Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-04 00:00:00

08.05.2022 року до Хотинського районного суду Чернівецької області надійшла позовна заява [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи. В обґрунтування позовної заяви представник позивач [PERSON] зазначає, що 12 квітня 2019 року, приблизно о 00 годині 14 хвилин, в с.Грозинці Хотинського р-ну, Чернівецької обл., сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки "Mazda 6", реєстраційний номер [NUMBER] Литовської республіки, під керуванням [PERSON] , який допустив зіткнення з моторолером «Cobra», під керуванням [PERSON] , [INFO] , внаслідок чого [PERSON] , отримав тілесні ушкодження, які призвели до смерті на місці пригоди. За фактом ДТП матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №62019240000000296. Станом на сьогодні досудове розслідування у кримінальному провадженні №62019240000000296, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, триває. «Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини». В результаті вищевказаного ДТП та наслідків від нього, матері потерпілого, [PERSON] , було завдано шкоди, у зв`язку з чим виникло право на її відшкодування за рахунок відповідача. Станом на дату написання позовної заяви, відповідач так і не здійснив виплату страхового відшкодування у строки встановлені пунктом 36.2 статті 36 Закону №1961-ІУ, що стало підставою для звернення позивача в суд за захистом свого порушеного права на страхове відшкодування. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, смерть потерпілого настала на місці дорожньо-транспортної пригоди та була прямим причинним наслідком цієї пригоди. Отже, випливає, що саме володільці джерела підвищеної небезпеки можуть бути відповідальними за шкоду завдану ними в розумінні ст. 1166, 1187 ЦКУ, а не пішоходи чи пасажири, які несуть відповідальність виключно у разі завдання ними умисної шкоди. ПрАТ «СК «УНІКА» у відповідь на заяви щодо виплат страхового відшкодування у зв`язку із смертю [PERSON] внаслідок ДТП 12.04.2019р. повідомило, що призупиняє розгляд даної справи до моменту отримання Вироку (Рішення) суду щодо встановлення вини учасників ДТП. Однак відповідно до норм ЦК України, позивач є особою, яка, за життя свого сина, була на його утриманні та мала право на утримання, оскільки досягла пенсійного віку встановленого законом у 2001 році та відносилась до непрацездатних осіб. Таким чином позивач являється особою пенсійного віку, якого вона досягнула у 2001 році та яка разом із сином проживала та вела спільне господарство, а тому позивач є особою, яка має право на відшкодування шкоди у зв`язку із загибеллю сина, оскільки на день його смерті була на його утриманні та мала право на одержання від нього утримання. Враховуючи вище викладене представник позивач просить суд стягнути з Приватного Акціонерного Товариства «Страхова Компанія «Уніка» на користь позивача 25 038,00 грн. відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого; 75 114,00 грн. відшкодування шкоди заподіяної внаслідок втрати годувальника. 19.05.2022 року до Хотинського районного суду Чернівецької області надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування відзиву представник відповідача зазначає, що 29.01.2019 року між [PERSON] (надалі - Страхувальник) та ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» (надалі - Страховик) було укладено Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № А0/3182704 (надалі - Договір), згідно якого було застраховано цивільно-правову відповідальність водія транспортного засобу Mazda 6 2003, номерний знак [NUMBER] . Відповідно до матеріалів справи, 12.04.2019р. мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю двох транспортних засобів: забезпеченого автомобіля Mazda 6, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням гр. [PERSON] , та моторолера Cobra, без д.н.з., під керуванням гр. [PERSON] . Представник відповідача зазначає, що мопед є транспортним засобом. Будь-який транспортний засіб, що приводиться в рух за допомогою двигуна, незалежно від робочого об`єму останнього, належить до механічних, і може буди предметом злочину, передбаченого СТ.289 КК України (ВС/ККС, № 278/3362/15-к, 01.03,16). У липні 2019 року на адресу Страховика надійшла заява про виплату страхового відшкодування від представника Позивача, а саме просив сплатити страхове відшкодування на утримання та моральну шкоду, внаслідок смерті [PERSON] . Відповідно до наданих Відповідачу документів, винну особу в ДТП наразі не встановлено, триває досудове розслідування. Тому позивачу було повідомлено про те, що розгляд справи призупинено до дати, коли страховику стане відомо про набрання рішення у справі законної сили у відповідності до п.36.2 ст. 36 Закону. Щодо виплати страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника представник відповідача вказує, що у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, тобто непрацездатні та працездатні утриманці покійного. Необхідність перебування на утриманні потерпілого особи, яка претендує на отримання такого відшкодування, прямо випливає із змісту статті 27 Закону - в силу якої страхове відшкодування здійснюється утриманцям потерпілого. У разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника, передбачено надання до страхової компанії наступних документів: документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника. Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалася була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Предметом даного позову є відшкодування шкоди, завданою смертю потерпілого, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі. Сам факт проживання за однією адресою із загиблим не може свідчити про перебування на його утриманні. До таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові 18 квітня 2018 року у справі № 185/325/17. До осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані особами з інвалідністю в установленому порядку. Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць. Відповідно до наданих документів, Позивач є пенсіонеркою за віком, проте інформація про розмір пенсії у справі відсутня. Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожен рік. Таким чином, позивачкою не доведено належними та допустимими доказами як потребу у матеріальній допомозі, передбачену статтею 202 СК України (не надано довідки про розмір пенсії за віком тощо), так і те, що син надавав їй таку допомогу, яка була основним і постійним джерелом її існування. Також документів про доходи потерпілого та розмір пенсії утриманки до страхової компанії не надано, тому підстав для виплати страхового відшкодування у Страховика немає навіть у випадку, якщо водія забезпеченого транспортного засобу визнають винним. Враховуючи вищевикладене, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УНІКА» діяло в межах законодавства про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та ним не було порушено жодних прав позивача. З врахування вище зазначеного представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 30.05.2022 року до Хотинського районного суду Чернівецької області надійшов відповідь на відзив на позовну заяву. В обґрунтування відповіді на відзиву представник позивача зазначає, що відповідачем не надано жодних доказів або спростувань даного факту щодо шкоди яка було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до роз`яснень пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у пункті 8 його постанові від 01 березня 2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, що її завдала, за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Матеріалами кримінального провадження встановлено, що шкоду потерпілому було завдано саме джерелом підвищеної небезпеки, а не внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завданої здоров`ю особи" (постанови Верховного Суду у справах: №751/8121/17 від 14 січня 2019 року; №500/2095/15-ц від 10 січня 2019 року; №757/59802/16-ц від 05 грудня 2018 року; №126/1439/17 від 01 лютого 2018 року). Отже, з вищевикладеного випливає, що саме володільці джерела підвищеної небезпеки можуть бути відповідальними за шкоду завдану ними в розумінні ст. 1166, 1187 ЦКУ, а не пішоходи чи пасажири, які несуть відповідальність виключно у разі завдання ними умисної шкоди. Крім того, предметом розгляду дорожньо-транспортної пригоди є виключно дії учасників дорожнього руху (водіїв, пішоходів, пасажирів), які мали місце під час руху транспортного засобу, внаслідок якого було завдано шкоди. Таким чином, призупинення відповідачем розгляду заяви на виплату страхового відшкодування та виплати страхового відшкодування є грубим порушенням Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Щодо страхового відшкодування матері у зв`язку із втратою годувальника: Пунктом 27.2. статті 27 Закону від 01.07.2004 №1961-ГУ встановлено, що: "Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, зі змісту вказаної норми закону слідує те, що дана норма закону чітко встановлює перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди. Зокрема встановлено, що: батьки, які досягли пенсійного віку, встановленого законом - мають право на відшкодування шкоди по втраті годувальника довічно. Основними доказами на отримання такого відшкодування є документ, яким встановлено дату народження батька та/або матері, свідоцтво про народження годувальника. Отже, з наведеного вище вбачається, що основним доказом наявності права Позивача на отримання відшкодування по втраті годувальника є: досягнення пенсійного віку, встановленого законом; наявність родинних відносин. З матеріалів справи вбачається, те що позивачем, на підтвердження своїх позовних вимог, надано Страховику документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого. Щодо надання документів на підтвердження доходів потерпілого за попередній календарний рік, то Страховика було повідомлено про те, що потерпіла не мала офіційних доходів, а тому надати довідку про її доходи являється неможливим. Щодо надання документів на підтвердження розміру пенсій наданих утриманцям внаслідок втрати годувальника, то Страховику також було повідомлено, що таких пенсій позивачу не призначали. Надання інших доказів ні Цивільним кодексом України, ні Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", не передбачено. Так само і не передбачено надання довідки про розмір пенсії Позивача. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц (провадження №61-2386сво19) під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги. Враховуючи вищевикладене представник позивача просить суд задовольнити позов в повному обсязі. Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 16 травня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду справи причини неявки суду не повідомила. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву в якій просить суд слухати справу у її відсутності та без участі позивача. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, в своєму відзиві просив суд розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги не визнає та просить у їх задоволенні відмовити. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Так судом встановлено, що 26 червня 2019 року представник позивача [PERSON] направив повідомлення ПрАТ «СК «Уніка» № 00307042 про дорожньо-транспортну пригоду в якому повідомив, що 12 квітня 2019 року о 00 год. 14 хв. в с. Грозинці Хотинського району Чернівецької області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки "Mazda 6", реєстраційний номер [NUMBER] Литовської республіки, під керуванням [PERSON] , (поліс страхування ОСЦПВВНТЗ серія АО № 3182704 діючий та виданий ПрАТ «СК «Уніка»), який допустив зіткнення з моторолером «Cobra», під керуванням [PERSON] , [INFO] , внаслідок чого [PERSON] , отримав тілесні ушкодження, які призвели до смерті на місці пригоди. Разом з повідомленням представник позивача [PERSON] направив ПрАТ «СК «Уніка» заяви від 26 червня 2019 року № 00307042 на виплату страхового відшкодування в якій просить виплатити страхове відшкодування пов`язане з втратою годувальника у розмірі 75 114 грн. (1/2 частки, що належить матері загиблому позивачу, пенсіонерці за віком) та просить виплатити страхове відшкодування пов`язане із моральною шкодою 25 038 грн. (1/2 частки, що належить матері загиблому позивачу). З пенсійного посвідчення серія [NUMBER] вбачається, що [PERSON] [INFO] з 01.03.2007 року знаходиться на пенсійному забезпечені. Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.04.2019 року відкрито кримінальне провадження №62019240000000296 за фактом ДТП передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Згідно до лікарського свідоцтва про смерть № 293 від 13.04.2019 року, довідки про причину смерті в яких зазначається, що [PERSON] помер [INFO] причиною смерті є багато чисельність зламаних кісток скелету, внаслідок нещасного випадку. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] [PERSON] народився [INFO] та його батьками є [PERSON] та [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] . Згідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано та змінено прізвище [PERSON] . Відповідно до полісу № АО3182704 на 12.04.2019 року є діючим страхова компанія ПрАТ «СК «Уніка» застрахований транспортний засіб «Mazda 6», реєстраційний номер [NUMBER] , страхувальник [PERSON] поліс дійсний до 29.01.2020 року. Страхова сума завдана життю та здоров`ю становить у розмірі 200 000 грн. Довідкою виконкому Бочковецької сільської ради від 07.05.2019 року № 412-02-20 підтверджується, що [PERSON] перебувала на утриманні сина [PERSON] , який допомагав матеріально. Як вбачається з опису поштових відправлень ПрАТ «СК «Уніка» було направлено: лист з ДБР ТУДБР у Хмельницькій області; копія витягу з ЄРДР; копія свідоцтва про смерть [PERSON] , копія лікарського листа про смерть [PERSON] , копія пенсійного посвідчення [PERSON] ; довідку про перебування на утримані; копія розірвання шлюбу; копія паспорта та РНОКПП [PERSON] ; довідка про склад сім`ї; копія паспорта та РНОКПП [PERSON] чек № 673; копія виписки та свідоцтва ФОП [PERSON] копія довідки від [PERSON] та копія довідки від [PERSON] , відправлення вище зазначеного підтверджується чеками № 050043744669 від 27.06.2019 року. Із заяви про коло осіб першої лінії споріднення від 02.05.2019 року вбачається, що на момент смерті [PERSON] право на відшкодування моральної шкоди мають: мати [PERSON] , співмешканка [PERSON] , та син [PERSON] . З повідомлення [PERSON] від 07.05.2019 року вбачається, що остання не отримувала від страхової компанії ні матеріального, ні морального відшкодування шкоди за випадком ДТП яке трапилося 12 квітня 2019 року в с.Грозинці Хотинського р-ну, Чернівецької обл., в наслідок якого загинув [PERSON] . Листом від 16.09.2019 року № 00307042 ПрАТ «СК «УНІКА» повідомляє, що призупиняє виплати щодо страхового відшкодування у зв`язку із смертю [PERSON] внаслідок ДТП 12.04.2019р. до моменту отримання Вироку (Рішення) суду щодо встановлення вини учасників ДТП. Листами Державного бюро розслідувань від 05.07.2021 року № 114з/14-01-05-21, від 05.05.2020 року № 60-з/14-01-02-20, від 20.12.2019 року №81-аз/1-2-19, від 06.09.2021 року № 140 аз/14-01-05-21 та листом Прокуратури Чернівецької області від 08.09.2020 року № 1514-2160-19 повідомляється, що на даний час кримінальне провадження за № 62019240000000296 від 12.04.2019 року триває та рішення про закриття кримінального провадження чи про звернення до суду з обвинувальним актом не приймалося. Відповідно до частини 1, 2 статті 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання і або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно ч. 1 ст.1200 Цивільного кодексу України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також: дитина потерпілого, народжена після його смерті шкода відшкодовується дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягла пенсійного віку встановленого законом - довічно: 3) інвалідам - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п п`яти років після його смерті. У статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції чинній на дату ДТП: «У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи». Згідно п.23.1 ст.23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, серед іншого, є шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Відповідно до пункту 27.1 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо - транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (п.27.2 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року страхове відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого в дорожньо-транспортній пригоді, а також особам, яким завдано шкоди смертю годувальника, та витрати на поховання, якщо смерть потерпілого настала в результаті страхового випадку, здійснюються в порядку, передбаченому параграфом 2 глави 82 ЦК та розділом III Закону № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Таким чином особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої статті 1200 ЦК України, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував. Тобто, коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: а) непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання; б) дитина потерпілого, народжена після його смерті. Поняття «непрацездатні громадяни» надається у статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. При цьому, факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України). Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Суд приходить до висновку про недоведеність заявлених позовних вимог про стягнення страхового відшкодування у порядку статті 1200 ЦК України та пункту 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Позивач належними та допустимими доказами не довів те, що вона перебувала на утриманні померлого [PERSON] , можливість останнього утримувати позивача, а також те, що допомога з боку померлого була основним і постійним джерелом існування для неї. Згідно з пунктом 35.1 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Відповідно до підпункту «е» пункту 35.2 до заяви додаються, зокрема документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника. З матеріалів справи вбачається, що до Приватного Акціонерного Товариства «Страхова Компанія «Уніка» на підтвердження факту утримання позивача померлим сином подавалася довідка виконкому Бочковецької сільської ради від 07.05.2019 року № 412-02-20 в якій вказується, що [PERSON] перебувала на утриманні сина [PERSON] , який допомагав матеріально. Сама по собі довідка не може бути єдиним достатнім та достовірним доказом підтвердження факту перебування позивачів на утриманні їх померлого сина у розумінні статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Такий висновок суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, який викладений у постанові від 30 червня 2021 року у справі №752/4605/19. Позивач не надав до суду доказів (довідок, розрахунків) щодо її доходів за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розмір пенсій. Такі докази (довідки, розрахунки) позивач відповідачу не надсилав, що вбачається з опису поштових відправлень. Враховуючи вище викладене суд вважає, що у задоволенні позовних вимог позивача щодо відшкодування шкоди в якості заподіяної внаслідок втрати годувальника у розмірі 75 114,00 грн. (сімдесят п`ять тисяч сто чотирнадцять гривень нулю копійок) слід відмовити. Щодо відшкодування моральної шкоди. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України. У відповідності до приписів ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес. Згідно з положеннями ст. 55 Конституції України та чинного законодавства фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Вимоги частин 2 та 3 статті 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 3 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 9 вказаної Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом пункту 1 частини 2 статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до частини 2 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Відповідно до вимог частин 2 та 5 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Отже, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки. Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року № 14-463цс18 (справа № 210/5258/16-ц) та постанові Верховного Суду від 08 листопада 2018 року № 61-44173св18 (справа № 336/3665/16-ц). Верховний Суд у своїй постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого. Тобто відсутність вини водія та закриття кримінального провадження за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення не звільняє від обов`язку відшкодувати моральну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Суд враховує, що моральна шкода позивачеві завдана смертю її сина, що безумовно спричинило та буде спричиняти протягом усього життя позивачів душевні страждання; зазначені обставини істотно змінюють життя позивача, тягнуть за собою зараз та потягнуть у подальшому з віком додаткові зусилля з її боку на організацію свого життя та матеріальне його забезпечення, яке існувало до смерті сина, у житті позивача. Суд вважає, що розмір моральної шкоди у сумі 25 038,00 грн., яку належить стягнути на користь позивача є розумним та справедливим, враховуючі спричинені позивачеві душевні страждання. Факт загибелі [PERSON] , під час дорожньо-транспортної пригоди, є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивача, враховуючи те, що згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Позивачеві завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях у зв`язку із втратою близької людини, істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках, які назавжди втратили турботу та підтримку близької людини, наслідки, що наступили та їх невідворотність, смерть рідної людини, не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання, потребує докладання додаткових зусиль для організації життя і побуту. Враховуючи вище викладене суд вважає, що позовну вимогу щодо відшкодування позивачеві моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого [PERSON] у розмірі 25 038,00 грн. (двадцять п`ять тисяч тридцять вісім гривень нуль копійок) слід задовольнити. Таким чином суд приходить до висновку, що позовну заяву [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи слід задовольнити частково. Крім того, представником позивача до суду подано заяву в якій зазначає, що відповідно до ч.1 ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Такі докази будуть надані суду для винесення додаткового рішення протягом 5 дні з дня постановлення рішення у справі. Таким чином суд в рішенні не вирішує питання щодо судових витрат. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial