Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-03 00:00:00

Дніпровська міська рада звернулася до суду із позовом у якому, з урахуванням заяви від 02.06.2021, просить: визнати недійсними договори купівлі-продажу від 27.04.2014, що укладені між [PERSON] та [PERSON] , реєстрові номери 686, 689; визнати недійсними договори купівлі-продажу між [PERSON] та ТОВ «Орендабуд», реєстраційні номери 2419, 2412; припинити право власності та скасувати державну реєстрацію права власності на магазин непродовольчих товарів за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , номер запису 4717876, за [PERSON] , номер записів 4821078 та 4821193, за ТОВ «Орендабуд», номер записів 21113867 та 21113890; зобов`язати [PERSON] повернути земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинного будівництва, загальною площею 92,3 кв.м. Узагальнені доводи учасників справи. Позивач зазначає, що рішенням суду від 20.12.2013 у справі №200/16118/13-ц за [PERSON] визнано право власності на приміщення магазину під літ.А-1, площею 20,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . На підставі рішення суду право власності на нерухоме майно було зареєстровано за [PERSON] . На підставі оскаржуваних договорів [PERSON] відчужив такий магазин в користь [PERSON] , а той в користь ТОВ «Орендабуд». Постановою апеляційного суду рішення суду від 13.02.2019 рішення суду від 20.12.2013 було скасовано, ухвалено нове, яким в позові [PERSON] відмовлено. Позивач вказує, що він є власником земельної ділянки під вказаним магазином, і вимагає зобов`язати [PERSON] , який її зайняв, побудувавши на ній магазин, знести вказаний магазин. Відповідач [PERSON] подав відзив у якому заперечив проти позову з підстав, що пред`явлений позов є негаторним, а вимога про повернення (звільнення) земельної ділянки має бути заявлено до останнього власника а не до первісного. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не є ефективним, що є підставою для відмови в позові. Інші відповідачі правом на відзив не скористались. Треті особи правом на подання заперечень не скористались. В судовому засіданні представник позивача надала пояснення, аналогічні фабулі позову. Відповідачі та треті особи явки в судове засідання представників не забезпечили. Обставини, встановлені судом. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.12.2013 у справі №200/16118/13-ц в задоволенні вимог [PERSON] відмовлено, зустрічний позов [PERSON] задоволено, визнано за ним право власності на приміщення магазину А-1, загальною площею 20,2 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] . Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13.02.2019 вказане рішення скасовано, ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Із наданої позивачем інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.03.2020 вбачається наступне. 14.02.2014, на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.12.2013 право власності на магазин за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] , запис №4717876. 27.02.2014, на підставі договорів купівлі-продажу, реєстраційні номери 686 та 689 від 27.02.2014, а також: декларації про початок виконання будівельних робіт ДП082142440481 від 01.09.2014, виданої Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області та декларації про готовність об`єкта до експлуатації ДП142171592132 від 08.06.2017, виданої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області за [PERSON] 26.06.2017, на підставі договорів купівлі-продажу, реєстраційні номери 2416 та 2421 від 26.06.2017 за ТОВ «Орендлабуд» окремо по Ѕ частині. Площа магазину становить 92,3 кв.м. Декларація про готовність об`єкта до експлуатації ДП142171592132 від 08.06.2017 опублікована на порталі Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, вид будівництва реконструкція. Законодавство та висновки Верховного Суду, що застосовані судом. За приписами ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст.13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У відповідності до ч.6 ст.177 ЦПК України, до заяви про визнання акта чи договору недійсним додається також копія (або оригінал) оспорюваного акта чи договору або засвідчений витяг з нього, а у разі відсутності акта чи договору у позивача - клопотання про його витребовування. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (ч.1). Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч.2). Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч.4). У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану (ч.7). Відповідно ч.1 ст.36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», у редакції, що діяла на момент існування спірних правовідносин, право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням або зареєстрованою декларацією про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах, що належать до I-III категорій складності, підключення об`єкта будівництва до інженерних мереж та споруд надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт. У відповідності до ч.5 ст.39 вказаного закону датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц зайняття земельних ділянок, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цими ділянками. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння. За висновком Великої Палати ВС, наведеним у постанові від 06.04.2021 у справі №910/10011/19, застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі\~N910/3009/18 (провадження N 12-204гс19) від 04 вересня 2018 року вказано, що ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту). Висновки суду. За даних обставин, оскільки право власності на спірний об`єкт нерухомого майна земельну ділянку не зареєстровано за відповідачем, правильним способом захистом є негаторний позов, на вимоги якого не поширюється позовна давність. Первинна реєстрація права власності на об`єкт нерухомості була здійснена на підставі рішення суду, яке в подальшому скасовано. Отже первинна реєстрація об`єкту нерухомості була безпідставною. Вимогу про повернення земельної ділянки та приведення її до попереднього стану, позивач заявляє до первинного набувача будівлі. Позивач вказує, що обов`язок демонтувати самочинне будівництво лежить на особі, що його здійснила покликаючись на ст.376 ЦК України та висновки Великої Палата Верховного Суду від 22.02.2022 у справі №203/5561/16. Відповідач вказує, що відповідна вимога має бути заявлена до останнього власника земельної ділянки, покликаючись на висновки, викладені у постанові Верховного Суду у справі №689/2292/16-ц. Із цього приводу суд відзначає наступне. У справі №203/5561/16 позивачем, в порушення п.4 ч.3 ст. 175 ЦПК України, не вказано до кого саме із відповідачів заявлено позовну вимогу про повернення земельної ділянки. Судами, задовольняючи таку вимогу, також не визначено відповідача, на якого покладено відповідний обов`язок. Проте враховуючи, що в межах справи №203/5561/16 визнано недійсними договори відчуження нерухомого майна від першого набувача (такі договори не породили перехід будь-яких обов`язків щодо нерухомого майна), логічно припустити, що приводити земельну ділянку до попереднього стану має перший власник особа, яка здійснила самочинне будівництво. У цій частині суд надає перевагу висновкам Великої Палати Верховного Суду від 22.02.2022 перед висновками Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 13.11.2019. Разом із тим, позов у даній справі не може бути задоволеним з огляду на таке. По-перше, подаючи позов та підтримуючи його, позивачем не долучено копій оскаржуваних договорів, а також не заявлено клопотань про їх витребування. Вказаний обов`язок лежить на позивачу в силу ч.6 ст.177 ЦПК України. По-друге, поза увагою позивача залишилася та обставина, що перший власник зареєстрував право власності на приміщення, площею 20,2 кв.м. Проте другий власник, придбавши такий об`єкт у 2014 році, в подальшому здійснив його реконструкцію, в результаті чого площа приміщення збільшилася до 92,3 кв.м. Відтак, вимога щодо повернення земельної ділянки шляхом знесення будівлі площею 92,3 кв.м. мала б бути адресована другому набувачу приміщення, який здійснив відповідну реконструкцію, збільшивши площу у чотири рази. Суд не може самостійно зобов`язати здійснити дію іншу особу, ніж ту про яку вказує позивач, адже тоді суд самостійно змінить вимогу, тобто вийде за межі позовних вимог, що заборонено процесуальним законом. По-третє, із висновків постанови Великої Палати Верховного Суду, із покликанням на приписи ст.331 ЦК України та Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», вбачається, що законодавством передбачено єдину підставу для набуття права власності на новостворене нерухоме майно, а саме прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів та реєстрація на нього права власності. Поза увагою позивача залишилася та обставина, що за зверненням другого власника будівлі уповноваженим органом зареєстровано декларацію про початок виконання будівельних робіт ДП082142440481 від 01.09.2014 та декларацію про готовність об`єкта до експлуатації ДП142171592132 від 08.06.2017, а також здійснено на їх підставі реєстрацію об`єкта нерухомості, площею 92,3 кв.м. Отже другий набувач набув право на здійснення реконструкції та набув на неї право власності ввівши її в експлуатацію та зареєструвавши за собою право власності. Позивач не оскаржив реєстрацій відповідних декларацій, хоча про них вказано у інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка була долучена до позову, а зміст декларацій наявній у вільному доступі на порталі Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва. Відтак відсутні підстави для зобов`язання першого набувача [PERSON] повернути земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинного будівництва, загальною площею 92,3 кв.м. Оскільки, ефективним способом захисту для позивача, тобто таким що відновив би його право на земельну ділянку є повернення земельної ділянки територіальній громаді без збудованого на ній приміщення, визнання недійсними договорів відчуження чи скасування державної реєстрації на приміщення само-по собі не відновить прав позивача, задоволення позову частково не забезпечить відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту, позов не підлягає до задоволення в цілому. Крім того, на час відчуження приміщення третьому набувачу, право власності на новий об`єкт підтверджувалося, зокрема зареєстрованою декларацією готовність об`єкта до експлуатації. За таких обставин, незважаючи на порушення прав позивача, враховуючи допущені процесуальні помилки позивачем та неврахуванням ним усіх фактичних обставин, суд відмовляє у задоволенні позову. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed