Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-02 00:00:00

У червні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування належним йому на праві власності житловим будинком [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у належному йому домоволодінні зареєстрована відповідачка [PERSON] , яка йому доводиться йому бувшою невісткою (колишня дружина сина), але з травня 2018 року за вказаною адресою остання не проживає без поважних причин. Реєстрація відповідачки перешкоджає йому вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Вирішити спір у добровільному порядку не представляється можливим за відсутності будь-яких відомостей про місце знаходження та зв"язку з відповідачкою. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали. Позивач підтвердив обставини викладені в позовній заяві, пояснив, що незважаючи на не проживання відповідачем в будинку понад чотирьох років, вона залишається в ньому зареєстрована, що перешкоджає йому оформити субсидію, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка в судове засідання не з"явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням за місцем реєстрації та через оголошення опубліковане на офіційному веб-сайті суду на порталі Судова влада України. Причини неявки суду невідомі. Відзив не надійшов. За наявності умов, визначених у ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив про проведення заочного розгляду справи. Заслухавши пояснення позивача та його представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Дослідивши докази по справі, суд дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 квітня 2002 року, виданого державним нотаріусом Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Бурдік С.С. за реєстровим № 1-510, зареєстрованого в Кіровоградському обласному БТІ 03 квітня 2002 року (а.с. 5). На підтвердження перейменування вулиці зі "Свердлова" на вулицю "Кам"янська" надано копію рішення третьої сесії Олександрівської селищної ради сьмого скликання № 50 від 25 грудня 2015 року "Про виконання пропозицій тимчасової комісії селищної ради по реалізації Закону України "Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їх символів" (а.с.10). У вказаному житловому будинку, за згоди власника, зареєстрована відповідач [PERSON] , [INFO] , що підтверджується записами даних в будинковій книзі (а.с.6-8). Актом від 13 червня 2022 року депутата Олександрівської селищної Кобилінського І.М., за участю представників громадськості [PERSON] , [PERSON] , встановлено, що колишня невістка власника будинку [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстрована за адресою по [ADDRESS] , але зі слів сусідів 08 травня 2018 року вона забрала особисті речі і виїхала з будинку та з того часу за вказаною адресою не проживає (а.с.9). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що відповідачка доводиться колишньою дружиною сина позивача та близько чотирьох років в будинку не проживає, протягом вказаного періоду вони її не бачили, та де вона проживає на теперішній час їм не відомо. Таким чином, судом встановлено, що відповідачка не є членом сім"ї власника житла, спільним побутом із позивачем не пов`язана. Як встановлено в судовому засіданні, відповідачка доводиться бувшою невісткою, а саме колишньою дружиною сина позивача та наразі їхні відносини припинені. Відповідачка 08 травня 2018 року забрала особисті речі з будинку й з того часу за місцем реєстрації не проживає. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (правова позиція ВСУ у справі №6-709цс16). Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц. Звертаючись до суду позивач зазначив, що відповідачка [PERSON] з травня 2018 року, тобто більше 4 років за місцем реєстрації не проживає\~без поважних причин.\~Будь-яких намірів проживати не виявляла, проживає в іншому житлі. Відповідачка [PERSON] не прибувши у судове засідання, не побажала реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів позову і доказування наявності зв`язку зі спірним жилим приміщенням чи поважних причин відсутності у ньому понад встановлені житловим законодавством строки. Таким чином, у ході судового розгляду підтверджено обставини щодо права власності позивача на житлове приміщення, відсутність відповідачки, яка не є членом сім"ї власника житла, за зареєстрованим місцем проживання понад чотирьох років, відсутності доказів щодо створення позивачем перешкод у користуванні житлом, участі відповідачки в утриманні будинку чи виявлення інтересу до житла. Доказів поважності причин відсутності відповідачки понад зазначений термін судом не встановлено, так само як і наявності домовленості між сторонами про інший строк збереження права на проживання у будинку. При цьому реєстрація відповідачки створює для позивача перешкоди у користуванні житлом та позбавляє права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном. Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідачки на користь позивача понесені судові витрати.

Outcome: approved