Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-30 00:00:00

Товариство з додатковою відповідальністю «Альфа-Гарант» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості та просить стягнути з останньої на свою користь 24 466,49 грн. регресної заборгованості, також судовий збір у розмірі 2 270,00 грн. В обгрунтування позову зазначає, що 18.08.2020р. у м. Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Chevrolet Aveo», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та автомобіля «Mersedes Benz Vito», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 01.10.2020р. відповідача визнано винним у настанні дорожньо-транспортної пригоди. Крім того, із постанови про накладення адміністративного стягнення вбачається, що у водія [PERSON] відсутні посвідчення водія відповідної категорії на право керування транспортним засобом. 20.08.2020р. водій транспортного засобу «Mersedes Benz Vito», д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] звернувся до страховика з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду. 01.09.2020р. потерпілий [PERSON] звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування. 01.12.2020р. позивач виплатив страхове відшкодування із урахуванням франшизи потерпілому [PERSON] . З урахуванням вказаних обставин, а також положень ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивач просить стягнути з відповідача в порядку регресу 24 466,49 грн. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04.10.2021 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача направлялись ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками, які повернулися з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини п`ятої статті 279 ЦПК України. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом встановлено наступне. 18.08.2020р. о 17 год. 18 хв. у м. Києві на вул. Берковецькій, 6В, [PERSON] , керуючи автомобілем «Шевроле», д.н.з. [NUMBER] , виїжджаючи з місця стоянки, не надала перевагу в русі автомобілю «Мерседес», д.н.з. [NUMBER] , водій [PERSON] , який рухався по дорозі на прилеглій території ТЦ «Епіцентр», внаслідок чого здійснила зіткнення з даним автомобілем, що призвело до пошкодження транспортних засобів, чим порушила п.п. 2.3. (б), 10.2. ПДР. Зазначені обставини встановлені постановою Святошинського районного суду міста Києва від 01.10.2020р. у справі №759/14745/20, за якою [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Крім того, з постанови про накладення адміністративного стягнення серії ЕАМ №2999335 вбачається, що в [PERSON] відсутнє посвідчення водія відповідної категорії на право керування транспортним засобом, чим порушений нею п. 29.1. (а) ПДР. 20.08.2020р. до позивача звернувся водій автомобіля «Mersedes Benz Vito», д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася 18.08.2020р. 04.09.2020р. позивачем зареєстровано заяву власника автомобіля Mersedes Benz Vito», д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] про страхове відшкодування. Позивачем складено страховий акт №ЦВ/205774, за яким визначено суму страхового відшкодування, що підлягає сплаті потерпілому [PERSON] , в розмірі 24 466,49 грн. Позивач зазначає, що 01.12.2020р. виплатив страхове відшкодування потерпілому [PERSON] у сумі з урахуванням франшизи в розмірі 24 466,49 грн., а тому з урахуванням положень ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" має право регресної вимоги до відповідача, оскільки відповідач керував транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії. При цьому суд відмічає, що позивачем не надано на підтвердження обставини щодо виплати страхового відшкодування потерпілому жодних доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до п. 22.1. ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. За нормою ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо іншій розмір не встановлено законом. Стаття 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачає, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: а) якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; б) якщо він керував транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії; в) якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником); г) якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху; ґ) якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону; д) якщо страховий випадок настав з використанням забезпеченого транспортного засобу в період, не передбачений договором внутрішнього страхування (при укладенні договору страхування з умовою використання транспортного засобу в період, передбачений договором страхування) . У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 77, 79, 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів виплати страхового відшкодування потерпілій особі. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судові витрати залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed