Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-21 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін: представник позивачки [PERSON] адвокат Писаренко М.О. звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь позивачки заборгованість у розмірі 926728,44 грн. та судовий збір у сумі 9267,29 гривень. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 20.09.2019 між [PERSON] та [PERSON] було укладено усний договір позики у розмірі 30000,00 доларів США, а 12.03.2021 на підтвердження укладення договору позики, а також факту передачі коштів, відповідач написав розписку. Борговою розпискою підтверджується факт отримання грошових коштів відповідачем від позивачки у розмірі 30000,00 доларів США. Відповідач згідно змісту боргової розписки зобов`язується виплатити борг, отриманий 20.09.2019, протягом одного місяця з дати написання боргової розписки. Однак відповідач свої зобов`язання, визначені у вказаній борговій розписці, не виконав. Станом на 16.02.2022 загальна сума заборгованості відповідача становить 926728,44 грн., яка складається з 30000,00 доларів США (за офіційним курсом 8445144,70 грн.) суми боргу, 60049,92 грн. інфляційне збільшення та 21533,82 грн. 3 % річних. Представник позивачки на електронну адресу суду надіслав заяву, згідно з якою він просить призначене судове засідання провести без його участі, позов підтримує у повному обсязі та не заперечує щодо прийняття заочного рішення у справі. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих для суду причин, відзиву на позов не подав, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся у передбаченому законом порядку шляхом направлення поштових повідомлень. Окрім цього, відповідача повідомлялося про розгляд справи шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с 57). З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: ухвалою суду від 29.04.2022 відкрито провадження у справі, призначено відкрите підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження, встановлено відповідачу строк п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання та відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 15.06.2022 підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду. Представника позивачки на електрону адресу суду надійшла заява, згідно з якою він просить призначене судове засідання провести без його участі, позов підтримує у повному обсязі та не заперечує щодо прийняття заочного рішення у справі. Відповідач відзиву, будь-яких заяв та клопотань щодо процесуальних питань, жодних доказів на спростування обгрунтувань позивачки суду не надав, хоча був повідомлений про розгляд даної справи. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Таким чином, виходячи з поданих заяв, судом розглядається справа за наявними доказами у відсутності сторін без фіксування звукозаписувальним технічним засобом. Враховуючи, що відповідач, хоча і був належним чином повідомлений про розгляд даної справи, відзиву на позов та клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін не подав, позивачка не заперечує проти заочного розгляду справи, тому протокольною формою ухвали суд постановив провести заочний розгляд даної справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: [PERSON] 20.09.2019 взяв позику у [PERSON] в сумі 30000,00 доларів США та зобов`язався її повернути протягом одного місяця з дати написання розписки, що підтверджується складеною ним розпискою від 12.03.2021 (а.с. 19). Сума 3 % річних відсотків за користування грошовими коштами за період з 13.04.2021 - 16.02.2022 складає 21533,82 грн., при цьому інфляційні збитки за вказаний період становлять 60049,92 грн., що підтверджується відповідними розрахунками (а.с. 12). Таким чином судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу повернення суми позики. Оцінка суду: врахувавши позицію представника позивачки, викладену в позовній заяві, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши письмові докази, даючи їм оцінку в сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. Частиною 1 статті 1046\~ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 статті 1047\~ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Як визначено в ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві (ч. 3 ст. 1049 ЦК України). Верховний Суд України у постанові №309/3458/14-ц від 13.12.2017 виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Як зазначено у ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.\~610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах (справа № 6-63 цс 13), зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові № 483/1953/16-ц від 26.06.2018. Таким чином наявність оригіналу боргової розписки від 12.03.2021 у позивачки, яку вона надала суду, вказує про невиконане зобов`язання відповідачем та підтверджує факт укладення договору позики, а також наявність боргу. Доказів про погашення відповідачем суми заборгованості суду не подано. Крім того, з тексту розписки вбачається, що вона складена від імені позивача та відповідача як фізичних осіб. Відповідачем ця обставина не оспорюється. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. У той же час Верховний Суд України в постанові від 02 липні 2014 року у справі N 6-79 цс14 вказував на те, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складення розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. З урахуванням наведених положень закону, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли відносини позики і [PERSON] свої зобов`язання за вказаною розпискою від 12 березня 2021 року належним чином не виконав, а тому вимоги позивачки про стягнення з відповідача грошових коштів (боргу) в розмірі 30000,00 доларів США, які у еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 16.02.2022 (а.с. 21-25) становлять 845 144,70 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При цьому суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду в справі №373/2054/16-ц від 16 січня 2019 року щодо повернення позики в тій же валюті, в якій отримана, однак, беручи до уваги те, що позивачка у своїх позовних вимогах просить стягнути борг саме у гривнях, а суд, як встановлено ст. 13 ЦПК України, не вправі виходити за межі позовних вимог, тому вважає, що борг слід розрахувати та стягнути у гривнях станом на 16.02.2022, як про це просить позивачка. Щодо вирішення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки 3% річних від простроченої суми та інфляційних втрат необхідно зазначити наступне. За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст.\~612\~ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст.\~625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Суд вважає, що у даній справі є всі складові для відповідальності відповідача перед позивачкою, а саме: розписка, а тому існує зобов`язання між сторонами, яке є грошовим і визначено в іноземній валюті. При розрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Оскільки в розприсці вказано строк виконання зобов"язання: один місяць з дати написання розписки, тобто з 12.03.2021, тому нарахування трьох процентів річних слід здіснювати з 13.04.2021, тобто з моменту, коли виникло прострочення виконання зобов`язання. 3% річних за період з 13 квітня 2021 року по 16 лютого 2022 року включно становить 845144,70 х 3% / 100% / 365 х 310 = 21533,82 гривні, що відповідає розрахунку, проведеному позивачкою (а.с. 12), з яким погоджується суд та який не спростований відповідачем. За змістом статті 1 Закону "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Враховуючи вищевикладене, а також те, що умовами договору позики сторони визначили, що позичальник бере на себе зобов`язання повернути кошти в тому ж розмірі (еквівалент долар США) нарахована позивачем сума інфляційних втрат стягненню з відповідача не підлягає. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що право позивачки, з приводу якого вона звернулася в суд, порушено і воно підлягає захисту, шляхом стягнення з відповідача суми позики у розмірі 845144,70 гривні та 3% річних від простроченої суми за період з 13.04.2021 по 16.02.2022 в розмірі 21533,82 гривні, а позов слід задовольнити частково. Розподіл судових витрат між сторонами: питання судових витрат суд вирішує за правилами ст. 141 ЦПК України, при цьому враховує, що до судових витрат, які позивачка понесла у зв`язку з розглядом справи, остання відносить оплату судового збору у розмірі 9267,29 грн., що підтверджується фіскальним чеком (а.с. 9). Враховуючи, що суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову, то згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А саме, з відповідача слід стягнути гривень судового збору відповідно до наступного розрахунку: позов задоволено судом на 93,52 %, а тому судовий збір складає 93,52%х9267,29 грн. = 8666,79 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 4, 13, 77, 81, 141, 263 ЦПК України, ст.ст. 207, 526, 530, 530, 536, 545, 610, 612, 629, 1046, 1047, ЦК України, та

Outcome: partial