Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Управління-служба у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом припинення права користування житлом та зняття з реєстрації. У поданому позові позивач просить про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом припинення права користування житлом та зняття з реєстрації [PERSON] , [PERSON] у кв. [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилається на те, що він є власником квартири, що розташована за адресою [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу. У вказаній квартирі зареєстровані його колишня дружина [PERSON] та її дитина [PERSON] . Реєстрація відповідачів у вказаній квартирі порушує права позивача. Представник позивача надав заяву в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача надав заяву в якій просив відкласти розгляд справи, проте жодних доказів поважності причини неможливості явки в судове засідання надано не було. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Як встановлено у ході розгляду справи [PERSON] є власником квартири, що розташована за адресою [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 01.06.2016 (а.с. № 10-13). Згідно довідки № 3276, за адресою [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04.07.2019 (а.с. № 17-19). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2021 року у справі № 201/6130/19 [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] , треті особи Соборний районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), [PERSON] про виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини відмовлено. Постановою Дніпровського Апеляційного суду від 19.05.2021 вищевказане рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2021 року скасовано та ухвалено нове. Виключено з актового запису №1001 від 21 червня 2017 року, вчиненого Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про народження дитини [PERSON] , 2017 року народження, запис про [PERSON] , 1985 року народження, як батька цієї дитини. Постановою Верховного суду від 13 липня 2022 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 травня 2021 року скасовано, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2021 року залишено в силі. Звертаючись із вказаним позовом до суду позивач, як на підставу своїх доводів, посилається на той факт, що він не є біологічним батьком дитини [PERSON] , 2017 року народження та постановою Апеляційного суду від 19.05.2021 виключено відомості відносно нього із свідоцтва про народження дитини. Проте суд не може погодитись із вказаними твердженнями позивача, як підставу зняття з реєстрації малолітньої дитини, оскільки вказана постанова Дніпровського Апеляційного суду скасована Постановою Верховного суду від 13 липня 2022 року, а відтак позивач є батьком [PERSON] , 2017 року народження та останній є членом його родини. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року за відсутності поважних причин у мешканця житла щодо його постійного не проживання за місцем знаходження житла він може бути визнаний судом, таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» передбачено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме: від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть, тобто зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що вищезазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Саме таку правову позицію висловила колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла 10 років визначається за згодою батьків, позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження факту узгодженості місця проживання дитини. Суд критично оцінює доводи позивача в частині того, що [PERSON] , 2017 року народження втратив статус члена його родини та відповідно не має права реєстрації у квартирі позивача, оскільки вказане наведеними вище доказами та не відповідає висновкам Постанови Верховного суду від 13 липня 2022 року у справі № 201/6130/19. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, позовні вимоги знайшли своє часткове підтвердження в ході розгляду справи та підлягають задоволенню в частині усунення перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом припинення права користування даною житловою квартирою [PERSON] та зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] у кв. [ADDRESS] , як такої, що втратила статус члена сім`ї позивача. З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом припинення права користування житлом та зняття з реєстрації підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням задоволення позовних вимог позивача, на підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача суму сплаченого при пред`явленні позову судового збору в розмірі 908 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial