Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин та факту смерті на тимчасово окупованій території, заінтересована особа: Франківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану м.Львова Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Заяву мотивує тим, що [INFO] померла його мати - [PERSON] , [INFO] , яка була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , що є тимчасово окупованою територією України. Маючи в наявності свідоцтво про смерть від 16.04.2022 року, видане Жовтневим відділом запису актів цивільного стану Луганського міського управління Міністерства юстиції Луганської народної республіки, звернувся усно з вказаним свідоцтвом до Франківського відділу державної ресєтрації актів цивільного стану у м.Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції для реєстрації смерті його матері, однак такому було відмовлено, оскільки відсутні підстави для державної реєстрації смерті та видачі свідоцтва про смерть українського зразку. Окрім цього, даний орган звернув увагу заявника на те, що його прізвище та прізвище матері у наданих ним документах відрізняються, оскільки у його паспорті прізвище зазначено, як " [PERSON] ", а прізвище матері у її паспорті, як " [PERSON] ". Вказує, що факт родинних відносин підтверджується низкою документів, а встановлення цих фактів необхідне заявнику для державної реєстрації смерті померлої особи, проведеної державним органом України, для отримання пенсії померлої та оформлення допомоги від держави на поховання. Заявниця [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча й був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення такого. Представник заінтересованої особи Франківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) в судове засідання не з`явився, однак подали до суду заяву, в якій просять проводити розгляд справи без їх участі, повідомивши, що самостійних вимог на предмет спору не заявляють. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК Українив разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали поданої заяви, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п.5 ч.1 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , про що 16.04.2022 року складено відповідний актовий запис №855, у місті Луганськ, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 16.04.2022 року, виданого Жовтневим відділом запису актів цивільного стану Луганського міського управління Міністерства юстиції Луганської народної республіки. Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 15.10.1963 року, такий народився [INFO] у м.Луганську, батьками вказано [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається з паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданий Жовтневим РВУМВС України в Луганській області 11.12.1998 року та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, заявник зазначається як " [PERSON] ". Разом з тим, згідно паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданий Жовтневим РВУМВС України в Луганській області 04.02.2000 року, матір заявника зазначена як " [PERSON] ". Відповідно до заповіту, посвідченого 28.01.2011 року приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Ліпатніковим В.В., [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла [PERSON] усі її права та обов`язки, які їй належали на момент складення цього заповіту, а також права та обов`язки, які можуть належати їй у майбутньому і взагалі все інше рухоме та нерухоме майно, з чого б воно не складалось, та де б воно не знаходилось, що буде їй належати на день смерті. Згідно з п.1 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Крім цього, як вбачається із інформації, наведеної у листі Верховного Суду України від 01.01.2012 (Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення), факт родинних відносин між фізичними особами встановлюється у судовому порядку, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки для заявника: право на спадщину, право на пенсію у зв`язку із втратою годувальника, одержання компенсації тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду про встановлення факту повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Факт родинних відносин заявнику необхідно для державної реєстрації смерті померлої особи, проведеної державним органом України, для отримання пенсії померлої та оформлення допомоги від держави на поховання., а встановити даний факт іншим шляхом, аніж звернутися до суду за судовим захистом є неможливим. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що матеріалами справи достатньо стверджується той факт, що [PERSON] , яка померла [INFO] у мсті Луганську була матір`ю заявника [PERSON] . Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає заяву в частині встановлення факту родинних відносин підставною та такою, що підлягає до задоволення. Щодо встановлення факту смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території суд приходить до наступного висновку. У відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до ч. 1 ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до п.8 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до роз`яснень, даних в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Стаття 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» містить поняття тимчасово окупованої території України, до якої відноситься у тому числі й сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. За положеннями ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Проте, оцінюючи надані заявником документи про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані намібійські винятки: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів . Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» ( Loizidou v. Turkey , 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах Кіпр проти Туреччини ( Cyprus v. Turkey , 10.05.2001) та Мозер проти Республіки Молдови та Росії ( Mozer v. the Republic of Moldova and Russia , 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать ( Cyprus v. Turkey , 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу ( Cyprus v. Turkey , 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі Мозер проти Республіки Молдови та Росії наголосив, що першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою] ( Mozer v. the Republic of Moldova and Russia , 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи (Намібійські винятки), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Крім того, чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення. Як вже зазначалось, встановлення факту смерті [PERSON] необхідно заявнику для державної реєстрації смерті померлої особи, проведеної державним органом України, для отримання пенсії померлої та оформлення допомоги від держави на поховання., а встановити даний факт іншим шляхом, аніж звернутися до суду за судовим захистом є неможливим. У відповідності з ч. ч. 3, 4 ст. 49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За таких певних обставин та в сенсі наведених норм, суд приходить до висновку про обґрунтованість заяви та вважає можливим встановити факт смерті [PERSON] місті Луганську, яке є тичасово окупованою етриторією України. Відповідно до ч.7 ст.294 ЦПК України при ухваленні рішення судові витрати не відшкодовуються, відтак судові витрати необхідно залишити за заявником.

Outcome: approved