Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-25 00:00:00

у червні 2022 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 27.06.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис № 574, а також стягнути із відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 3500,00 грн., щомісячно, починаючи стягнення із дня пред`явлення позову і до досягнення сином повноліття. В обґрунтування позову зазначено, що в період шлюбу у сторін народився син [PERSON] [INFO] . Однак, шлюбні відносини із відповідачем припинені, спільне господарство не ведеться, відновлення подружніх відносин та збереження сім`ї неможливе. Дитина проживає разом із позивачкою, та перебуває на її утриманні. Позивач зазначає, що вона повністю несе витрати по утриманню дитини, здійснює витрати на навчання, та витрати на медичний догляд, та лікування дитини, однак, позивач не в змозі самостійно утримувати дитину та сплачувати за все необхідне. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. Посилаючись на зазначене, позивач вимушена звернутись із даним позовом до суду. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 30.06.2022 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Позивач після відкриття провадження у справі з будь-якими іншими клопотаннями до суду не зверталась. Відповідач відзив на позов до суду не подав, з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, а також суд ухвалив про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає за необхідне задовольнити позов частково за наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Судом встановлено, що між сторонами 27.06.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві, було зареєстровано шлюб, про що було зроблено актовий запис № 574, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. В період шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Шлюбні відносини між позивачем та відповідачем по справі припинені, спільне господарство не ведеться, відновлення подружніх стосунків та збереження сім`ї неможливе, та доказів зворотному з боку відповідача суду надано не було. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог в частині розірвання шлюбу, суд приймає до уваги те, що згідно із ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають спільні права та обов`язки. Відповідно до ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із ч. 5 ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями частин третьої та четвертої статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Аналогічна позиція викладена і в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», де зазначено що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умов, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом № 475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року), кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що має місце припинення подружніх стосунків, що виключає відновлення колишніх сімейних відносин, суд вважає, що збереження сім`ї неможливе, а тому позов в частині розірвання шлюбу є обґрунтований та законний, в зв`язку з чим підлягає задоволенню. В частині позовних вимог про стягнення аліментів суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як вже зазначалось вище, сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Позивач вказує, що на даний час сторони не підтримують шлюбно-сімейних відносин, проживають окремо, та доказів зворотному з боку відповідача суду надано не було. Син сторін на даний час проживає разом із матір`ю - позивачкою у справі, яка утримує дитину та піклується про її виховання. Відповідач матеріально утримувати дитину не допомагає, та доказів зворотному з боку відповідача суду надано не було. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог в цій частині, суд приймає до уваги те, що статтями 155, 180, 181, 182, 183 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей, а при ухиленні батьків від цього обов`язку кошти на утримання дітей стягуються з них в судовому порядку, в розмірі визначеному судом. Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка наголошувала на тому, що відповідач матеріально утримувати дитину не допомагає, останній, потребує коштів для повноцінного розвитку, та самостійно позивач не в змозі сплачувати за все необхідне, а відтак наявні підстави для стягнення із відповідача аліментів в сумі 3500,00 грн. Однак, достатніх та переконливих доказів на підтвердження витрати позивачем щомісячно зазначеної суми на утримання дитини стороною позивача суду не надано. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Суд звертає увагу на те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. На час розгляду даного спору по суті, у відповідності до ст. 7 Закону України „Про Державний бюджет України на 2022 рік", установлено у 2022 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня - 2100 гривень, з 1 липня - 2201 гривня, з 1 грудня - 2272 гривні; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні. Судом встановлено, що спільна дитина сторін проживає разом із позивачкою і перебуває на її утриманні, відповідач не приймає участі в утриманні дитини, та згоди щодо утримання дитини між сторонами не досягнуто. Слід зазначити про те, що ініціюючи позов про стягнення з відповідача щомісячно на утримання дитини аліментів у розмірі по 3500,00 грн., що є більше ніж прожитковий мінімум на дитину відповідного віку, - позивачем не надано переконливих та достатніх доказів на підтвердження здійснення постійних реальних витрат щомісячно на утримання дитини саме в такому розмірі. Окремо слід звернути увагу сторони позивача на те, що витрати, які нею здійснюються, в зв`язку зі станом здоров`я дитини та його лікуванням, а також в зв`язку з його здібностями та відвідуванням додаткових гуртків, - не входять до складу аліментних зобов`язань, а тому позивач не позбавлена можливості звернутись до суду з окремими позовними вимогами про стягнення додаткових витрат на дитину, які нею понесені в зв`язку зі станом здоров`я дитини та/або відповідними здібностями. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги обов`язок відповідача утримувати свою дитину на підставі описаних вище норм права, рівний обов`язок обох батьків в утриманні дитини, суд вважає необхідним задовольнити позов частково і стягнути із відповідача на утримання дитини аліменти в розмірі 2744,00 грн., щомісячно, що відповідає межам прожиткового мінімуму для дитини такого віку та не є меншим ніж 50% від нього, а в решті вимог позову необхідно відмовити, в зв`язку з необґрунтованістю та недоведеністю. Крім того, на підставі частини першої статті 191 СК України, суд вважає за необхідне присудити стягнення аліментів від дня пред`явлення позову. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір в сумі 992,40 грн. (за позовну вимогу про розірвання шлюбу) слід стягнути із відповідача на користь позивача, а судовий збір в сумі 992,40 грн. (за позовну вимогу про стягнення аліментів) слід стягнути із відповідача на користь держави.

Outcome: approved