Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-14 00:00:00

Описова частинами Зміст позовних вимог [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Чернівецької міської ради. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 03 липня 2009 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Від шлюбу мають спільних дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Спільне господарство між ними не ведеться. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки. У них різні погляди на життя і часто виникали сварки. З вини обох сторін сумісне життя і збереження сім`ї стали неможливими. Фактичні шлюбні відносини між нею та відповідачем припинені більше року назад, у зв`язку із чим вважає, що подальше спільне життя з відповідачем та збереження шлюбу є неможливим і суперечить її інтересам. Підстав для примирення не вбачає. Вже більше року вони проживають із відповідачем окремо, але за їхньою спільною домовленістю їхні діти - [PERSON] та [PERSON] наразі проживають та і в подальшому будуть проживати разом із нею за адресою: [ADDRESS] , за місцем її реєстрації та фактичного проживання, при цьому вона зобов`язується самостійно створити для дітей всі належні умови для проживання, виховання, утримання та розвитку. Отже, зважаючи на те, що їхні з відповідачем діти проживають з нею, а відповідач зі свого боку погоджується із цим, у суду є всі правові підстави вирішити питання про подальше залишення проживання їхніх з відповідачем дітей з нею. Спору про поділ майна між нею та відповідачем немає, як і спору щодо залишення проживання дітей разом із нею. Однак, наявність неповнолітніх дітей позбавляє можливості розірвати шлюб через органи державної реєстрації, а тому у неї немає іншого шляху, крім зверненням із цим позовом до суду. Заходи досудового врегулювання спору не вживалися, через неможливість такого врегулювання за наявності двох неповнолітніх дітей, спору щодо залишення проживання дітей разом із нею немає. На підставі викладеного позивачка просила суд розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 03.07.2009 Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, та визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом із нею - [PERSON] , [INFO] , в [ADDRESS] , за місцем проживання матері. Надходження позовної заяви та інших заяв до суду 27.07.2022 року ухвалою суду відкрито провадження у справі 727/5848/22 та призначено справу до розгляду. 10.08.2022 року представник третьої особи надав до суду клопотання про слухання справи у відсутність їхнього представника. 15.08.2022 року позивач надала заяву про розгляд справи без її участі. Доводи особи, яка подала позов Позовна заява мотивована тим, що сімейне життя позивача з відповідачем не склалося з причини втрати взаєморозуміння. Фактичні шлюбні відносини не підтримуються більше року, спільне господарство не ведеться Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, час на примирення просила не надавати. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, у зв`язку з його перебуванням за кордоном, позов визнав повністю, час на примирення просив не надавати. Представник третьої особи Служби у справах дітей Сабадаш Г. в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи за відсутності їхнього представника та ухвалення рішення в інтересах дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи. У зв`язку з розглядом подання без участі осіб, які беруть участь у справі, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає встановленими наступні фактичні обставини справи. Фактичні обставини справи, встановлені судом З матеріалів справи судом встановлено, що згідно з копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 03.07.2009 Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, [PERSON] та [PERSON] 03.07.2009 року зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 1016. Прізвище чоловіка після реєстрації шлюбу [PERSON] , прізвище дружини - [PERSON] . Згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 12.01.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, [PERSON] народилася [INFO] , про що складено актовий запис №28. Батьком записаний [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . Згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 27.09.2016 року Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області [PERSON] народився [INFO] , про що складено актовий запис №2386. Батьком записаний [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . Мотивувальна частина З позовної заяви вбачається, що шлюбні та сімейні відносини між сторонами припинені. Таким чином, судом встановлено, що фактичні взаємовідносини подружжя припинені, подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки та вона не бажає примирення з відповідачем. Відповідно до ч. 3 ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивачка скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом і наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивачка не має наміру зберігати шлюб з відповідачем. За таких обставин суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог в частині визначення місця проживання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом із матерю. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Судом встановлено, що сторони бажають розірвати шлюб. Від шлюбу мають дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Після припинення спільного проживання сторін, діти залишились проживати разом із матір`ю. Вихованням дітей займається мати. Батько перебуває за кордоном. Проживання дитини разом із матір`ю є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З матеріалів справи убачається про відсутність існування між колишнім подружжям конфлікту щодо існуючих прав та обов`язків обох батьків по відношенню дітей та їх реалізації. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що на даний час залишення дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , із матерю, не суперечитиме інтересам останніх та є якнайкращим забезпеченням інтересів дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією № 0.0.2605423607.1 від 12.07.2022 про сплату судового збору у сумі 1984,80 грн.. Приймаючи до уваги вимоги ст. 141, 142 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, у сумі 992,40 грн., а 50 відсотків судового збору у сумі 992,40 грн. повернути позивачу з державного бюджету.

Outcome: approved