Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-30 00:00:00

23.09.2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] , згідно вимог якої останній просить суд стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на його користь безпідставно отримані (набуті) кошти в розмірі 220001 грн. та стягнути судові витрати. Мотивуючи позовні вимоги [PERSON] вказує, що на підставі виконавчого напису нотаріуса з нього було стягнуто кошти, шляхом реалізації майна, проте в подальшому вказаний напис був скасований, а відтак наявні підстави для стягнення коштів, в порядку статті 1212 ЦК України. 28.09.2021 ухвалою судді Ільєвої Т.Г. вказану справу прийнято до провадження та відкрито провадження. Представник позивача направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача подав до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, у задоволенні позовних вимог просила відмовити з підстав викладених у письмових поясненнях. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, а саме ст. ст. 2, 12, 13 ЦК України. Судовим розглядом встановлено, що 29.06.2006 р. між відповідачем - Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» та позивачем [PERSON] , було укладено кредитний договір на суму 22500,00 доларів США. 02.10.2006 року між сторонами було укладено договір іпотеки, за яким позивач з метою забезпечення виконання ним зобов`язання, що витікає із Кредитного договору, передав в іпотеку, відповідачу, нерухоме майно, а саме: дачний будинок який розташований за адресою: [ADDRESS] . 19.02.2020 р. приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Щигарцєвим Ігорем Вячеславовичем, за заявою представника АТ КБ «Приватбанк» було відкрито виконавче провадження № 61309441 та отримано копію виконавчого напису від 14.12.2016 р., вчиненого приватним нотаріусом ДМНО Бондар І. М. за реєстраційним № 11148. У травні 2020 року позивач звернувся з позовом до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до ПАТ «Приватбанк», третя особа приватний нотаріус ДМНО Бондар І. М. про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напис від 14 грудня 2016 р., вчиненого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. за реєстраційним № 11148 02 квітня 2021 року рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області у цивільній справі № 175/1563/20 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 14 грудня 2016 р, вчиненого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за реєстраційним №11148. Вищезазначене рішення суду набрало законної сили 06.05.2021 р. 12.06.2020 року, в межах цього виконавчого провадження, через систему електронних торгів «СЕТАМ» було продане нерухоме майно, що належить позивачу, а саме: дачний будинок заг.пл. 61,9 кв.м. з земельною ділянкою пл. 0,0512 га, кадастровий номер 1221486200:11:001:0025, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Ціна продажу майна, згідно Протоколу електронних торгів № 484873 становить 220 001,00 грн. Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Предметом позову є вимоги боржника до стягувача про повернення грошових коштів в порядку статті 1212 ЦК України, сплачених боржником (позивачем) на підставі виконавчого напису нотаріуса, визнаного у судовому порядку таким, що не підлягає виконанню. Так, відповідно до ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення 83 глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України, викладений також Верховним Судом у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18 та від 04 березня 2021 року у справі № 910/15621/19 Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі №6-100цс15. Оскільки, вирішуючи дану справу суд встановив, що виконавчий напис від 14 грудня 2016 р, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за реєстраційним №11148, визнано таким, що не підлягає виконанню, разом з тим, з позивача в примусовому порядку стягувалися кошти шляхом реалізації майна, то, як наслідок отримані відповідачем на підставі вказаного виконавчого напису кошти підлягають поверненню позивачу на підставі ст. 1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані, відпала. Доводи АТ КБ "ПриватБанк" про те, що кредитний договір, на виконання якого було вчинено виконавчий напис, є дійсним, не спростовує факт визнання виконавчого напису (на підставі якого у виконавчому провадженні було здійснено стягнення грошових коштів з позивача) таким, що не підлягає виконанню, що є підставою для повернення таких коштів. При цьому, питання наявності та/або відсутності заборгованості позивача перед ПАТ КБ "ПриватБанк" за таким кредитним договором може бути предметом окремого судового розгляду. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18, предметом позову в якій є вимога про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса. Наряду з вказаним, суд не в повній мірі погоджується з сумою, яку позивач просить стягнути з відповідача. Так, як вже зазначалось і випливає із позовних вимог, [PERSON] просить стягнути з Банку відшкодування 220 001,00 грн. в якості повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса № 11148 від 14.12.2016 року. Проте, при реалізації майна, як вбачається з Протоколу електронних торгів № 484873 від 12.06.2020 року, передбачені винагороди ДП «СЕТАМ» МЮУ, а також винагорода приватному виконавцю за проведення виконавчих дій. Згідно того ж Протоколу електронних торгів, приватному виконавцю мали б бути перераховані 209 000,95 грн., з яких в подальшому відраховують збори та винагороду виконавцю. Наряду з вказаним, у позові [PERSON] зазначає, що в ході виконання виконавчого провадження було стягнуто з нього - 184929,05 боргу на користь стягувана (відповідача) та 18 492,90 грн. - основної винагороди приватного виконавця. Аналізуючи дані норми та ті докази, які надані [PERSON] на підтвердження своїх позовних вимог, суд приходить до висновку, про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнення на його користь 184 929,05 грн., тобто коштів, які було стягнуто на користь відповідача, оскільки в іншій частині позовні вимоги недоведені. Окрім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що хоча відповідачем не визнається сума, яку позивач просить стягнути, проте і доказів в спростування вказаного, суду не надано, а відтак суд приймає розрахунок зазначений позивачем у позові. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Частиною другою статті 77 ЦПК України, визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 11974,03 грн.

Outcome: partial