Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-31 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Артерчук Л.В., звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Виконавчий комітет Дубровицької міської ради Рівненської області, як орган опіки та піклування та просить позбавити відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, пов`язані з розглядом справи. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 06 серпня 2014 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб. Від даного шлюбу у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 09 лютого 2016 року їх шлюб було розірвано. Починаючи з травня 2015 року відповідач проживає окремо, він не піклується про дитину, не приймає участі у його вихованні, не спілкується, не телефонує йому та жодного разу його не відвідував, у зв`язку з чим дитина його не пам`ятає та не має до нього ніяких почуттів. Коли син відвідував дошкільний навчальний заклад, то його приводили та забирали із садочка позивач та бабуся, які також відвідували батьківські збори, святкові заходи та підтримували контакт з вихователями. З 01 вересня 2021 року син навчається у першому класі Дубровицького навчально - виховного комплексу «Ліцей-школа». Він завжди охайний, доглянутий, регулярно відвідує навчальний заклад. Позивач спілкується з його учителями, цікавиться його шкільним життям, приводить до школи та забирає із школи. У свою чергу, відповідач контакту із закладом, де навчається дитина, не підтримує, з учителями не спілкується. Крім того, позивач приділяє увагу навчанню та вихованню сина, а саме проводить оплату за відвідування сином секції з футболу, боксу та гуртка. Дитина повністю забезпечена всім необхідним: продуктами харчування, одягом, має окрему кімнату, ігровий куточок, проживає у належних санітарних умовах. Крім того, відповідач не турбувався про матеріальне становище дитини, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду і рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 13 червня 2019 року з відповідача на користь позивача було стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] . Проте, аліменти відповідач почав сплачувати лише у 2020 році у примусовому порядку, при тому сплачує він їх нерегулярно, у зв`язку з чим станом на жовтень 2021 року сукупний розмір заборгованості по аліментах складав 42011,75 грн. Також представник позивача вказує, що після подачі позивачем позову про стягнення аліментів, відповідач позов не визнавав, оскільки не вважав себе батьком дитини, а тому звернувся до суду з позовом про виключення відомостей про батьківство з актового запису про народження дитини. Зазначені факти на думку представника позивача свідчать про те, що відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться його успіхами та станом здоров`я, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, його навчанням, підготовкою до самостійного життя. Він не забезпечує його необхідним харчуванням, медичним доглядом та лікуванням, що негативно впливає на його фізичний розвиток, як складову виховання. Відповідач взагалі не спілкується з дитиною, не надає йому доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання ним освіти, не виявляє турботи та інтересу до його життя, не розуміє його потреб та не надає підтримки, внаслідок чого створились умови, які шкодять інтересам дитини. Також відповідач не виконує покладених на нього законом обов`язків щодо педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні дитини. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Крім того, позбавлення відповідача батьківських прав перешкодить йому, як батьку дитини маніпулювати в майбутньому правом на надання дозволу на виїзд дитини за кордон з позивачем на відпочинок. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, посилаючи на зазначені у позовній заяві обставини та додатково пояснила, що на даний момент позивач та дитина вимушені були виїхати в Республіку Польща. Також пояснила, що коли відповідач дізнався, що вирішується питання про позбавлення його батьківських прав, він у січні 2022 року з`явився на день народження до дитини, але простояв у коридорі і до дитини навіть не заговорив. На наступний день відповідач пішов до органу опіки та піклування, щоб вони зафіксували факт того, що він навідував дитину. Така поведінка відповідача свідчить, що він не намагається налагодити контакти з дитиною та приймати участь у його вихованні і діє лише у власних інтересах, щоб підтримати свою репутацію. Навіть за цей період часу, відповідач жодного разу не поцікавився життям дитини. З цих підстав просить позовні вимоги задоволити, оскільки є всі підстави для позбавлення відповідача батьківських прав. Крім того, вказала, що проти ухвалення заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачем відзиву не подано. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. На одному із судових засіданнях відповідач позовні вимоги не визнав та пояснив, що вони з позивачкою не зійшлися характерами та після розірвання шлюбу він дійсно звертався з позовом про виключення відомостей про батьківство з актового запису про народження дитини, оскільки не був впевнений, що він є біологічним батьком дитини. Проте, коли після проведеного експертного дослідження він упевнився, що саме він є біологічним батьком дитини, то почав навідувати по мірі можливості свого сина. Частіше навідувати сина не міг, оскільки періодично їздив на заробітки у місто Київ і вдома перебував рідко. Відповідач приходив до сина на свята і на день народження у 2022 році і дитина знає його, як батька. Також вказав, що з 2016 по 2018 рік він надавав кошти на утримання сина, а також сприяв позивачу у виїзді дитини за кордон. Просив не позбавляти його батьківських прав, оскільки із сином він бажає спілкуватися та бажає налагодити відносини. В подальшому, відповідач, будучи двічі належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, про що свідчать розписка та поштове повідомлення про його виклик (а.с.94, 97) в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду представника позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим провести заочний розгляд справи. Від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника, позицію органу опіки та піклування - виконкому Дубровицької міської ради, викладену у відповідному висновку підтримує. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є подругою позивача та їй відомо багато про обставини спілкування відповідача з дитиною та [PERSON] . По-перше, їх дитина вважає своїм татом не відповідача, а рідного брата позивача [PERSON] , який постійно з хлопчиком займається. По-друге, в минулому році позивач намагалась поїхати із дитиною на відпочинок за кордон, але не могла цього зробити без дозволу відповідача. Позивач не могла його знайти три дні, а коли додзвонилася, то відповідач їй поставив умову, щоб вона відмовилась від заборгованості по аліментах, тоді він дасть дозвіл. А по-третє, ні на одному святкуванні чи дні народження вона не бачила відповідача біля дитини, він не піклується про дитину, не забезпечує. Крім того, був випадок, коли [PERSON] була з [PERSON] та її сином на вулиці, а відповідач йшов по тій же стороні дороги назустріч, але перед ними перейшов дорогу і до сина не підійшов. Відповідач ніколи ні на гуртки, ні на спортивні змагання не водив та не супроводжував дитину. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є матір`ю позивача, а дитина [PERSON] - це її онук. Відразу після народження дитини, він почав відповідачу всіляко заважати. Потім відповідач почав зникати на три, п`ять днів. Коли він приходив додому, то був у стані алкогольного сп`яніння, після чого знову йшов з дому. Коли донька просила його щось допомогти з дитиною, то відповідач на доньку підіймав руку. Ніякої участі у вихованні дитини він не приймає і взагалі не цікавиться життям дитини. У травні 2015 року донька з відповідачем почали проживати окремо, а через деякий час розлучилися. Коли дитині виповнилося вісім місяців, то донька пішла на роботу, а з дитиною залишалась [PERSON] . Коли вони гуляли з дитиною у місті, то дуже часто зустрічали відповідача, який їх також бачив, але він жодного разу не підійшов до них, щоб подивитися на дитину, чи поцікавитися, як він. Коли [PERSON] почав ходити в садочок, то туди ж приходив і відповідач, який на той час жив із іншою жінкою і приводив туди її дитину. Проте, він жодного разу не прийшов до свого сина, який був у сусідній групі. До дитини відповідач приходив коли йому виповнився один рік і він тоді був недовго. Також відповідач приходив цього року на день народження дитини, але він посидів трохи і майже нічого не говорив. Тоді йому розповідали про досягнення дитини, його спортивні нагороди, але йому це все було не цікаво. Також відповідач ще приходив одного разу до дитини на свято Миколая. Відповідач не прийшов до дитини на перший дзвінок, коли він пішов у перший клас та жодного разу не прийшов у школу, щоб поцікавитися про його навчання. Він навіть не знає, де дитина зараз проживає вже півроку. Протягом усього часу перебування доньки з дитиною у Республіці Польща через війну, відповідач жодного разу до неї не телефонував, щоб поцікавитися сином. Минулого року донька їхала з дитиною відпочити на морі за кордон і просила відповідача надати їй дозвіл на виїзд дитини за кордон, але відповідач тоді навіть не захотів оплатити нотаріальні послуги і за все платила її донька. При тому, він навіть не запитав, куди саме донька має намір поїхати з дитиною. Він просто прийшов поставив свій підпис і пішов. Відповідач взагалі не допомагав матеріально утримувати дитину. Він нічого сину не купував. Коли донька подала позов до відповідача про стягнення аліментів, то він шукав різні способи, щоб уникнути сплати аліментів, а в судовому засіданні пояснював, що це не його дитина. Усі гуртки чи секції, де займається дитина оплачує тільки її донька. Відповідач лише сплачує аліменти і має по них велику заборгованість. Ніхто відповідачу не перешкоджає приходити до дитини та бачитися з ним, а навпаки вони його просили прийти, щоб дитина його знала, як батька, а також просили приходити його батьків, але вони також не йдуть до онука. Дитина вважає своїм татом рідного дядька [PERSON] . На її думку таке байдуже ставлення відповідача до сина не зміниться. Суд, заслухавши представника позивача та свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з`ясувавши повно і всебічно обставини справи, оцінивши їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 08 січня 2015 року відповідач [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] (а.с.14). Згідно рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 09 лютого 2016 року, шлюб [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Крім того, вказаним рішенням визначено місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю (а.с.32). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Також у своїй практиці, зокрема у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Відповідно до частин першої - четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Відповідно до частин першої, другої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 1, 2 ст. 155 СК України). Відповідно до статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3)жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду: від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19. У постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 643/7876/18 зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства", виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до статті 8 вказаного Закону, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно пункту 15 цієї постанови позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Згідно ч.1,2 ст. 27 вказаної Конвенції, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно довідки №3309 від 15 листопада 2021 року та довідки форми №13 про реєстрацію місця проживання, виданої виконавчим комітетом Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області, [PERSON] , [INFO] , з 29 січня 2016 року по даний час, зареєстрований по [ADDRESS] (а.с.13, 15). Згідно характеристики № 09-1372 від 10 листопада 2021 року, виданої Дубровицькою міською радою [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , відносно неї скарг та нарікань від сусідів та жителів міста до міської ради не надходило (а.с.19). Згідно довідки № 90 від 13 грудня 2021 року, виданої Дубровицьким дошкільним навчальним закладом № 1 «Теремок» Дубровицької міської ради Рівненської області, [PERSON] , [INFO] з 07 листопада 2017 року по 10 червня 2021 року, відвідував Дубровицький ДНЗ №1 «Теремок». За період перебування дитини в закладі його приводили, забирали з садочка, підтримували спілкування з вихователями та відвідували батьківські збори та різні святкові заходи його мама та бабуся. Батько дитини з вихователями не спілкувався (а.с.16). Згідно довідки №401 від 13 грудня 2021 року, виданої Дубровицьким навчально-виховним комплексом «Ліцей-школа» Дубровицької міської ради, [PERSON] , [INFO] , навчається у першому класі Дубровицького навчально-виховного комплексу «Ліцей-школа», дитина регулярно відвідує заняття у школі. Дитина завжди охайна, чиста, доглянута. Мама дитини спілкується з учителями, цікавиться його шкільним життям, приводить до школи та забирає. За період навчання [PERSON] (вересень-листопад 2021 року) батько дитини, [PERSON] , контакту із закладом, де навчається дитина, не підтримував, з учителями не спілкувався (а.с.18). Згідно характеристики, наданої класним керівником навчального закладу Дубровицького навчально-виховного комплексу «Ліцей-школа», [PERSON] має хороший фізичний і розумовий розвиток, характеризується з позитивної сторони, він відвідує футбольну секцію та гурток. Увагу його навчанню та вихованню приділяє мама, яка співпрацює з класним керівником (а.с.17). Відповідно до довідки від 01 грудня 2021 року, виданої тренером [PERSON] , з 01 вересня 2021 року [PERSON] відвідує секцію з боксу. Запис на секцію здійснила його мама - [PERSON] . Відвідування дитиною секції, участь у змаганнях, оплату за надані послуги забезпечувала мама (а.с.20). Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї [PERSON] , яка проживає по [ADDRESS] від 17 грудня 2021 року, [PERSON] , 2015 року народження, проживає разом із мамою [PERSON] , 1992 року народження. Дитина повністю забезпечена всім необхідним, а саме продуктами харчування, одягом, має окрему кімнату, свій ігровий майданчик. Сім`я проживає у належних санітарних умовах. Мама та кожен член сім`ї має свій дохід, що дає змогу дитині проживати в належних умовах (а.с.24-25, 55-56). Згідно рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 13 червня 2019 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини, сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви до суду, а саме з 12 червня 2018 року та до досягнення дитиною повноліття (а.с.30-31). Крім того, відповідно до копії ухвали про відкриття провадження від 26 жовтня 2018 року вбачається, що відповідач звертався до суду з позовом про виключення відомостей про батьківство з актового запису про народження дитини, що було ним підтверджено в судовому засіданні (а.с.33). Згідно довідки № 12020/19.8-27 від 25 вересня 2022 року та розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, виданих державним виконавцем Дубровицького районного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), станом на жовтень 2021 року, за [PERSON] рахується заборгованість по сплаті аліментів у сумі 42011,75 грн. (а.с.21-23). У зв`язку з нерегулярною сплатою аліментів позивач зверталась до державної виконавчої служби та органів поліції, тому відносно [PERSON] Дубровицьким районним судом Рівненської розглядались протоколи про адміністративні правопорушення за ч.1 ст.183-1 КУпАП (а.с.26-27, 28-29). Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно висновку Органу опіки та піклування - виконкому Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області від 27 січня 2022 року, більше п`яти років [PERSON] не бере участі у вихованні сина. Не телефонує, відвідує дуже рідко. У своїх поясненнях підтвердив, що спілкується з [PERSON] декілька разів на рік. [PERSON] не цікавився вихованням та навчанням дитини у дошкільних та навчальних закладах, які [PERSON] відвідував. Не був присутнім під час відвідування дитиною спортивних секцій, не організовував для сина дозвілля, відпочинок та оздоровлення. Жодного разу не телефонував. Зі слів [PERSON] , він працює сезонно. Аліменти на утримання сина сплачує, хоча і має заборгованість. Відвідував сина у день народження та дав матері кошти для придбання дитині подарунків. У [PERSON] напруженні стосунки з матір`ю дитини. Він заперечує щодо позбавлення його батьківських прав, хоче спілкуватися з сином та просить надати йому шанс налагодити родинні відносини з [PERSON] . 25 січня 2022 року під час розгляду комісією з питань захисту прав дитини року даного питання встановлено, що батько належним чином не приймав участі у виконанні батьківських обов`язків. Однак, комісія вирішення даного спору залишила на розгляд суду (а.с.48-49). При ухваленні рішення суд, відповідно до вимог п. 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., також враховує, що дитині повинні бути надані можливості і сприятливі умови, які б дозволили їй розвиватися розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи і гідності при найвищому забезпеченні інтересів дитини. Згідно статтей 9, 18 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991р., № 780-Х11 батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов`язок матері і батька це обов`язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Приписами вказаної Конвенції, Закону України «Про охорону дитинства», Європейської Конвенції «Про здійснення прав дітей», ратифікованої Україною 03.08.2006 р., Конвенції «Про юрисдикцію, право, яке признається, виконується та співробітництво стосовно батьківської відповідальності та міру захисту дітей», ратифікованої Україною 14.09.2006 р., гарантовано та забезпечено право дитини з боку усіх державних та приватних структур, а також з боку батьків на належне батьківське виховання та піклування, забезпечення дитини сімейним затишком, розвиток індивідуальності та захисту всіх прав дитини навіть від самих батьків, що не суперечить вимогам ст.150 СК України. Відповідачем [PERSON] подано до суду заяву про долучення до матеріалів справи письмових доказів, а саме: довідки №344 від 15 березня 2022 року, виданої Дубровицькою районною філією Рівненського обласного центру зайнятості (а.с.65); копії трудової книжки серії [NUMBER] від 03 липня 2009 року (а.с.67-68); копію характеристики № 09-360 від 18 березня 2022 року, виданої Дубровицькою міською радою (а.с.66) та довідку №22-б/н від 22 березня 2022 року із розрахунком заборгованості зі сплати аліментів (а.с.69-71). Згідно з ч.ч. 1, 3, 4, 8 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Відповідно до ч. 9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Проте, відповідачем до поданої заяви, не долучено підтвердження надсилання позивачу вказаних доказів, а також відсутні відомості щодо їх наявності у позивача. Крім того, у поданій заяві відповідач не обгрунтовує причини, з яких вказані докази не були подані у визначений законодавством строк. За таких обставин, суд не приймає до уваги долучені відповідачем до матеріалів справи вищеперераховані докази, оскільки вони подані до суду з порушенням вимог чинного законодавства. В ході розгляду справи відповідач [PERSON] запевняв суд, що бажає спілкуватися із сином та бажає налагодити з ним відносини. Однак, до таких пояснень суд відноситься критично, оскільки навіть за час перебування даної справи в провадженні суду, відповідачем не вчинено жодних дій, не надано жодних доказів, які б свідчили про наявність такого бажання. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 (провадження № 61-10531св21), Верховний Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Також Верховний Суд зауважив, що сам по собі факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Будь-яких доказів, які б свідчили про бажання відповідача встановити спілкування із сином, сприяти його матеріальному забезпеченню та приймати участь в його житті, відповідачем не подано. Натомість суд звертає увагу, що відповідач, будучи належним чином повідомлений, двічі не з`явився в судове засідання без поважних причин, що на думку суду не може свідчити про його бажання виправитись. Також заперечні пояснення відповідача в одному із судових засідань ніякими свідомими діями, які б реально свідчили про його бажання підтримувати зв`язок з сином, займатися його вихованням та утриманням, не підтверджуються. Натомість його неявка в судові засідання свідчить про відсутність інтересу, байдужість до дитини та про відсутність реального бажання змінити свою поведінку. Разом із тим, як встановлено в судовому засіданні, дитина повністю знаходиться на забезпеченні матері, яка самостійно її виховує та дбає про його розвиток. Аналізуючи зазначені обставини, є достатні підстави вважати, що в діях відповідача є свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками, повна байдужість до подальшої долі та життя свого сина, що можна кваліфікувати як свідомо обрану ним винну поведінку у формі бездіяльності, внаслідок якої він повністю самоусунувся від виконання таких обов`язків, покладених на нього законом та нормами суспільної моралі, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками та байдуже відношення до долі дитини. На підставі наданих суду доказів, судом встановлено, що відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться його успіхами та станом здоров`я, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, його навчанням, підготовкою до самостійного життя. Він не забезпечує його необхідного харчування, медичного догляду та лікування, що негативно впливає на його фізичний розвиток, як складову виховання. Окрім того, судом встановлено, що він взагалі не спілкується з дитиною, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання ним освіти, не виявляє турботи та інтересу до її життя, не розуміє її потреб, не надає підтримки, внаслідок чого створились умови, які шкодять інтересам дитини. Також відповідач не виконує покладених на нього законом обов`язків щодо педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні дитини. Вищезазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, суд розцінює, як ухилення відповідача від виховання своєї дитини, свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками та відсутності серйозного ставлення до дитини, байдужості до долі сина. За таких обставин, суд приходить до переконання, що свідоме і тривале нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо дитини є наслідком його винної поведінки та є підставою для позбавлення його батьківських прав, а тому, виходячи з наведених норм закону, встановлених судом обставин справи і визначених відповідно до них правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав є обґрунтованими, правомірними і доведеними, оскільки позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , буде відповідати інтересам дитини. Крім того, позбавлення відповідача батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє відповідача прав на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. При подачі позову, позивачем сплачено судовий збір у сумі 908,00 грн. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, оскільки позовні вимоги підлягають до задоволенню, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнуті судові витрати, пов`язані з розглядом справи в розмірі 908,00 грн. На підставі ст.ст.19, 141, 150, 155, 164-166, 180-183, 191 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved