Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-21 00:00:00

До провадження Богунського районного суду м. Житомира надійшов позов [PERSON] , в якому особа просить визнати недійсним договір дарування 164/1000 ід. частини земельної ділянки площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , укладений 03.08.2011 року між [PERSON] та [PERSON] , застосувати наслідки недійсності правочину; визнати недійсним договір дарування 61/100 ід. частини житлового будинку [ADDRESS] , укладений 10.08.2012 року між [PERSON] та [PERSON] , застосувати наслідки недійсності правочину; визнати недійсним заповіт від 03.12.2012 року, вчинений [PERSON] , застосувати наслідки недійсності правочину. В обгрунтування вимог позивач посилається на ту обставину, що волевиявлення дарувальника та заповідача не відповідало її волі, при вчиненні оспорюваних правочинів особа не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. При цьому, позивач просить звернути увагу, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира по справі за позовом [PERSON] (після смерті особи - правонаступник [PERSON] ) до [PERSON] визнано недійсним договір дарування частини житлового будинку від 03.09.2011 року, згідно якого [PERSON] подарувала [PERSON] 39/100 ід. частини будинку [ADDRESS] . В обгрунтування висновків судом покладались відомості про стан здоров`я [PERSON] . Зауважуючи на положеннях ст.ст. 203, 215, 225 ЦК України, які визначають правові наслідки правочину, укладеного дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними недійсним, позивач просить, задовольнити позов, вирішити питання про відшкодування судових витрат. Ухвалою суду від 12.04.2021 року по справі відкрите загальне позовне провадження. Згідно ухвали від 19.03.2021 року в порядку забезпечення позову за заявою позивача накладено арешт на 164/1000 ід. ч. земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1810136300:06:042:0003, які належать на праві власності [PERSON] ; накладено арешт на 61/100 ід. ч. житлового будинку [ADDRESS] , які належать на праві власності [PERSON] . Відповідачами [PERSON] , [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якій відповідні учасники, висловлюючись про відсутність підстав для задоволення позову, просять звернути увагу на викладені у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України висновки про те, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК ( 435-15 )) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. За твердженням сторони, умовою для визнання правочину недійсним з підстав, визначених ст. 225 ЦК України, є лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. При цьому, в основу рішення суду про недійсність правочину, не можуть покладатись докази, які грунтуються на припущеннях. Стан здоров`я [PERSON] як відчужувача та заповідача за оспорюваними договорами зводився до хронічних захворювань, в тому числі на катаракту обох очей, вікову приглухуватість, які могли перешкодити сприйняттю інформації з адекватним її оцінюванням. Відомості про абсолютну неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, за відсутності висновків судової психіатричної експертизи, відсутні. Відповідачі звертають увагу, що висновки комісійної судово-медичної експертизи від 27.11.2018 року, виконаної у справі № 2-3367/11, не є висновком з відповідного питання та не можуть підтверджувати заявлені позивачем обставини перебування особи у стані, коли розуміння значення дій та (або) керування ними було неможливим. На думку сторони відповідачів, пред`явлення позову за принципом «взаємної відповіді» безпосередньо пов`язане із оспорюванням з боку [PERSON] укладеного між нею та [PERSON] договору дарування частини житлового будинку від 13.09.2011 року. Так, рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 10.06.2020 року, залишеного в силі постановою Житомирського апеляційного суду від 11.03.2021 року, позов задоволено частково, визнано недійсним договір дарування частини житлового будинку від 03.09.2011 року, відповідно до якого [PERSON] подарувала 39/100 ідеальних часток у праві на житловий будинок [ADDRESS] [PERSON] . Сторона також зауважує, що під час складення заповіту 03.12.2012 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Луб`яковою Г.М. було перевірено особу [PERSON] та її дієздатність. Докази про наявність підстав, які б мали наслідком недійсність заповіту, не надано. З огляду на викладене, відповідачі просять відмовити у задоволені позову. В судове засіданні від 22.08.20212 року стороною позивача та відповідачів подані клопотання про можливість розгляду справи у їх відсутності. Інші учасники про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Судом встановлено наступні обставини. [PERSON] на праві особистої приватної власності належав житловий будинок [ADDRESS] та земельна ділянка, площею 0, 1000 га, за цією ж адресою. Житловий будинок складається з трьох кімнат, загальною житловою площею 52, 5 кв. м, підсобних приміщень та господарських будівель - два сараї, вбиральня, літня кухня, огорожа, криниця. [PERSON] 13 вересня 2011 року уклала договір дарування частини житлового будинку із [PERSON] , згідно з умовами якого подарувала останньому 39/100 ідеальних часток у праві на відповідний житловий будинок, що складається із жилої кімнати 1-5, площею 15, 7 кв. м, та кімнати 1-6, площею 22, 9 кв. м, який посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т. О. та зареєстровано в реєстрі за № 2855. У липні 2012 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку [ADDRESS] від 13 вересня 2011 року, реєстраційний номер 2855; визнати недійсним договір дарування частини земельної ділянки за тією ж адресою від 13 вересня 2011 року, реєстраційний номер 2856; зобов`язати [PERSON] знести прибудову до кімнат 1-5, 1-6 у зазначеному житловому будинку; у разі невиконання [PERSON] вимоги щодо знесення прибудови здійснити зазначене в примусовому порядку з покладанням витрат на [PERSON] . Рішенням від 10 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 11 березня 2021 року, Богунський районний суд м. Житомира частково задовольнив позов. Суд визнав недійсним договір дарування частини житлового будинку від 03 вересня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т. О., відповідно до якого [PERSON] подарувала 39/100 ідеальних часток у праві на житловий будинок [ADDRESS] [PERSON] . Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, зробив висновок, що волевиявлення під час укладення договору дарування частини житлового будинку від 13 вересня 2011 року не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування про безоплатне передання двох кімнат у власність відповідача. Також, [PERSON] укладено договір дарування частки земельної ділянки від 03.08.2011 року, за умовами якого дарувальник [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] належні дарувальнику 164/100 ід. ч. земельної ділянки, площею 0,1000 га. (кадастровий номер 1810136300:06:042:0003), що розташована за адресою: [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О., зареєстровано в реєстрі за № 2361. В подальшому, між [PERSON] та відповідачем [PERSON] 10.08.2012 року укладено договір дарування частини житлового будинку [ADDRESS] , згідно якого [PERSON] як дарувальник безоплатно передала у власність [PERSON] 61/100 частину житлового будинку за відповідною адресою. Договір посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Луб`яковою Г.М., зареєстровано в реєстрі за № 1971. Також, 03.12.2012 року [PERSON] складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Луб`яковою Г.М., зареєстровано в реєстрі за № 2923, за змістом якого [PERSON] на випадок смерті зробила заповітне розпорядження, згідно якого належні їй всю частину житлового будинку та всю відповідну земельну ділянку, що знаходиться в [ADDRESS] , заповіла синові, [PERSON] . Між сторонами виник спір, що полягає у невизнанні позивачем правомірності укладених правочинів як особою, що не виступила у них стороною, при цьому, вважає порушеними власні права у зв`язку із поданням до нотаріуса заяви про прийняття спадщини як спадкоємцем на обов`язкову частку. У відповідності до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За змістом ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно з ч.2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові N 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК ( 435-15 ) вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Вирішуючи питання про відповідність стану особи - [PERSON] , на момент складення нею оспорюваних правочинів критеріям, наведеним у положеннях ст. 225 ЦК України як підставах визнання правочину недійсним, суд звертає увагу на таке. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивачем у справі не надано достатніх належних доказів на підтвердження відомостей про неспроможність [PERSON] усвідомлювати значення своїм дій та (або) керувати ними саме в момент укладення оспорюваних правочинів: договору дарування від 03.08.2011 року, договору дарування від 10.08.2012 року, заповіту від 03.12.2012 року. Відомості про стан здоров`я [PERSON] в період укладення правочинів, які підтверджуються висновком судово-медичної експертизи № 195, виконано згідно ухвали суду по справі 2-3367/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору недійсним, вказують на те, що [PERSON] станом на вересень 2011 року мала хронічні захворювання центральної нервової системи, серцево-судинної системи, патології органу зору та слуху, що могли перешкодити сприймати інформацію та адекватно її оцінювати. Через значне зниження функції зору, слуху, а також пам`яті та концентрації уваги за станом здоров`я [PERSON] потребувала стороннього догляду. Клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи учасниками не подавались, що, у свою чергу, позбавляє можливості суд без спеціальних знань у відповідній сфері дістати висновку про характер стану особи на час вчинення правочинів. Перебування особи у стані, за якого вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо) іншими доказами не підтверджується. Пояснення свідка [PERSON] зводились до висвітлення поведінки на побутовому рівні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . За твердженням свідка [PERSON] зловживав алкогольними напоями, скандалив. У своїй постанові від 11 листопада 2019 року по справі № 496/4851/14-ц Верховний Суд зазначив, що висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14. Такі правові висновки є незмінними. У постановах Верховного Суду від 05 лютого 2018 року у справі № 404/4956/15-ц (провадження № 61-1294св18), від 25 липня 2018 року у справі № 416/13806/14 (провадження № 61-33508св18), колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду також виходила з того, що підставою для визнання правочину недійсним згідно зі статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Не дійшов суд і висновку про наявність помилки [PERSON] в усвідомленні природи та наслідків вчинюваних договорів. Так, згідно з ч.1ст. 229 ЦПК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Наявність хронічних хвороб та можливість змін у адекватному сприйнятті інформації не можуть, за відсутності інших підтверджуючих доказів, вказувати на вчинення договору дарування частини земельної ділянки від 03.08.2011 року з боку [PERSON] під впливом помилки (ст. 229 ЦК України) або обману (ст. 230 ЦК України), насильства (ст. 231 ЦК України), зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною (ст. 232 ЦК України), внаслідок тяжкої обставини (ст. 233 ЦК Укрпаїни). У свою чергу, договір дарування частини житлового будинку на ім`я [PERSON] від 10.08.2012 року датований періодом після звернення до суду [PERSON] із вимогами про визнання недійсним договору дарування частини житлового будинку, який укладався із [PERSON] . Виникнення спору та усвідомлення його характеру, за переконанням суду, виявляли необхідність більш уважного та прискіпливого підходу до обставин укладення договору з боку усіх учасників. За змістом оспорюваного заповіту від 03.12.2012 року у зв`язку з тим, що [PERSON] не може особисто прочитати текст заповіту уголос, за її дорученням, в її та присутності нотаріуса, текст заповіту до його підписання зачитаний уголос запрошеними свідками - [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Надаючи оцінку всім зібраним доказам за внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку про відсутність підстав покладати у внутрішній, психічний стан особи на момент підписання оспорюваних правочинів абсолютну неспроможність особи розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Відомості про невідповідність волевиявлення учасника внутрішній волі, про відсутність бажання настання реальних наслідків правочинів судом не отримано. З огляду на викладене, суд відмовляє у задоволені позову про визнання правочинів недійсними, застосування наслідків недійсності правочинів (скасування державної реєстрації права власності) як взаємопов`язаних вимог. У відповідності до ч.ч. 1, 4-5 ст. 158 ЦК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала. Ухвала суду про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, або про відмову в скасуванні забезпечення позову може бути оскаржена. За змістом ч.ч. 9-10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. За таких обставин, суд вважає необхідним скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 19.03.2021 року. в порядку забезпечення позову за заявою позивача накладено арешт на 164/1000 ід. ч. земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1810136300:06:042:0003, які належать на праві власності [PERSON] ; накладено арешт на 61/100 ід. ч. житлового будинку [ADDRESS] , які належать на праві власності [PERSON] .

Outcome: dismissed