Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-24 00:00:00

В червні 2020 р. [PERSON] (позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (відповідача), третя особа - ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», в якому просив стягнути з відповідача 573007,05 грн та судовий збір. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» було укладено: 1) договір-заява №300131/111134/370-14 від 24.09.2014 р. про банківський строковий вклад з сумою вкладу 1000,00 дол. США, терміном повернення по 29.09.2015 р., процентною ставкою - 12,75 % річних; 2) договір-заява №300131/128527/370-14 від 05.11.2014 р. про банківський строковий вклад з сумою вкладу 2603,88 дол. США, терміном повернення по 12.11.2015 р., процентною ставкою - 13,00 % річних; 3) договір-заява №300131/131452/370-14 від 12.11.2014 р. про банківський строковий вклад з сумою вкладу 1020,00 дол. США, терміном повернення по 1711.2015 р., процентною ставкою - 13,50 % річних; 4) договір-заява №300131/166372/370-15 від 02.02.2015 р. про банківський строковий вклад з сумою вкладу 1000,00 грн, терміном повернення по 07.02.2016 р., процентною ставкою - 25,50 % річних; 5) договір-заява №300131/187415/7-15 від 22.07.2015 р. про банківський строковий вклад з сумою вкладу 2900,00 дол. США, терміном повернення по 22.02.2016 р., процентною ставкою - 5,5 % річних. На підстави постанови Правління НБУ №898 від 17.12.2015 р. відкликано банківську ліцензію АТ «Банк «Фінанси та кредит», призначено уповноважену особу фонду. Позивачу, як вкладнику АТ «Банк «Фінанси та кредит», виплачено гарантовану суму вкладу в загальному розмірі 200000,00 грн, решта суми - 573007,05 грн включена до четвертої черги вимог кредитора. Власником істотної участі банку є [PERSON] , якому належить 94,9 % акцій банку. На думку позивача, саме [PERSON] , як власник істотної участі, не вжив своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку, тому має відшкодувати позивачу суму вкладу, що стало підставою для звернення до суду. У відзиві на позов представник відповідача заперечує щодо задоволення позову, зазначає, що відсутній запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про ліквідацію банку, вказана процедура триває. Сам факт завдання шкоди не може бути встановлений до закінчення процедури ліквідації банку. Відповідач не є стороною договорів-заяв, укладених з позивачем, та немає безпосереднього впливу на діяльність банку. Покладання відповідальності на власників істотної участі банку у випадку визнання його неплатоспроможним не є автоматичним. Звертає увагу, що постановою Правління НБУ від 17.08.2015 р. діяльність АТ «Банк «Фінанси та кредит» визнано такою, що відповідає законодавству. Права позивача не порушені, оскільки позивач не позбавлений можливості отримати кошти, ліквідація банку триває, а закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним та пріоритетним щодо застосування у даних правовідносинах. Крім цього, в додаткових поясненнях просить врахувати позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену в постанові від 28.09.2021 р. у справі №761/45721/16-ц. У поясненні представник третьої особи заперечує щодо задоволення позову, звертає увагу, що факт завдання шкоди позивачу не можу бути доведений до припинення процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та кредит». Зазначає, що позивачу було виплачено гарантовану суму в розмірі 200000,00 грн., у встановлений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» строк позивач подав кредиторську вимогу, яку було акцептовано Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та кредит» на суму 573007,05 грн до четвертої черги реєстру кредиторів АТ «Банк «Фінанси та кредит». В судове засідання учасники справи не з`явились, належним чином повідомлялись про день та час розгляду справи, в позовній заяві є клопотання про проведення розгляду справи без участі позивача, інші учасники про причини неявки в суд не повідомили. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. (ч. 1 ст. 211 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу, що не з`явились. Ухвалою судді від 14.07.2020 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи. Ухвалою суду від 07.10.2020 р. витребувано в Національному Банку України копію постанови Правління Національного Банку України №532/БТ «Про визнання діяльності Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» такою, що відповідає законодавству» від 17.08.2015 року. Ухвалою суду від 10.12.2020 р. зупинено провадження у цивільній справі №761/18659/20-ц (провадження 2/761/6372/2020) до прийняття рішення Великою Палатою Верховного суду у цивільній справі за №761/45721/16 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит» про стягнення коштів. Ухвалою судді від 03.12.2021 р. провадження у справі відновлено. Ухвалою Шевченківського районного суд м. Києва від 21.03.2022 року закрито підготовче провадження у цивільній справі №761/18659/20, призначено справу до судового розгляду. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» було укладено: 1) договір-заява №300131/111134/370-14 від 24.09.2014 р. про банківський строковий вклад з сумою вкладу 1000,00 дол. США, терміном повернення по 29.09.2015 р., процентною ставкою - 12,75 % річних (а.с. 9); 2) договір-заява №300131/128527/370-14 від 05.11.2014 р. про банківський строковий вклад з сумою вкладу 2603,88 дол. США, терміном повернення по 12.11.2015 р., процентною ставкою - 13,00 % річних (а.с. 10); 3) договір-заява №300131/131452/370-14 від 12.11.2014 р. про банківський строковий вклад з сумою вкладу 1020,00 дол. США, терміном повернення по 1711.2015 р., процентною ставкою - 13,50 % річних (а.с. 11); 4) договір-заява №300131/166372/370-15 від 02.02.2015 р. про банківський строковий вклад з сумою вкладу 1000,00 грн, терміном повернення по 07.02.2016 р., процентною ставкою - 25,50 % річних (а.с. 12); 5) договір-заява №300131/187415/7-15 від 22.07.2015 р. про банківський строковий вклад з сумою вкладу 2900,00 дол. США, терміном повернення по 22.02.2016 р., процентною ставкою - 5,5 % річних (а.с. 13). Згідно довідки від 21.04.2016р. №9-331100/543 в реєстрі вимог кредиторів АТ «Банк «Фінанси та кредит» міститься інформація про включення кредиторської заборгованості вимог [PERSON] на суму 573007,05 грн. Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Позивач звернувся до суду з позовом, в якому на підставі ст. 58 Закону «Про банки та банківську діяльність» просив стягнути кошти в розмірі 573007,05 грн з [PERSON] як власника істотної участі в АТ «Банк «Фінанси та кредит». Згідно ч. 2 ст. 52 Закону України «Про банки та банківську діяльність», істотною участю є пряме та/або опосередковане володіння однією особою самостійно чи спільно з іншими особами 10 і більше відсотками статутного капіталу та/або права голосу акцій, паїв юридичної особи або незалежна від формального володіння можливість значного впливу на управління чи діяльність юридичної особи. Особа визнається власником опосередкованої істотної участі незалежно від того, чи здійснює така особа контроль прямого власника участі в юридичній особі або контроль будь-якої іншої особи в ланцюгу володіння корпоративними правами такої юридичної особи. Пов`язаними з банком особами є, зокрема, особи, які мають істотну участь у банку, та особи, через яких ці особи здійснюють опосередковане володіння істотною участю у банку. Як вбачається з позовної заяви та не заперечується відповідачем власником істотної участі АТ «Банк «Фінанси та кредит» є [PERSON] . Власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку (ч. 3 ст. 58 вказаного Закону). Пов`язана з банком особа, дії або бездіяльність якої призвели до завдання банку шкоди з її вини, несе відповідальність своїм майном. Якщо внаслідок дій або бездіяльності пов`язаної з банком особи банку завдано шкоди, а інша пов`язана з банком особа внаслідок таких дій або бездіяльності прямо або опосередковано отримала майнову вигоду, такі особи несуть солідарну відповідальність за завдану банку шкоду (ч. 6 ст. 58 Закону). Відшкодування збитків є одним із способів захисту цивільних прав (п.8 ч.2 ст.16 ЦК України). Згідно ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Крім того, розглядаючи спір про відшкодування заподіяної шкоди, суд повинен з`ясувати наявність у діях відповідача складу цивільного правопорушення, що включає неправомірність поведінки, наявність матеріальних втрат та їх розміру (збитків), причинного зв`язку між неправомірною поведінкою та заподіяними збитками. До істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Крім цього, відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому обов`язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру збитків покладається на позивача. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Суд звертає увагу на те, що законодавством не передбачена автоматична відповідальність пов`язаних з банком осіб за зобов`язаннями банку у випадку визнання його неплатоспроможним. Доказів на підтвердження тієї обставини, що саме з вини [PERSON] було визнано неплатоспроможним АТ «Банк «Фінанси та кредит» позивачем не надано. Тобто, не доведено, що [PERSON] не вжив дієвих і своєчасних заходів з фінансування й підтримки АТ «Банк «Фінанси та кредит» для проведення його діяльності відповідно до вимог законодавства, що призвело до подальшого погіршення фінансових показників його діяльності й неможливості своєчасного виконання банком зобов`язань перед вкладниками та іншими кредиторами. Будь-яких судових рішень (вироків суду) про встановлення вини [PERSON] або докази на підтвердження того, що до [PERSON] , як власника істотної участі у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», застосовувалися будь-які заходи впливу за порушення вимог законодавства у сфері банківської діяльності, не надано. Умовами укладених між позивачем та АТ «Банк «Фінанси та кредит» договорів не передбачено, що пов`язані з Банком особи мають нести відповідальність в разі невиконання Банком своїх зобов`язань чи визнання останнього неплатоспроможним. Позивачем також не доведено і тієї обставини, що останньому діями відповідача було завдано збитків, оскільки законодавство встановлює, що збитками є певний (конкретний) розмір втрат, який особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою іншої особи. Крім того, позивачем не доведено і причинно-наслідкового зв`язку між неправомірною поведінкою відповідача та заподіяними збитками. Варто також зазначити, що постановою Національного банку України від 17.08.2015 р. визнано діяльність АТ «Банк «Фінанси та кредит» такою, що відповідає законодавству. Додатково суд роз`яснює, що згідно ч. 5 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд або уповноважена особа Фонду у разі недостатності майна банку звертається до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної банку. Фонд або уповноважена особа Фонду також має право заявити вимоги до небанківської фінансової установи, якою від фізичних осіб залучені як позики або вклади кошти, що згідно з цим Законом прирівнюються до вкладів. Кошти, стягнуті з пов`язаних із банком осіб як відшкодування шкоди, а також з небанківських фінансових установ, зазначених в абзаці першому цієї частини, включаються до ліквідаційної маси банку. У разі невиконання зазначених вимог Фонд звертається з такими вимогами до суду. Такі вимоги забезпечуються накладенням арешту на грошові кошти та майно осіб, до яких вони заявлені, у порядку забезпечення позову. Ліквідація неплатоспроможного банку не є підставою для закінчення судового розгляду на підставі поданого Фондом позову до пов`язаної з банком особи та не є підставою для звільнення від відповідальності пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду. Враховуючи вище викладене, вищевказана норма закону надає право на звернення до суду лише Фонду або уповноваженій особі Фонду в разі отримання Фондом гарантування вкладів фізичних осіб відмови пов`язаної з банком особи (в т.ч. власника істотної участі) у добровільному задоволенні відповідної вимоги або невиконання такої вимоги у встановлений строк. В даному випадку з позовними вимогами звернувся клієнт Банку, право якого на звернення до суду з такими вимогами не передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При вирішенні даної справи необхідно враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 28.09.2021 р. у справі № 761/45721/16-ц, а саме: 67. Водночас неправомірні дії та бездіяльність з боку посадових осіб банку, його контролерів, інших пов`язаних осіб можуть завдати шкоди саме банку. Саме банк зазнає збитків у вигляді неотриманих доходів або зменшення ринкової вартості його майна (у тому числі внаслідок втрати ділової репутації, внаслідок чого страждає ділова практика, втрачаються нормальні ділові зв`язки з вкладниками, позичальниками та іншими кредиторами і боржниками, та внаслідок неможливості використання майна як єдиного майнового комплексу). 71. Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу, що відповідно до частини шостої статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» пов`язана з банком особа, дії або бездіяльність якої призвели до завдання банку шкоди з її вини, несе відповідальність своїм майном; якщо внаслідок дій або бездіяльності пов`язаної з банком особи банку завдано шкоди, а інша пов`язана з банком особа внаслідок таких дій або бездіяльності прямо або опосередковано отримала майнову вигоду, такі особи несуть солідарну відповідальність за завдану банку шкоду. Зазначена норма встановлює солідарну відповідальність пов`язаних з банком осіб перед банком за завдану йому шкоду. Натомість ані солідарна, ані субсидіарна відповідальність пов`язаних з банком осіб за вимогами вкладників та інших кредиторів до банку законом не встановлена. 93. Отже, введення у банку тимчасової адміністрації унеможливлює задоволення вимог вкладників у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Близькі за змістом висновки викладені в численних постановах Верховного Суду України, Верховного Суду та підтверджені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18, пункт 57). 110. У цій справі позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення на її користь коштів як збитків, завданих, на думку позивачки, неправомірними діями відповідача по відношенню до банку. Водночас такими діями збитки можуть бути завдані саме банку, а не позивачці. 111. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Водночас не підлягає судовому захисту похідний інтерес позивача у захисті порушеного права іншої особи (постраждалого), оскільки судовому захисту підлягає саме порушене право останнього. Такий захист за участі позивача можливий лише за умови здійснення ним процесуального представництва постраждалого. 112. Отже, позивачка не довела порушення її права чи безпосереднього інтересу, а тому вона є неналежним позивачем у цій справі. Це є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18 (провадження № 12-175гс19, пункт 7.17), від 08 жовтня 2019 року у справі № 916/2084/17 (провадження № 12-77гс19, пункт 8.9)) З врахуванням наведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed