Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-11 00:00:00

Заявник звернулась до суду з вказаною заявою, яка обґрунтована тим, що вона є донькою [PERSON] . Після початку військового вторгнення у м. Маріуполь вона втратила зв`язок зі своїми батьками, а згодом дізналась, що [INFO] її батько помер. На підтвердження факту смерті заявник не має жодного доказу, окрім листування із сусідами та знайомими, оскільки м. Маріуполь на даний час окуповане, зі слів сусідів їй відомо, що смерть батька жодним чином не фіксувалась через військові дії у місті. Тіло батька декілька днів лежало разом з іншими померлими, а оскільки він був вчителем, колишні учні його впізнали та похоронили на цвинтарі села Виноградне Новоазовського району, 1424 акт. Смерть батька заявник не може зареєструвати та отримати відповідне свідоцтво, а тому просить суд встановити факт смерті [PERSON] . Заявник та її представник в судове засідання не з`явилися, від заявника надійшла заява з проханням проводити судове засідання за її відсутності. Представник заінтересованої особи Дарницький районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд розглянув справу без участі учасників судового процесу на підставі наявних у суду матеріалів, що відповідає положенням ч. 3 ст.211 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК). Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали, додані до заяви, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їх представниками до суду за межами такої території України. На підтвердження факту родинних відносин заявником надано копію свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 21.04.1977 року, актовий запис №415, де в графі батько вказано « [PERSON] », та свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 17.04.1999 року, актовий запис №91, з якого вбачається, що [PERSON] після одруження має прізвище « [PERSON] ». Таким чином, судом встановлено, що заявниця є донькою [PERSON] . Відповідно до п.п.8, 9 ч.1 статті 315 ЦПК України суди розглядають справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; а також смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. В п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», роз`яснено, що суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Доказами на підтвердження факту смерті є: медичні документи про смерть, письмова відмова органів державної реєстрації актів цивільного, неможливість одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт тощо. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ theRepublicofMoldovaandRussia", "IlascuandOthers v. MoldovaandRussia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibiacase), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Заявник вказує, що на підтвердження факту смерті [PERSON] в неї відсутні жодні докази, окрім листування в месенджерах, які, як зазначає заявник, є допустимими доказами за змістом постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 13.07.2020, № 753/10840/19. Проте, у вказаній постанові Касаційний цивільний суд Верховного Суду вказав, що скрін-шоти повідомлень з телефону та планшету, роздруківки з Viber, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, вважав належними та допустимими доказами, які досліджені судами у їх сукупності та яким надана належна правова оцінка, а переоцінка доказів та встановлення обставин знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України. Таким чином, заявником помилково зроблено висновок на основі постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 13.07.2020, № 753/10840/19 про те, що листування в месенджерах є допустимими доказами. Питання щодо оцінки доказів має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 76, 77 ЦПК України). Зокрема, належними, відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; допустимими за змістом частини першої ст. 78 ЦПК України є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Крім того, докази мають бути достовірними, тобто на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України), а також достатніми, тобто такими, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України). Суд не приймає листування в месенджерах як допустимий та достовірний доказ, на підставі якого можна дійти висновку, що [PERSON] помер у м. Маріуполь 18.03.2022. Будь-яких інших доказів на підтвердження факту смерті [PERSON] заявником не надано. З урахуванням вище викладено, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed