Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-22 00:00:00

14.03.2019 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, про визнання спільною сумісною власністю майна, набутого під час проживання однією сім`єю та у шлюбі, про визнання права власності на 2/3 частки майна, набутого під час спільного проживання та у шлюбі, про розподіл майна. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з відповідачем вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з червня 2004 року по 10 грудня 2007 року, та у зареєстрованому шлюбі з 10 грудня по 25 січня 2019 року. Їх спільне життя з відповідачем почалось з червня 2004 року. Спочатку вони стали проживати однією сім`єю у орендованій квартирі у с. Партизанське, потім переїхали проживати до бабусі позивача - [PERSON] в [ADDRESS] . Між ними були стосунки, які притаманні подружжю. Вони мали спільний бюджет, господарство. Між ними були розподілені сімейні обов`язки. Вони піклувались одне про одного, спільно купували продукти харчування, предмети побуту, облаштовували місце свого проживання, планували майбутнє сім`ї та вирішили придбати власне житло. У інших зареєстрованих шлюбах вони не перебували. У серпні 2006 року, вони придбали на ім`я відповідача - [PERSON] будинок [ADDRESS] . Разом з будинком на ім`я відповідача були придбані земельні ділянки за вищевказаною адресою, а саме: земельна ділянка площею - 0,3029 га. (кадастровий номер 1223781700:03:005:0806) для ведення особистого селянського господарства (номер запису про право власності 23765321) за 1 000 грн.; земельна ділянка площею - 0,250 га., (кадастровий номер 1223781700:03:005:0805) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за 1 000 грн. Даний житловий будинок з земельними ділянками було придбано за їх спільні кошти. Позивач працювала, мала особисті заощадження, нею було оформлено кредит. Таким чином, житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований на земельних ділянках за адресою: [ADDRESS] позивач вважає спільною сумісною власністю. Вони оселилися в даному будинку з відповідачем. Займалися його облаштуванням, ремонтом, обробляли земельну ділянку. 10 грудня 2007 року між сторонам укладено шлюб. Від спільного життя у сторін народилася донька - [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з позивачем. Їх донька з часу народження страждає на тяжкі захворювання та є інвалідом з діагнозом «Дитячий церебральний параліч, Нижній спастичний параперез зі стійкими руховими порушеннями і затримкою психомовного розвитку» та потребує постійного стороннього догляду. Дитина потребує сторонньої допомоги та значних фінансових витрат на лікування, яких позивач не надає, у зв`язку з чим позивач змушена звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дочки. Спільне життя з відповідачем не склалося та у вересні 2018 року відповідач пішов з сім`ї. Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Під час розгляду справи про розірвання шлюбу, вона намагалась з відповідачем вирішити у добровільному порядку питання про розподіл спільного сумісного майна, але бажаного результату це не принесло, тому звертається з даною позовною заявою та наполягає на визнанні спільним сумісним майном, крім вищезазначених об`єктів нерухомості ( житлового будинку, двох земельних ділянок) ще й двох автомобілів, а саме: автомобіль MAN 19.403,1997 р.в., 11967 куб.см, державний номер [NUMBER] , який вони придбали 31.10.2017 за спільні сумісні кошти у період шлюбу на ім`я [PERSON] . Ринкова вартість автомобіля складає 120 000 грн.; автомобіль ИЖ 2125,1979 р.в., 1500 куб.см., який вони придбали 23.06.2006 за спільні сумісні кошти під час перебування у фактичних шлюбних відносинах на ім`я [PERSON] . Ринкова вартість автомобіля складає 10 000 грн. Таким чином, вартість спільно набутого ними майна складає: 191 392 грн. 61392 грн. +120 000 грн. + 10 000 грн. = 191392 грн. Вона претендує з урахуванням інтересів їхньої малолітньої дитини на майно вартістю 127 594 грн. 66 коп., що складає 2\\3 частки вартості майна, набутого за їх спільні кошти під час перебування у фактичних шлюбних відносинах з червня 2004 року до реєстрації шлюбу 10 грудня 2007 року та за час подружнього життя з [PERSON] . З рахунку: 191 392 грн. : 3 х 2 = 127 594, 66 грн. З огляду на те, що відповідач пішов з житлового будинку, не опікується ним, не робить поточний ремонт, не сплачує обов`язкові платежі, аліменти, не доглядає та не виховує доньку, а також враховуючи потреби дитини-інваліда, відповідно до положень ст.ст. 63,69,70, 74 СК України, просить відійти від принципу рівності часток та визнати за нею право власності на 2/3 частини спільного майна. Таким чином, вона наполягає на визнані за нею права власності на 2/3 частини майна вартістю 127 594, 66 грн. Враховуючи, що автомобілі, є неподільною річчю, знаходяться постійно у користуванні відповідача, який має права на керування автотранспортним засобом, вона не заперечує щоб вони залишилися йому за умови, що за нею буде визнано право особистої приватної власності на житловий будинок з земельними ділянками вартістю 61 392 грн. та відповідач сплатить їй грошову компенсацію у розмірі 66 202,66 грн. З рахунку: 191392 грн. - 127 594,66 грн. = 63 797,34 грн. 127 594,66 грн. - 61392 грн. = 66 202,66 грн. За таких обставин, [PERSON] залишиться майно на суму 130000 грн., вартість якого перевищує розмір належної йому 1\\3 частки ( 63 797,34 грн.) у спільному сумісному майні на 66 202 грн. 66 коп., тому він зобов`язаний їй відшкодувати цю різницю. З рахунку; 120 000 грн. + 10 000 грн. = 130 000 грн. 130 000 грн. - 63 797, 34 грн. = 66 202, 66 грн. Під час підготовчого провадження, позивач подав заяву про збільшення позовних вимог за якою, остаточно сформувавши свої позовні вимоги просить суд: Визнати факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з червня 2004 року по 10 грудня 2007 року. Визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] -житловий будинок [ADDRESS] , який було придбано на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 03 серпня 2006 року ( серія ВЕА № 104561) та зареєстроване на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) (номер запису про право власності: 23766498). -Земельну ділянку площею - 0,3029 га. (кадастровий номер 1223781700:03:005:0806) для ведення особистого селянського господарства (номер запису про право власності 23765321), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та була придбана на ім`я [PERSON] ( РНОКПП [NUMBER] ) па підставі договору купівлі-продажу від 03 серпня 2006 року (ВЕА № 104559). -Земельну ділянку площею - 0,250 га., (кадастровий помер 1223781700:03:005:0805) для будівництва і обслуговування житлового буднику, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та була придбана па ім`я [PERSON] ( РНОКПП [NUMBER] ) на підставі договору купівлі-продажу від 03 серпня 2006 року (ВЕА № 104560). -автомобіль ИЖ 2125, 1979 р.в., 1500 куб.см., зареєстрований 23.06.2006 на ім`я [PERSON] . 21.06.1983 р.п.(РНОКПП [NUMBER] ). Визнати дійсним договір купівлі-продажу автомобіля ЗАЗ Таврія, реєстраційний номер [NUMBER] , укладений [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). Визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] -автомобіль MAN 19.403. 1997 р.в., 11967 куб.см., реєстраційний помер [NUMBER] , зареєстрований 31.10.2017 на ім`я [PERSON] [INFO] -автомобіль ЗАЗ Таврія, державний номер [NUMBER] . Розділити спільне майно [PERSON] та [PERSON] , яке є об`єктом спільної сумісної власності, визнавши за [PERSON] право на 2/3 його частини, а за [PERSON] на 1/3 частини. Визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на 1.Житловий будинок [ADDRESS] , який складається з: житлового будинку літ.А-1. житловою площею 25,4 кв.м.: загальною площею 46,4 кв.м., сараю літ.Б-1, літньої кухні літ.В-1; вбиральні літ. Е-1; сараю літ. Е-1: погребу літ. Ж-1; колодязю № 1. огорожі N 2-4. 2.Земельну ділянку площею - 0,3029 га. (кадастровий номер 1223781700:03:005:0806) з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 3.Земельну ділянку площею - 0,250 га., (кадастровий номер 1223781700:03:005:0805) з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . припинивши право власності [PERSON] на зазначені об`єкти нерухомості. Виділити в особисту приватну власність [PERSON] -автомобіль MAN 19.403. 1997 р.в.. 11967 куб,см. державний помер [NUMBER] , -автомобіль ИЖ 2125, 1979 р.в.. 1500 куб.см., -автомобіль ЗАЗ Таврія, державний номер [NUMBER] , припинивши право спільної сумісної власності на зазначені автотранспортні засоби [PERSON] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію у розмірі 86 202 грн. 66 коп. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. Такі вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що під час підготовчого судового засідання [PERSON] підтвердив, що автомобіль ЗАЗ Таврія реєстраційні номери [NUMBER] був придбай подружжям [PERSON] за їх спільні кошти у період шлюбу. У зв`язку з нестачею коштів договір купівлі-продажу автомобіля не укладався. Продавець - власник автомобіля отримав гроші за авто та видав на ім`я відповідача [PERSON] довіреність, відповідно за якою відповідач набув право володіння, користування, розпорядження автомобілем, у тому числі його продажу. Також він передав [PERSON] 2 комплекти ключів від автомобіля, технічний паспорт на автотранспортний засіб. З часу передачі транспортного засобу, автомобіль перебував у користуванні подружжя [PERSON] . За рахунок сімейного бюджету здійснювався його ремонт, обслуговування, страхування, оснащення газовим обладнанням. Після розлучення відповідач, пішовши з сім`ї забрав автомобіль, який до цього часу перебуває у його користуванні. Таким чином, шляхом оформлення довіреності з подальшою передачею грошей було вчинено дії з виконання умов договору купівлі-продажу автомобіля, що призводять до правових наслідків, які настають за договором купіплі-продажу на підставі ст. 235 ЦК України. Тобто подружжя придбало автомобіль в шлюбі фактично за договором купівлі-продажу, отже він є їх спільною власністю. З урахуванням визнання відповідачем факту придбання вищевказаного транспортного засобу у період шлюбу за спільні кошти подружжя та визнання його спільною власністю подружжя, позивач збільшила свої позовні вимоги та доповнила перелік майна подружжя, що підлягає розподілу між нами, включивши до його переліку додатково: - транспортний засіб: ЗАЗ «Таврія», реєстраційний помер [NUMBER] , вартістю 30000 (тридцять тисяч) грн. Вартість даного автотранспортного засобу зазначена відповідно до середньої вартості аналогічного автомобіля, зазначеного в мережі Іптернет. Таким чином, вартість майна, яке підлягає розподілу складає 221 392 грн. Позивач претендую з урахуванням інтересів малолітньої дитини на манно вартістю 147 594 грн. 66 коп., що складає 2/3 частки вартості майна, набутого за їх спільні кошти під час перебування у фактичних шлюбних відносинах з червня 2004 року до реєстрації шлюбу 10 грудня 2007 року та за час подружнього життя з [PERSON] . З рахунку: 221 392 грн. : 3 х 2 - 147 594, 66 грн. Враховуючи, що автомобілі, є неподільною річчю, знаходяться постійно у користуванні відповідача, який має права на керування автотранспортним засобом, вона не заперечую щоб вони залишилися йому за умови, що за нею буде визнано право особистої приватної власності на житловий будинок з земельними ділянками вартістю 61 392 грн. та відповідач сплатить їй грошову компенсацію у розмірі 86 202 грн.66 коп. За таких обставин, [PERSON] залишиться майно на суму 160000 грн., вартість якого перевищує розмір належної йому 1/3 частки ( 73 797,34 грн.) у спільному сумісному майні на 86 202 грн. 66 коп., тому він зобов`язаний їй відшкодувати цю різницю. Відповідач [PERSON] надав до суду відзив на позов якому зазначив, що заперечує проти зазначених вимог позивача у повному обсязі. [PERSON] на праві власності належить наступне майно: 1. житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 46,4 кв. м, житловою площею 25,4 кв.м, розташований за адресою: [ADDRESS] (на підставі Договору купівлі - продажу від 03.08.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Петриківського районного управління нотаріального округу Окатою Л.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 1219); Право власності зареєстровано 01.12.2017 року № 23766498 державним реєстратором Чаплинської сільської ради, Петриківського району, Дніпропетровською області Медвєдєвою С.В. 2. земельна ділянка площею 0,250 га, кадастровий номер 1223781700:03:005:0805 що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування жилого будинку, (на підставі Договору купівлі -продажу земельної ділянки від 03.08.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Петриківського районного управління нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 1217); 3. земельна ділянка площею 0,3029 га, кадастровий номер 1223781700:03:005:0806, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Цільове призначення земельної ділянки - ведення особистого селянського господарства, (на підставі Договору купівлі - продажу земельної ділянки від 03.08.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Петриківського районного управління нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 1218); 4. транспортний засіб MAN спеціалізований вантажний сідловий тягач -Е, модель 19.403, 1997 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , дата реєстрації 31.10.2017 ( на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] ). Будь - якого іншого майна, окрім зазначеного на праві власності він не має. Заперечує твердження позивача про спільне проживання з ним з червня 2004 року. Вказує, що 28.08.2003 він влаштувався на роботу в арматурний цех до «Балівського заводу залізобетонних виробів», де в 2004 чи 2005 році до цього ж заводу влаштувалася позивач, і він знав її як колегу по роботі. Дійсно, вони спілкувалися, вирішували питання, що виникали під час роботи, але більш ніж дружніх стосунків між ними не виникало. Потім, через деякий час в 2005 році у них виникла симпатія один до одного і вони інколи зустрічалися як хлопець з дівчиною, проводили разом час. Між тим, назвати такі стосунки, що притаманні подружжю не можливо, оскільки спільно вони не проживали, спільного бюджету не вели, а лише обходилися зустрічами. На вказаному підприємстві він пропрацював до 15.07.2005. Після звільнення, вони зовсім з позивачем не спілкувалися та не підтримували жодних стосунків. У липні 2006 року його матір [PERSON] дала йому кошти в розмірі 2000 доларів США, щоб придбати своє власне майно, а саме: житловий будинок та земельні ділянки. 03.08.2016 за кошти, які надала матір за договором купівлі - продажу він придбав житловий будинок з господарськими будівлями та земельні ділянки площею 0,250 га, площею 0,3029, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . В цей же час, в серпні 2006 року, він познайомився з іншою дівчиною на ім`я [PERSON] , почав спільно проживати з нею у вказаному будинку по травень 2007 року та мав намір створити з нею сім`ю. Однак, стосунки не склалися, [PERSON] покинула вказаний будинок та пішла від нього. У липні 2007 року вони зійшлися з позивачем та почали проживати у його будинку однією сім`єю, як чоловік та дружина, а саме з цього часу піклувалися один за одного, вели спільний бюджет, купували продукти харчування та інше. У грудні 2007 року вони офіційно уклали шлюб. Від шлюбу у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . А тому, відповідач заперечує твердження позивача про придбання вказаного будинку за спільні кошти чи під час фактичного проживання однією сім`єю. Заперечує проти посилання позивача, що нею було оформлено кредит для придбання житлового будинку та земельних ділянок, на що надано довідку AT КБ «Приватбанк», відповідно до якої 10.05.2006 року оформлена кредитна картка та встановлений ліміт в розмірі 1000 грн. вказуючи на те, що у період відкриття рахунку вони не проживали разом, ніяких коштів позивач особисто йому не надавала, з якою метою відкривався ліміт йому не відомо. Тим більше 04.07.2006 заборгованість була погашена та картка закрита, натомість договори купівлі - продажу укладені 03.08.2006, після погашення вказаної заборгованості за позивачем. Зазначає, що потреби в нього щодо позики грошей в інших осіб чи саме позивача не було, потрібну суму для придбання майна йому було надано його матір`ю, ще й деякі кошти залишалися. Дійсно, 31.10.2017 ним [PERSON] придбаний автомобіль MAN спеціалізований вантажний сідловий тягач -Е, модель 19.403., тобто в період шлюбу. Однак, він не вважає, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Задля того, щоб придбати спірний автомобіль він 25.10.2017 звернувся до СФГ «Соллар» в особі директора Косенкова Юрія Михайловича з проханням отримати в борг грошові кошти в розмірі 80 000 грн., на що той погодився та під розписку в присутності двох свідків [PERSON] , [PERSON] видав йому кошти у вищевказаному розмірі, строком до 25.10.2022. 31.10.2017 ним був придбаний автомобіль MAN 19,403, а кошти за який він був придбаний станом на час розгляду справи не повернуті, а будуть повернуті до 25.10.2022 ним особисто. В такому разі неможливо вважати, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти, оскільки на час повернення боргу шлюб між нами розірвано. Також не погоджується з визначною позивачем вартістю спірного автомобіля, який вона оцінює в 120 000 грн. посилаючись на ринкову вартість, зазначених в мережі інтернет, що не є належним та достатнім доказом, такої вартості. Так відповідно до звіту Правобережної товарної біржі про незалежну оцінку ринкової вартості транспортного засобу від 10.05.2019, його ринкова вартість становить 68 947 грн. Оцінка проведена відповідно до вимог чинного законодавства в сфері оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності. 23.06.2006 дійсно він придбав транспортний засіб ИЖ 2125, 1979 року випуску, номер державної реєстрації [NUMBER] , який зареєстрований на його ім`я. Заперечує придбання вказаного автомобіля за спільні сумісні кошти під час перебування у фактичних шлюбних відносинах. Так автомобіль придбаний 23.06.2006, тобто до утворення фактичних шлюбних відносин між ними. Заперечує ринкову вартість вказаного автомобіля в 10 000 грн. Спірний автомобіль, ще у 2008 році за усною домовленістю між ним та покупцем [PERSON] проданий останньому за 500 доларів США. Так, [PERSON] та [PERSON] користувалися автомобілем ИЖ 2125, 1979 року випуску, номер державної реєстрації [NUMBER] , на підставі виданих довіреностей. На даний час йому не відомо де знаходиться транспортний засіб, в яких осіб, чи перебуває він в справному стані, чи взагалі існує. Крім того, 10.12.2019 відповідач подав до суду відзив на заяву про збільшення позовних вимог, де вказав, що автомобіль ИЖ 2125 є його особистою власністю, так як придбаний в 2006 році за його особисті кошти. Наполягає на тому, що автомобіль ЗАЗ Таврія перебуває лише в його користуванні, без переходу права власності до нього на даний автомобіль. Ухвалою судді Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 01.04.2019 відкрито провадження у справі, визначено справу розглядати у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 10.12.2019 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] . 15.10.2020 закрито підготовче провадження в даній цивільній справі та призначити справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги посилаючись на обставини викладені в позові. При цьому, погоджується, що частину грошових коштів на придбання житлового будинку та земельних ділянок за адресою: [ADDRESS] надала мати відповідача. Представник позивача адвокат Петренко І.Ф., в судовому засідання, наполягає на задоволенні позовних вимог. Відповідач по справі [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та зазначив, що проживати разом з позивачем вони почали з весни 2007 року. Автомобіль ИЖ 2125 та житловий будинок із земельними ділянками за за адресою: [ADDRESS] він придбав до створення сім`ї з позивачем за власні кошти, в тому числі надані його матір`ю 2 тис. доларів США на придбання будинку з земельними ділянками. Представник відповідача адвокат Бурба Ю.М. підтримав заперечення відповідача проти позову. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] , будучи повідомленим про час та місце судового засідання, шляхом направлення судової повістки, до суду не прибув. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши покази свідків і письмові докази вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи (ч. 1. ст.13 ЦПК). Відповідно до положень статей 77, 78, 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Вирішуючи позовні вимоги про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з червня 2004 року по 10 грудня 2007 року, і визнання майна, придбаного під час їх спільного проживання, спільною сумісною власністю, суд виходить з наступного. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п. Згідно з частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Частиною першою статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Аналіз наведеної норми свідчить про те, що для визнання майна спільною власністю на підставі статті 74 СК України, потрібно підтвердити факт проживання осіб однією сім`єю без шлюбу - у той період, коли було придбане спірне майно. Для цього важливе підтвердження фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, а також придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові ВСУ від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Аналогічна правова позиція висловлена колегією суддів Верховного Суду у постанові від 15 серпня 2019 року (справа N 588/350/15, провадження N 61-30273св18). За результатами вивчення практики застосування судами норм законодавства при розгляді справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення Верховним Судом України проведено аналіз та сформовано відповідний витяг «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року, де зроблено висновок про те, що доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із "подружжя", свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Судом досліджено наступні докази і встановлені відповідні правовідносини: 10 грудня 2007 року між сторонам укладено шлюб, який зареєстровано виконкомом Лобойківської сільської ради Петриківського району, Дніпропетровської області, актовий запис № 12 (т. 1 а.с. 38). Згідно нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 03 серпня 2006 року (серії [NUMBER] , серії ВЕА № 104560, і серія ВЕА № 104561) відповідач [PERSON] , як покупець придбав будинок [ADDRESS] , земельну ділянку площею - 0,3029 га. (кадастровий номер 1223781700:03:005:0806) для ведення особистого селянського господарства (номер запису про право власності 23765321) та земельну ділянку площею - 0,250 га., (кадастровий номер 1223781700:03:005:0805) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (т.1.а.с. 21-37, 42-50). Відповідно до довідки ТСЦ № 1244 за відповідачем з 23.06.2066 зареєстрований автомобіль ИЖ 2125, 1979 р.в., 1500 куб.см. (т. 1 а.с. 18). Так, згідно акту обстеження факту проживання [PERSON] , [PERSON] , складений 09.01.2019 депутатом Лобойківської сільської ради від виборчого округу № 14 Говорковим Л.В. В присутності громадян [PERSON] та [PERSON] , складено акт про те, що [PERSON] , фактично проживала в [ADDRESS] , без реєстрації з 2006 року по січень 2018 року. 10.01.2018 року зареєструвала місце постійного проживання разом з донькою [PERSON] [INFO] (інвалід дитинства), яка потребує постійного догляду ( т. 1 а.с. 38). При цьому, відповідачем подано до суду акт обстеження факту проживання [PERSON] , [PERSON] , складений 08.04.2019 депутатом Лобойківської сільської ради від виборчого округу № 14 Говорковим Л.В. В присутності громадян [PERSON] та [PERSON] , складено акт про те, що [PERSON] , фактично проживала в [ADDRESS] , без реєстрації з липня 2007 року. 10.01.2018 року зареєструвала місце постійного проживання разом з донькою [PERSON] [INFO] (інвалід дитинства), яка потребує постійного догляду (т. 1 а.с. 96). Оцінюючи надані сторонами акти обстеження факту проживання [PERSON] , [PERSON] , складені депутатом Лобойківської сільської ради від виборчого округу № 14 Говорковим Л.В. 09.01.2019 і 08.04.2019 суд відзначає їх суперечливість один відносно одного і як доказу проживання сторін однією сім`єю за вказаною адресою в контексті аналізу таких актів відповідно їх змісту та в сукупності з іншими доказами, зокрема, показами свідків. Так, за змістом даних актів не визначено мету проведеного обстеження, чи є метою такого обстеження, перевірка певних обставин, що мають значення для встановлення в судовому порядку факту проживання сторін однією сім`єю без шлюбу. Крім того, вказані акти не визначають яким було проживання позивача постійним чи тимчасовим, яким може бути місце проживання фізичної особи згідно ст. 29 ЦК України, а лише визначено, що позивач проживала «фактично». Судом досліджено довідку видану [PERSON] від 21.01.2019 про отримання кредиту 10.05.2006 в розмірі 1000 грн. на картковий рахунок (т. 1 а.с. 20), суд приходить до висновку, що вказаний доказ жодним чином не може свідчити про використання таких кредитних коштів для спільного придбання сторонами будь-якого майна, в тому числі житлового будинку та земельних ділянок по [ADDRESS] . Суд зауважує, що правочини про купівлю вказаного нерухомого майна укладені 03.08.2006 в той час як 04.07.2006 заборгованість за кредитом була погашена в повному обсязі, тобто до укладення таких правочинів. Судом досліджено фото з домашнього альбому на яких є спільні світлини сторін, їх спільний відпочинок та спілкування з рідними та близькими (т. 2 а.с. 135-143). Крім того, судом досліджено покази свідків. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що сторони проживали разом у баби позивача з 2005 року, а в 2006-2007 роках стали проживати в будинку по [ADDRESS] . Протягом часу спільного проживання сторони деколи припиняли стосунки та проживали окремо. Обставини купівлі будинку з земельними ділянками йому не відомі. Підтвердив, що в користуванні родини [PERSON] перебував автомобіль ЗАЗ, однак кому він належить йому не відомо. [PERSON] в судовому засіданні показала, що з 2005 року сторони почали проживати разом у баби позивача. Приблизно восени 2005 року вони виїхали до іншого будинку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що з грудня 2004 року у сторін зав`язалися стосунки в результаті яких вони стали проживати разом, спочатку у баби позивача а потім, в власному будинку. З розповідей сторін їй стало відомо, що частину коштів на придбання будинку давала мати відповідача, а іншою були збереження сторін, які працювали отримуючи заробітну плату. Родина [PERSON] мали в користуванні два автомобілі: спочатку [PERSON] , а потім - ЗАЗ, крім того, вони придбали вантажний автомобіль МАН. Сторони декілька разів припиняли стосунки та проживали окремо протягом 1-2-х місяців, зокрема, протягом лютого-березня 2006 року. [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що в 2006 році, його братові [PERSON] мати останнього передала кошти в сумі 2 тис дол. США на придбання будинку в с. Лобойківка. Йому відомо, що [PERSON] користувався автомобілем [PERSON] , а потім - ЗАЗ. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що протягом періоду часту з серпня до листопада 2006 вона проживала разом з [PERSON] в будинку по [ADDRESS] . В той час, позивач проживала в с. Партизанське. Отже, виходячи з за аналізу наданих сторона доказів, кожен окремо та в їх сукупності, враховуючи позицію сторін, суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду достатніх та переконливих доказів, які з розумною ступінню достовірності, можуть свідчити про наявність між сторонами, протягом періоду часу з червня 2004 року по липень 2007 року, відносин притаманних подружжю. Суд відзначає, що лише показаннями свідків, які підтверджують спільне проживання сторін в домоволодінні баби позивача та в будинку, придбаному [PERSON] з фактами припинення такого проживання на проміжки часу 1-2 місяці з фотознімками спільного відпочинку та спілкування з рідними і близькими за відсутності інших достатніх доказів не може бути встановлений факт спільного проживання сторін без реєстрацією шлюбу. Жодних інших належних письмових доказів, які б підтверджували доводи позивача щодо існування між ним та відповідачем відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту, та придбання спірного житлового будинку і автомобіля за їх спільні сумісні кошти або спільною працею у матеріалах справи відсутні. За таких обставин, суд вважає не доведеними та безпідставними позовні вимоги про встановлення факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з червня 2004 року по 10 грудня 2007 року і визнання спільною сумісною власністю сторін житлового будинку, земельних ділянок площею - 0,3029 га. (кадастровий номер 1223781700:03:005:0806) для ведення особистого селянського господарства і площею - 0,250 га., (кадастровий помер 1223781700:03:005:0805) для будівництва і обслуговування житлового буднику, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] та автомобіля ИЖ 2125, 1979 р.в., 1500 куб.см. з подальшим із поділом. Вирішуючи позовну вимогу про визнання дійсним договір купівлі-продажу автомобіля ЗАЗ Таврія, реєстраційний номер [NUMBER] , укладений [PERSON] суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частинах першій, другій статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (стороною). Згідно з пунктом 3 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Відповідно до частини другої статті 218 ЦК України, якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимог щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Згідно зі статтею 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передавання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Пленум Верховного Суду України у пункті 25 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснював, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інших правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Як становлено судом згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль ЗАЗ 1102, реєстраційний номер [NUMBER] належить [PERSON] (т. 1 а.с. 167). Відповідно до довіреності від 11.06.2009 [PERSON] на підставі укладеного з повіреним усного договору доручення, цією довіреністю уповноважив [PERSON] або [PERSON] експлуатувати та розпоряджатися (керувати, продати, обміняти, здати в оренду тощо) належним йому автомобілем марки ЗАЗ 1102, 2001 року випуску, колір - червоний, шасі (кузов, коляска № [NUMBER] , тип ТЗ- легковий- комбї- В, реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований тим-же ВРЕР. Довіреність видана з правом: продажу його за встановленим законом порядком, обміну, страхування здачі в оренду, передачу в позичку, зміни номерних агрегатів та вузлів, поїздок за кордон, догляду на митницях. Довіреність видана з правом передоручення, з правом виїзду за межі України і дійсна до одинадцятого червня дві тисячі двадцять дев`ятого року (а.с. 177). Жодних інших доказів на підтвердження укладення договору купівлі-продажу, позивачем не надано. Таким чином, відсутні належні та допустимі докази твердження позивача про те, що за нотаріально посвідченою односторонньою угодою, укладеною між [PERSON] та сторонами, був прихований інший правочин, який вони насправді вчинили, а саме договір купівлі-продажу автомобіля, оскільки суду не надані жодні належні та допустимі докази того, що за цією угодою подружжя, чи один із них передали власнику автомобіля будь-які грошові кошти за придбаний автомобіль. Отже, відсутні підстави для висновку, що фактично було вчинено дії з виконання умов договору купівлі-продажу автомобіля, що призводять до правових наслідків, які настають за договором купівлі-продажу. Отже позовні вимоги [PERSON] про визнання дійсним договір купівлі-продажу автомобіля ЗАЗ, укладеного [PERSON] з подальшим визнанням даного автомобіля спільним сумісним майном та його розподілом безпідставні та задоволенню не підлягають. Вирішуючи заявлені позовні вимоги про визнання спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] автомобіль MAN 19.403. 1997 р.в., 11967 куб.см., реєстраційний помер [NUMBER] , його розділ з визнанням за [PERSON] право на 2/3 його частини, а за [PERSON] на 1/3 частини і виділенням його в особисту приватну власність [PERSON] та стягненням з останнього на її на користь грошової компенсації, суд виходить з наступного. Статтями 60, 69, 70, 71 СК України та статтями 368, 370, 392 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) передбачено, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності і їх частки є рівними. Згідно із ч. 2 ст. 60 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Як було зазначено вище, згідно ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно роз`яснень, що містяться в п.п. 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Судом встановлено, що сторони по справі з 10.12.2007 по 23.01.2019 перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області про розірвання шлюбу (т. 1 а.с. 16-17, 38). За час перебування позивача та відповідача у шлюбі, з 31.10.2017 за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на автомобіль MAN 19.403,1997 р.в., 11967 куб.см, що підтверджується довідкою з Територіального сервісного центру № 1244 від 13.02.2019 та не заперечується сторонами. Оскільки право власності на вказане майно набуте сторонами під час шлюбу, то ж воно є їх спільною сумісною власністю. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Відповідач, порушивши питання про спростування презумпції спільності спірного майна подружжя, однак не надав суду належних доказів, які б підтверджували, що спірний автомобіль MAN був придбаний на його особисті кошти та є його особистою власністю, яка поділу не підлягає. З даного привод твердження відповідача про придбання даного автомобіля за отримані в борг гроші кошти, а отже за його особисті кошти, помилкове та не тягне за собою виключення такого автомобіля з переліку спільного сумісного майна, оскільки вказані грошові кошти отримані в інтересах сім`ї, а отже, як і майно придбане за них є спільним сумісним майном, що відповідає презумпції спільності майна подружжя. Судом встановлено, що від спільного життя у сторін народилася донька - [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з позивачем. Їх донька з часу народження страждає на тяжкі захворювання та є інвалідом з діагнозом «Дитячий церебральний параліч, Нижній спастичний параперез зі стійкими руховими порушеннями і затримкою психомовного розвитку», що визнається сторонами та підтверджується відповідними довідками (т. 1 а.с. 178-179). Відповідно до роз`яснень, що містяться в абзаці третьому пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Підстави для відступу від рівності часток подружжя при його поділі відображені в правових позиціях ВС, зокрема, в Постанові ВС від 16 грудня 2019 у справі № 308/4390/18, в Постанові ВС у справі № 456/828/17 від 05 грудня 2018. Згідно довідки про розмір заборгованості за аліменти, які сплачуються на утримання дитини, відповідач станом на 31.07.2022 має заборгованість в розмірі 24761,35 грн. при цьому за період з 17.12.2018-31.07.2022 нараховано 97187,08 грн та сплачено станом на 31.07.2022 - 72425,73 грн. До того ж відповідач сплачує аліменти на утримання позивача і станом на 30.06.2022 має заборгованість в розмірі 48488,27 грн., за період з 17.12.2018-31.07.2022 нараховано 64584,04 грн та сплачено станом на 31.07.2022 - 16095,77 грн. Суд зазначає, що відповідно до довідки про розмір заборгованості за аліменти протягом часу з 2021-2022 роки відповідачем здійснюється оплату аліментів у більшому розмірі ніж нараховується державним виконавцем. Отже, відповідно до правил застосування ч. 3 ст. 70 СК України, судом не встановлено, що розмір аліментів, які сплачуються на користь позивача є недостатніми для фізичного і духовного розвитку дитини, а тому відсутні підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна. Сам факт проживання дитини з позивачем, з огляду на встановлені судом обставини та положення статті 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спільного майна, позивачем не доведено. Визначаючи спосіб поділу між сторонами спільного автомобіля суд виходить з наступного. Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України). Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, в свою чергу, гарантоване грошове відшкодування. У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Оцінюючи положення ч.5 ст. 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного із подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку в спільному майні, суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, де про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі № 664/340/16-ц (провадження № 61-20084св18) Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Проаналізувавши фактичні обставини справи та відносини, які склалися між сторонами з приводу спільного володіння та користування майном, беручи до уваги принцип справедливості, який є основоположним принципом права, суд приходить до висновку, що позивач лише фактично є власником спірного майна, але реально не користувалась спірними автомобілями та не користується, так як автомобіль знаходиться у відповідача. Правовий режим спільної часткової власності визначається ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. З урахуванням того, що позивач, володіючи автомобілем разом з відповідачем, позбавлена можливості його використання, враховуючи, що транспортний засіб є річчю неподільною, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості Ѕ його частини. Визначаючи вартість автомобіля, суд виходить саме з звіту про незалежну оцінку ринкової вартості транспортного засобу, згідно якої зроблено наступний висновок: ринкова вартість спеціалізованого вантажного сідлового тягача-Е MAN 19.403, станом на 09.04.-10.05.2019 становить 68947 грн без НДС (т. 1 а.с. 105-112). Вказаний звіт, як доказ дійсної вартості автомобіля на час розгляду справи, в порівнянні з твердженням позивача, про визначення вартості спірного автомобіля за власним розсудом на підставі досліджень ринкової вартості автомобілів, зазначених в мережі інтернет, відповідає принципу «вірогідності доказів» та приймається судом. Висновку судового експерта для визначення вартості спірного автомобіля, сторонами не надано. Таким чином з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню компенсація за Ѕ частину автомобіля MAN, у сумі 34473 грн. 50 коп., а після отримання позивачем зазначених коштів право власності на спірний автомобіль в повному обсязі має перейти до відповідача по справі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч.1 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 та ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено судовий збір на загальну суму 2244 грн, про що свідчать квитанції (т.1 а.с. 5, 6, 52, 15, 154-155). Вказані витрати позивача підлягають відшкодуванню відповідачем пропорційно розміру задоволених позовних вимог виходячи з ціни позову. Ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 18.03.2019 вжито заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на: - житловий будинок [ADDRESS] , який було придбано на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 03 серпня 2006 року (серія ВЕА № 104561) та зареєстроване на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) (номер запису про право власності: 23766498); - земельну ділянку площею 0,3029 га. (кадастровий номер 1223781700:03:005:0806) для ведення особистого селянського господарства (номер запису про право власності 23765321), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та була придбана на ім`я [PERSON] ( РНОКПП [NUMBER] ) на підставі договору купівлі-продажу від 03 серпня 2006 року (ВЕА № 104559); - земельну ділянку площею 0,250 га., (кадастровий номер 1223781700:03:005:0805) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та була придбана на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на підставі договору купівлі-продажу від 03 серпня 2006 року (ВЕА № 104560); - автомобіль ИЖ 2125, 1979 р.в., 1500 куб см., зареєстрований 23.06.2006 року на ім`я [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ); - автомобіль МАN 19.403, 1997 р.в., 11967 куб.см., реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований 31.10.2017 року на ім`я [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ). Згідно ч. 7 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. На підставі викладеного та

Outcome: partial