Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-04 00:00:00

[PERSON] 13 травня 2022 року звернувся до суду з позовом до відповідача Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної бездіяльністю органу державної влади шляхом стягнення трьох відсотків річних і втрат від інфляції внаслідок просрочення виконання рішення суду про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування прокуратури або суду, грошових коштів та судових витрат, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2020 року у справі № 201 9398/20 з Державного бюджету України на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди було стягнуто 651 774 грн.. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 червня 2021 року розмір відшкодування було зменшено і остаточний розмір суми на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди був визначений в сумі 270 293 грн.. 26 серпня 2021 року позивач звернувся до Державної казначейської служби України із заявою з пакетом документів про виконання рішення суду і перерахування на його рахунок 270 293 грн. В листі ДКСУ повідомило [PERSON] про неможливість виконання рішення суду в 2021 році у зв`язку із недостатністю коштів в бюджеті України на 2021 рік на вказані цілі. Отже, починаючи з дати набрання законної сили постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 червня 2021 року до 12 травня 2022 року минуло 329 днів (на час подання позову), тобто прострочення виконання рішення суду складає 329 днів. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, на думку позивача, з відповідача, як з органу який прострочив виконання рішення суду, на користь позивача підлягають стягненню, на його думку, 3% річних за період з 17 червня 2021 року по 24 червня 2022 року в сумі всього 59\~874.74 грн. Вказаними діями, пов`язаними з порушеннями строків виплати сум за рішенням суду позивачу завдано матеріальну шкоду, він поніс витрати та інш.. Позивач звернувся з цим питанням до відповідача, але фактично отримав відмову в повному обсязі, тому звернувся з цим позовом та просив стягнути вказані кошти та витрати, задовольнивши уточнений позов у повному обсязі. \~ \~ \~ \~ Представник відповідача Державної казначейської служби України проти позовних вимог, викладених обставин і задоволення позову заперечували, надали відзив, вказавши на те, що все необхідне по закону і вони зробили вірно, вимоги позивача до них безпідставні і не доведені, позивач зробив не вірний розрахунок, тому просили в задоволенні позову до них відмовити в повному обсязі. \~ \~ \~ \~З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні з позовної заяви та уточнень до неї встановлено, що дійсно рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2020 року у справі № 201 9398/20 з Державного бюджету України на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду було стягнуто 651 774 грн.. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 червня 2021 року розмір відшкодування було зменшено і остаточний розмір суми на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди був визначений в сумі 270 293 грн.. 26 серпня 2021 року позивач звернувся до Державної казначейської служби України із заявою з пакетом документів про виконання рішення суду і перерахування на його рахунок 270 293 грн., що підтверджується листом ДКСУ від 01 вересня 2021 року. В зазначеному листі ДКСУ повідомило [PERSON] про неможливість виконання рішення суду в 2021 році у зв`язку із недостатністю коштів в бюджеті України на 2021 рік на вказані цілі. Таким чином, починаючи з дати набрання законної сили постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 червня 2021 року до 12 травня 2022 року, як стверджує позивач, минуло 329 днів (на час подання позову), тобто прострочення виконання рішення суду складає 329 днів. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з розрахунком, який додається до цієї позовної заяви, 3% річних за період з 17 червня 2021 року по 12 травня 2022 року складають 7 309 грн., а розмір втрат від інфляції складає 39\~739.85 грн. Потім позивач уточнив свої вимоги, надавши розрахунок, де вказав, що 3% - це 8\~264 грн., інфляційні втрати 48\~110.74 грн., а з витратами на правову допомогу 3\~500 грн. всього 59\~874 грн. 74 коп. Таким чином, на думку позивача, з відповідача, як з органу який прострочив виконання рішення суду, на користь позивача підлягають стягненню, на його думку, 3% річних за період з 17 червня 2021 року по 24 червня 2022 року в сумі всього 59\~874.74 грн. Вказаними діями, пов`язаними з порушеннями строків виплати сум за рішенням суду позивачу завдано матеріальну шкоду, він поніс витрати та інш.. Позивач звернувся з цим питанням до відповідача, але фактично отримав відмову в повному обсязі, в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. \~ \~ \~ \~Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В судовому засіданні встановлено, що дійсно рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2020 року у справі № 201 9398/20 з Державного бюджету України на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду було стягнуто 651 774 грн.. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 червня 2021 року розмір відшкодування було зменшено і остаточний розмір суми на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди був визначений в сумі 270 293 грн.. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 26 серпня 2021 року позивач звернувся до Державної казначейської служби України із заявою з пакетом документів про виконання рішення суду і перерахування на його рахунок 270 293 грн., що підтверджується листом ДКСУ від 01 вересня 2021 року. В зазначеному листі ДКСУ повідомило [PERSON] про неможливість виконання рішення суду в 2021 році у зв`язку із недостатністю коштів в бюджеті України на 2021 рік на вказані цілі. Позивач вважає, що починаючи з дати набрання законної сили постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 червня 2021 року до 12 травня 2022 року, як стверджує позивач, минуло 329 днів (на час подання позову), тобто прострочення виконання рішення суду складає 329 днів та відповідно до ст. 625 ЦК України відповідач повинен відшкодувати йому 3% річних за період з 17 червня 2021 року по 12 травня 2022 року складають 7 309 грн., а розмір втрат від інфляції складає 39\~739.85 грн.; потім позивач уточнив свої вимоги, надавши розрахунок, де вказав, що 3% - це 8\~264 грн., інфляційні втрати 48\~110.74 грн., а з витратами на правову допомогу 3\~500 грн. всього 59\~874 грн. 74 коп. Суд не може погодитися з вказаною позицією [PERSON] з огляду на наступне. Органи Державної казначейської служби України у своїй діяльності керуються Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства фінансів України та зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень, що передбачені діючим законодавством України. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно повноважень, визначених Положенням «Про Державну казначейську службу України» від 15 квітня 2015 року № 215 органами Державного казначейства здійснюються функції: операції з коштами Державного бюджету, розрахунково-касового обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів; контролю бюджетних повноважень при зарахуванні надходжень, прийнятті зобов`язань та проведенні платежів за цими зобов`язаннями; в межах своїх повноважень контролю за дотриманням учасниками бюджетного процесу бюджетного законодавства, бухгалтерського обліку та складання звітності про виконання Державного бюджету. Щодо стягнення інфляційних витрат та 3% річних висловлена правова позиція: постановами Касаційного господарського суду від 12 липня 2018 року по справі № 910/13314/17 і від 25 червня 2018 року у справі № 910/13889/17; постановою Касаційного адміністративного суду від 18 липня 2018 року по справі № 2а-11853/10/1570, постановою Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, тобто рішеннями вищих судових інстанцій усіх юрисдикцій - висловлено та підтверджено правову позицію щодо неможливості нарахування та стягнення індексу інфляції та 3% річних у правовідносинах, урегульованих спеціальним законодавством, зокрема, у сфері виконання судових рішень та зазначено наступне. Стаття 625 ЦК регулює зобов`язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому, частина 5 статті 11 ЦК (в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду) не дає підстав для застосування статті 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов`язань. Крім того, з рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність спірних правовідносин. Однак, між позивачем та органами Казначейства відсутні зобов`язальні або договірні правовідносини, відповідно до умов яких органи Казначейства мають зобов`язання сплатити індекс інфляції та компенсацію у розмірі 3% річних. Аналізуючи практику застосування вищевказаної норми, Верховним Судом о передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Крім того, Казначейство та [PERSON] не перебувають у відносинах «Кредитор-Боржник» (зокрема, Казначейство не є боржником), у той час як згідно зі статтею 625 ЦК України саме БОРЖНИК, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодування матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. За результатами системного аналізу законодавчих приписів, які регулюють спірні правовідносини та фактичних обставин справи, можливо дійти до висновку, що відсутність цивільно-правових відносин між Державною казначейською службою України та позивачем, як суб`єктами владних повноважень та відсутність цивільно-правового порушення з боку відповідача, які мали б складатись з протиправної поведінки(умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачу), що причинило збитки, вини заподіювана шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними. Отже, Державна казначейська служба України не є боржником, що прострочили виконання грошового зобов`язання у розумінні статті 625 ЦК України, а тому положення статті 625 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Аналогічна правова позиція щодо застосування положень ст. 625 ЦК України викладена у постанові Верховного суду від 27 серпня 2020 року у справі № 804/871/16 та постанові Верховного суду від 18 липня 2018 року у справі № 2а- 11853/10/1570. Отже, позивач дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 20 січня 2016 року у справі N 6- 2759цс15, від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, щодо стягнення на підставі ст. 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих за невиконання грошового зобов`язання щодо відшкодування матеріальних збитків і моральної шкоди, підтверджених вироком суду. Верховний Суд України зазначив про неможливість застосування норм, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України) до правовідносин, які виникають з приводу виконання судових рішень. Велика Палата Верховного Суду визначила, що завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Щодо юрисдикції даного спору. Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій, до адміністративних судів могли бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Вжитий у цьому приписі термін «суб`єкт владних повноважень» згідно з пунктом 7 частини першої статті З КАС України у зазначеній редакції позначав орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу або іншого суб`єкта, який здійснював владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення (частина друга статті 4 КАС України у вказаній редакції). Пункт 1 частини першої статті З КАС України у тій же редакції визначав справою адміністративної юрисдикції публічно-правовий спір, в якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Пункт 2 частини першої статті 4 КАС України у редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, передбачає, що публічно- правовим є, зокрема, спір, в жому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні правлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. Юрисдикція адміністративних судів поширюється, зокрема, на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій. Так, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності (частина перша, пункт 1 частини другої статті 17 КАС України у редакції, чинній на час вирішення справи в судах попередніх інстанцій). Близький за змістом припис закріплений у пункті 1 частини першої статті 19 КАС України. Отже, до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень публічно- владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір. Стосовно терміну «публічно-владні управлінські функції», то у розумінні пункту 2 частини першої статті 4 КАС України термін «публічно-« означає, що такі функції суб`єкта спрямовані на задоволення публічного інтересу; зміст поняття «владні» полягає в наявності у суб`єкта повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин. Управлінські функції - це основні напрями діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта. Аналогічний зміст має термін «владні управлінські функції», закріплений у пункті 1 частини першої статті З КАС України. З огляду на вказане до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень. Окрім того, відповідно до пункту 4 частини першої статті 18 КАС України у редакції, чинній на час вирішення справи в судах попередніх інстанцій, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні всі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб із суб`єктами владних повноважень. Відповідно до повноважень, визначених Положенням «Про Державну казначейську службу України» від 15 квітня 2015 року № 215 органами Державного казначейства здійснюються функції: операції з коштами Державного бюджету, розрахунково-касового обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів; контролю бюджетних повноважень при зарахуванні надходжень, прийнятті зобов`язань та проведенні платежів за цими зобов`язаннями; в межах своїх повноважень контролю за дотриманням учасниками бюджетного процесу бюджетного законодавства, бухгалтерського обліку та складання звітності про виконання Державного бюджету. Законодавством передбачено окремі механізми виконання рішень про стягнення коштів з державного бюджету, зокрема, моральної шкоди і та безпосередньо з конкретних юридичних осіб, зокрема, державних органів. Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також інтими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначається Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 «Про затвердження порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» (Порядок). Відповідно до абзацу другого підпункту 1 пункту 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України та пункту 3 Порядку виконання рішень безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством (Державною казначейською службою України), зокрема, за черговістю надходження таких рішень. Частинами 1, 2 статті 23 Бюджетного кодексу України встановлено, що будь- які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Виконання рішень суду про відшкодування шкоди, завданої громадянинові органами влади, здійснюється Казначейством відповідно до вимог пунктів 35-40 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (Порядок). Таким чином відповідно до покладених завдань і функцій Державна казначейська служба України є суб`єктом владних повноважень у сфері виконання рішень щодо стягнення коштів Державного бюджету, а спори, що виникають між учасниками цих відносин, є публічно-правовими, тому їх вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів. З позовних вимог у цій справі вбачається, що позивач по суті просить стягнути інфляційні витрати у зв`язку із тривалим невиконанням рішення. Відповідачем є Державна казначейська служба України - суб`єкт владних повноважень, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, тобто уповноважений здійснювати стягнення коштів Державного бюджету на підставі рішення суду в користь позивача. Тобто за вказаною позовною вимогою між сторонами виник публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій з виконання рішення суду та стягнення коштів. Щодо компенсації на надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, поняття та види договору. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 638 ЦК України, укладення договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України, форма договору. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалась. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (загальних положень) «Договір про надання правничої допомоги» - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат) зобов`язується здійснити захист, представництво або надання іншій види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ч. З ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» форма та зміст договору про надання правової допомоги. До Договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Однак, позивачем не підтверджено послугу правничої допомоги (послуги адвоката). Оскільки, між позивачем та фахівцем в галузі права (адвокатом) має бути договір засвідчений належним чином. Дані твердження позивача понесені збитки у зв`язку розгляду справу на оплату адвокатських послуг є номінальним та жодним чином не підкріплені. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно з п. 7 ст. 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що - містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. \~ \~ \~ \~У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. \~ \~ \~ \~Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст. 13 ЦПК України). Статтею 5 ЦПК України визначені способи захисту, які застосовуються судом. Так, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивач на позовних вимог в частині їх обгрунтованості, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної бездіяльністю органу державної влади шляхом стягнення трьох відсотків річних і втрат від інфляції внаслідок просрочення виконання рішення суду про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування прокуратури або суду, грошових коштів та судових витрат відмовити. Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, в такому вигляді не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню в межах заявлених і доведених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed