Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] , третя особа Дніпровська міська рада, про припинення права власності та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом. В обґрунтуванні позовних вимог посилалася на те, що [INFO] померла її мати [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Позивачка у встановлений шестимісячний строк подала заяву державному нотаріусу про прийняття спадщини. Після смерті спадкодавця позивачу державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] , який належав спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 07 жовтня 1998 року, за реєстровим номером 2-3038, зареєстрованого у Дніпропетровському МБТІ 26.10.1998 року та записаного у реєстрову книгу № 518, за реєстровим номером 10. Також, державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори було видано позивачу постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21 лютого 2020 року, якою було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,2617 га по [ADDRESS] після [PERSON] , померлої [INFO] . Підставою для відмови вказано про те, що позивачем не подано правовстановлюючі документи на спадкове майно, а також відсутня реєстрація права власності на вказану земельну ділянку за спадкодавцем, Право власності на зазначене спадкове майно зареєстровано за іншою особою. Згідно з довідкою відділу у м. Дніпрі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області №29-4-0.38-1258/107-19 від 02.09.2019 року, станом на 01.01.2013 року у Державному реєстрі земель м.Дніпропетровська за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано: право приватної власності на земельну ділянку за гр. [PERSON] , площею 0,1482 га, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю № 017336 від 21.09.1998 року, на підставі рішення міської ради від 16.07.1998 року № 1360, та право постійного користування на земельну ділянку за гр. [PERSON] , площею 0,1135 га, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю № 017337 від 21.09.1998 р., на підставі рішення міської ради від 16.07.1998 № 1360. Відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради № 1360 від 16.07.1998 року «Про передачу у приватну власність та надання у користування земельних ділянок громадянам в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська», [PERSON] було передано у приватну власність 0,14822 га, з них 0,04820 га для особистого підсобного господарства, 0,1 га - присадибна ділянка. Право власності на земельну ділянку площею 0,1482 га за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за колишнім власником житлового будинку, що розташований на вказаній земельній ділянці, з яких 0,1 га земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Так, 07.10.1998 року між спадкодавцем - [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстровим номером 2-3038, зареєстрованого у Дніпропетровському МБТІ 26.10.1998 року та записаного у реєстрову книгу №518, за реєстровим номером 10. Згідно з даним договором спадкодавцем було придбано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці площею 2721 кв.м. У той же час, договору купівлі-продажу земельної ділянки за вказаною адресою між спадкодавцем та [PERSON] укладено не було. Позивачка зазначила, що після укладення договору купівлі-продажу житлового будинку 07.10.1998 року між спадкодавцем та [PERSON] , до спадкодавця також перейшло право власності й на земельну ділянку площею 0,1 га для будівництва та обслуговування вказаного жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), згідно з положеннями ст.ст. 30, 67 ЗК України. Тобто перейшло право власності на частину земельної ділянки, яка перебувала у власності колишнього власника житлового будинку згідно з Державним актом на право приватної власності на землю №017336 від 21.09.1998 року. [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до даних спадкової справи 908/2003, спадкоємцями померлого є його дружина [PERSON] та його син [PERSON] , які прийняли спадщину в установленому законом порядку. Позивач вважає, що після укладення договору купівлі-продажу житлового будинку від 07.10.1998 року, право власності на присадибну земельну ділянку у [PERSON] припинилося на підставі ст.30 ЗК України. Тому, з метою забезпечення в подальшому належної реєстрації права власності спадкоємця на вказану земельну ділянку, необхідно додатково припинити право власності попереднього власника земельної ділянки. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила суд: -припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1 га за адресою: [ADDRESS] , що зареєстровано на підставі Державного акту на право приватної власності на землю №017336 від 21.09.1998 року; -визнати за [PERSON] , ІПН [NUMBER] , право власності на земельну ділянку, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1 га за адресою: [ADDRESS] , у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. Представник третьої особи Михайлюк Т.О. у судовому засіданні просила суд ухвалити рішення в межах чинного законодавства, із урахуванням наданих письмових пояснень. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, причину неявки суду не повідомили, заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, а також відзив на позов до суду не надавали, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи дослідивши матеріали цивільної справи, копії спадкових справ, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла мати [PERSON] - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.12). Позивачка [PERSON] у встановлений шестимісячний строк подала заяву державному нотаріусу про прийняття спадщини (а.с.68 зворот). Після смерті спадкодавця державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Качалич Ірині Леонідівні було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] , який належав спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 07 жовтня 1998 року, за реєстровим номером 2-3038, зареєстрованого у Дніпропетровському МБТІ 26.10.1998 року та записаного у реєстрову книгу №518, за реєстровим номером 10 (а.с.89 зворот). Також, державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори було видано позивачці постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21 лютого 2020 року, якою було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,2617 га по [ADDRESS] після [PERSON] , померлої [INFO] . Підставою для відмови вказано про те, що позивачем не подано правовстановлюючі документи на спадкове майно та реєстрація права власності на вказану земельну ділянку за померлою відсутня. Право власності на зазначене спадкове майно зареєстровано за іншою особою (а.с.91-92). Згідно з довідкою відділу у м. Дніпрі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області №29-4-0.38-1258/107-19 від 02.09.2019 року, станом на 01.01.2013 року у Державному реєстрі земель м.Дніпропетровська за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано: право приватної власності на земельну ділянку за гр. [PERSON] , площею 0,1482 га, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю № 017336 від 21.09.1998 року, на підставі рішення міської ради від 16.07.1998 року № 1360, та право постійного користування на земельну ділянку за гр. [PERSON] , площею 0,1135 га, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю № 017337 від 21.09.1998 р., на підставі рішення міської ради від 16.07.1998 №1360 (а.с.14). Відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради №1360 від 16.07.1998 року «Про передачу у приватну власність та надання у користування земельних ділянок громадянам в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська» [PERSON] було передано у приватну власність 0,14822 га, з них 0,04820 га для особистого підсобного господарства, 0,1 га - присадибна ділянка (а.с.16). 07.10.1998 року між спадкодавцем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстровим номером 2-3038, зареєстрованого у Дніпропетровському МБТІ 26.10.1998 року та записаного у реєстрову книгу №518, за реєстровим номером 10. Згідно з даним договором [PERSON] було придбано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці площею 2721 кв.м (а.с.78). У той же час, договору купівлі-продажу земельної ділянки за вказаною адресою між спадкодавцем [PERSON] та [PERSON] укладено не було. Право власності на земельну ділянку площею 0,1482 га за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за колишнім власником житлового будинку, що розташований на вказаній земельній ділянці, з яких 0,1 га земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). [PERSON] помер [INFO] (а.с.96 зворот). Відповідно до даних спадкової справи 908/2003 спадкоємцями померлого є його дружина [PERSON] та його син [PERSON] , які прийняли спадщину в установленому законом порядку (а.с.96-104 зворот). Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як передбачено ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними. Відповідно до частини першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття на підставі вчиненого правочину або у порядку спадкування права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці приватної власності, право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від попереднього власника таких об`єктів до набувача таких об`єктів, без зміни її цільового призначення. Отже, аналіз вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу "superficies solo cedit" - збудоване на землі слідує за нею. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості (правова позиція Верховного Суду в постанові від 19 листопада 2020 року в справі N 686/9580/16-ц). Правові норми, які визначали долі земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності (правовий висновок Верховного Суду в постанові від 16 червня 2020 року в справі N 689/26/17). Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України N 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України N 1702-VI від 5 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (правова позиція Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2018 року в справі N 910/18560/16). Згідно з частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, відповідно до вимог статті 388 ЦК України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 6 вказаної Конвенції ніхто не може бути позбавлений своєї власності. Встановлено, що хоча право власності на земельну ділянку у відповідача виникло на підставі витягів з Державного земельного кадастру і виникнення права власності у позивача на будинок розташований на вказаній земельній ділянці, з урахуванням викладених вимог Закону та принципу цілісності об`єкта нерухомості, коли збудоване на землі слідує за нею, з урахуванням обставин цієї справи, та того, що земельна ділянка оформлена як об`єкт права приватної власності, тому незалежно від часу його реєстрації повинна належати власнику будинку. Суд вважає, що застосування принципу слідування землі за будівлею в цій справі, з урахуванням конкретних її обставин, є визначальним і покликано на визнання заявлених прав позивача на земельну ділянку під належним йому на праві приватної власності житловим будинком, яка нерозривно зв`язана із цим будинком та необхідна для його обслуговування, що повністю ґрунтується на викладених вище нормах Закону. Відтак, враховуючи вказане, принцип слідування землі за будівлею, за позивачем, який є власником житлового будинку на підставі права приватної власності, слід визнати й право власності на земельну ділянку під ним згідно вимог статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України. Припинення реєстрації права власності за попереднім власником позивачу необхідне для належного оформлення права власності на вказану земельну ділянку у порядку спадкування після смерті матері, що є похідною вимогою в розумінні абзацу 2 ч. 1 ст. 19 ЦПК України і є необхідним для повного захисту прав позивача та їх належного визнання. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином судом вставлено, що заявлене позивачем право підлягає визнанню, а позов задоволенню, тому суд вважає припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1 га за адресою: [ADDRESS] , що зареєстровано на підставі Державного акту на право приватної власності на землю №017336 від 21.09.1998 року, та визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1 га за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . На стягнення судових витрат позивач не наполягає. Користуючись принципом диспозитивності визначеним ч.1 ст. 13 ЦПК України суд не виходить за межі заявлених позовних вимог, а тому підстав для стягнення судових витрат із відповідачів на користь позивача не вбачається.

Outcome: approved