Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області з позовом про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, в якому просить суд: -визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] ; -стягнути з [PERSON] на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 11500,00грн., але не менше 1 прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з моменту подання заяви і до досягнення дитиною вісімнадцяти років; -стягнути з відповідача на користь позивачки понесені нею судові витрати. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 06.03.2019 р. між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб. Ще до реєстрації шлюбу, а саме [INFO] , у них народилася спільна донька - [PERSON] . Вважаючи, що сімейне життя не склалося, відповідач звернувся в Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області з позовом про розірвання шлюбу. Відповідач однозначно підтверджує та визнає своє батьківство відносно [PERSON] і усвідомлює, що вона є його рідною дочкою та має з ним кровне споріднення.Однак не дивлячись на це він проживає окремо за кордоном і повертатися не збирається. З самого народження позивачка проживає з дочкою, без відповідача. З ним вони не мають нічого спільного крім дитини. Позивачка піклується про дитину, дочка більше прихильна до неї, ніж до батька (відповідача по справі), якого вона майже не знає. Позивачка вважає за доцільне звернутися з позовними вимогами щодо визначення місця проживання малолітньої дитини саме з нею, оскільки саме вона виявляє більшу увагу та проявляє більшу турботу про доньку, ніж її батько. Саме вона зможе забезпечити їй належні умови як для проживання так і для фізичного, психологічного та духовного розвитку. Позивачка постійно несе витрати на облаштування їхнього з дочкою житла, на забезпечення дитини спеціальним продуктами харчування, значною кількістю одягу, на придбання непродовольчих товарів, іграшок, засобів гігієни і т.п. Дочка почала відвідувати дошкільний навчальний заклад, де слід також нести постійні значні витрати, а саме: затрати на проведення ремонту, надавати кошти на закупівлю приладдя для навчання, придбавати одяг, спортивну форму, взуття, різноманітні засоби гігієни та побутову хімію і т.д. Крім того, відвідування ДНЗ постійно вимагає також здійснення витрат, таких, як підготовка до різноманітних свят: пошиття або прокат костюмів, участь в різноманітних заходах і таке інше. На все це затрачаються значні кошти. Відповідач періодично (в середньому по 400 доларів США) надає кошти на утримання дочки, але оскільки договір про сплату аліментів не укладався та в судовому порядку до цього часу це питання не вирішувалося, то він здійснює це виключно за своїм бажанням та у зручний йому спосіб і строки. У той же час на постійне нормальне проживання, забезпечення продуктами та непродовольчими товарами дитини, на її утримання, виховання, розвиток, лікування, забезпечення дошкільною освітою, підготовку до повсякденного життя потрібно витрачати значні кошти і робити це треба систематично, чітко плануючи при цьому бюджет. Відповідач має постійний та достатньо високий рівень заробітку для надання систематичної грошової допомоги на утримання дочки, щоразу надаючи в середньому по 400 доларів США, з чого можна зробити висновок, що він буде спроможний сплачувати аліменти на утримання доньки в твердій грошовій сумі в розмірі 11500,00 грн., але не менше одного прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, до досягнення дитиною 18 років. Ухвалою від 20.10.2021 р. суддею відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. В ухвалі про відкриття провадження відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання ухвали на подачу відзиву на позовну заяву. 07.02.2022 р. від представника відповідача надійшов відзив, в якому зазначено, що спір про місце проживання дитини відсутній, оскільки відповідач визнає факт проживання дитини саме з мамою - позивачкою по справі. Місце проживання дитини ніколи не оспорювалось відповідачем, оскільки останній не мав ніяких заперечень з цього приводу. Таким чином, проти задоволення позову в цій частині [PERSON] не заперечує. Вимоги про стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітньої доньки в твердій грошовій сумі в розмірі 11500 грн., але не менше одного прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку визнає частково. [PERSON] повністю визнає свій обов`язок по утриманню неповнолітньої доньки, проте розмір аліментів, зазначений позивачкою є завищеним та необґрунтованим. Доказів понесених витрат на утримання дитини нею не надано. Не доведено наявність та доцільність постійних витрат позивача на облаштування житла; не надано доказів необхідності та дійсного забезпечення дитини спеціальними продуктами харчування, оскільки це може бути викликано захворюваннями або спеціальними потребами, про які не йдеться у позові; забезпечення дитини значною кількістю одягу, іграшок та засобів гігієни взагалі не витримує жодної критики, так як метою цих покупок має бути забезпечення потреб дитини, а не забаганки матері щодо витрачання коштів. Не має ніяких підтверджень потреби позивача на значні витрати у дошкільному закладі, оскільки ремонт та закупівля приладів для навчання здійснюється за кошт закладу освіти, а не за батьківський рахунок, а про необхідність придбання для дитини одягу, спортивних костюмів та пошив костюмів вже зазначено вище - витрати мають бути доведені як такі, що здійснюються, та такі, що є необхідними. Наявність стабільного та достатнього щомісячного доходу у відповідача [PERSON] позивачем не доведено, що виключає доведеність твердження про спроможність відповідача щомісячно сплачувати суму аліментів у розмірі 11500 грн. Позивач [PERSON] не надала жодного доказу на підтвердження необхідності витрат саме у такому розмірі. Більш того, поза увагою позивача залишились вимоги ст.141 СК України, відповідно до яких батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Позивачка має довести, що вимагаючи від відповідача щомісячну виплату аліментів у розмірі 11500 грн., вона отримує таку ж саму суму, яку зможе віддати для утримання дитини. Тоді загальна сума витрат на дитину буде становити 23 тисячі гривень. Водночас, ані позовна заява, ані додатки не містять інформацію про зайнятість позивачки, наявність у неї власного заробітку та понесені нею витрати на дитину. Аналіз долученої до позовної заяви виписки по розрахунковому рахунку (картці) [PERSON] свідчить про надання вибіркових періодів (наприклад, відсутній двохмісячний період з 02.11.2020 по 25.01.2021) та спростовує твердження позивача про значні витрати на потреби дитини. Зокрема, упродовж жовтня 2020 року на продукти було витрачено лише близько 1575 грн., проте 5000 грн. [PERSON] зняла готівкою (05.10 та 23.10.) і подальші витрати готівкової суми на дитину нічим не підтвердила. У серпні 2020 року позивач зняла з карткового рахунку 12000 грн. (04.08, 10.08, 14.08, 19.08), проте обґрунтованість та мету цих витрат, у тому числі - саме на потреби доньки, [PERSON] не підтвердила жодним доказом. Крім того, долучена до позову банківська виписка не доводить суми витрат на дитину та не підтверджує також факт переказу відповідачем [PERSON] на користь позивача грошових коштів у сумі 11500 грн. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідач при винесенні рішення просив врахувати, що він має доньку [PERSON] , яка народилась [INFO] у м. Нортборо штата Массачусетс в Сполучених Штатах Америки, та яка перебуває на його утриманні. Відповідач має мінливий та не постійний дохід, тому він вважає, що з метою захисту інтересів дитини, розмір аліментів згідно з вимогами ст. 184 Сімейного кодексу України має визначатись у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Цей розмір аліментів з огляду на рівність прав та обов`язків обох батьків, на його думку буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. За наявності додаткових потреб на утримання дитини, окрім аліментів, мати дитини не позбавлена можливості отримати від батька дитини половину вартості цих витрат, як це передбачено чинним законодавством. Ухвалою суду від 15.06.2022 р. підготовче провадження закрите та справу призначено до судового розгляду на 17.08.2022 р. У судове засідання 17.08.2022 р. позивач та її представник - адвокат Сизько Д.Б. не прибули, але адвокат скерував заяву про розгляд справи в його відсутність. Відповідач та його представник - адвокат Гетьман О.М. не з`явилися, але в матеріалах справи міститься заява адвоката про розгляд справи за відсутності сторони відповідача, позов просила задовольнити частково з урахуванням позиції, викладеної у відзиві. Представник виконавчого комітету Золотоніської міської ради в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про розгляд справи повідомлявся належним чином. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Дослідивши надані позивачем письмові докази, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії паспорта громадянина України № [NUMBER] [PERSON] народилася [INFO] у м. Золотоноша Черкаської області. Позивачці присвоєно РНОКПП [NUMBER] , що стверджено копією картки платника податків від 24.04.2019 р. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 06.03.2019 року, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 06.03.2019 року в Печерському районному у місті Києві відділі ДРАЦС ГТУЮ у місті Києві за актовим записом № 429, після реєстрації шлюбу прізвище дружини - [PERSON] . Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] являються батьками [PERSON] , [INFO] , що стверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 06.03.2019 р. З копії довідки про внесення відомостей до ЄДДР №164883-2019 від 24.04.2019 р. та копії довідки про реєстрацію місця проживання особи №2251 від 23.11.2020 р. вбачається, що Позивачка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Малолітня [PERSON] , [INFO] згідно копії довідки про реєстрацію зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , тобто за адресою місця проживання матері (позивачки по справі). Згідно копії довідки Голови будинкової ради від 04.02.2021 р. позивачка по справі разом зі своєю малолітньою дочкою [PERSON] , проживають у квартирі матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Батько дитини за вказаною адресою не з`являється та не приймає участі у вихованні та утриманні дитини. Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 05.06.2003 р. та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №782514 від 16.06.2003 р. власником квартири, розташованої за адресою: за адресою: [ADDRESS] являється [PERSON] . Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч. 4). З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що в тому разі, якщо батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", ст. 161 СК України вбачається висновок, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Позивачкою стверджений та визнається відповідачем із зазначенням у відзиві той факт, що малолітня дитина [PERSON] проживає з позивачкою. Місце проживання дитини відповідачем не оспорюється та ним ніяких заперечень з приводу цього не висувається, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. За змістом ст. 51 Конституції України дитинство являється об`єктом охорони держави. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 2 ст.182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтями 183, 184 СК України встановлено, що за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно зі статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Таким чином законодавець чітко визначив, по-перше, що аліменти стягуються або у частці, або у твердій грошовій сумі. По-друге, правом вибору виду аліментів (частка чи грошова сума) наділений той з батьків, з ким проживає дитина. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. При визначенні розміру аліментів суд враховує положення ст. 182 СК України, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до копії запису про народження відповідач по справі [PERSON] являється батьком [PERSON] , [INFO] . Стороною позивача не надано суду обґрунтування з наданням належних доказів щодо розміру заявлених до стягнення аліментів. Надана позивачем інформація про рух коштів по рахунку, не є належним та допустимим доказом, який би свідчив про достойне матеріальне становище платника аліментів та його змогу сплачувати аліменти в розмірі 11500,00 грн. З наданої інформації не вбачається, що саме від відповідача надходили на рахунок позивачки кошти на утримання їхньої дитини [PERSON] , [INFO] . Також стороною відповідача не надано суду доказів того, що дитина Відповідача - [PERSON] , [INFO] , перебуває на його утриманні. Суд вважає, що виходячи з принципів розумності та справедливості, з урахуванням купівельної спроможності грошей, аліменти на утримання дитини підлягають стягненню з відповідача в розмірі 1 прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову та до досягнення дитиною повноліття, що буде відповідати вимогам чинного законодавства, справедливому та об`єктивному вирішенню справи. На думку суду, саме такий розмір аліментів буде необхідним та достатнім для забезпечення потреб та розвитку дитини, відповідає можливостям відповідача. На підставі ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь позивача понесені за вимогу про визначення місця проживання дитини судові витрати у вигляді судового збору в сумі 908,00 грн. та на користь держави судовий збір в сумі 908,00 грн., від якого при подачі заяви за вимогу про стягнення аліментів була звільнена позивачка.

Outcome: partial