Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-14 00:00:00

13 грудня 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що між сторонами 20 жовтня 2017 року було укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача у позику грошові кошти в розмірі 9351000 гривень, однак їх у встановлений договором строк не повернув, внаслідок чого рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2021 року у справі №199/3269/21 вирішено стягнути означений борг разом з інфляційними втратами та 3% річних. Посилаючись на те, що наразі заборгованість відповідачем не погашена, позивач просив суд стягнути з позичальника на підставі ст.625 ЦК України 3% річних за період з 01 травня 2021 року по 12 грудня 2021 року включно в розмірі 172929,45 гривень та інфляційні втрати за період з 01 травня 2021 року по 30 листопада 2021 року включно в розмірі 420795 гривень, а всього 593724,45 гривень. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 січня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явився, свого представника не направив, натомість надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій вказав на підтримання позовних вимог в повному обсязі, а також не висловив заперечень проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своїх неявок суд не повідомив, правом на подання відзиву не скористався. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису у відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 20 жовтня 2017 року між позивачем, як позикодавцем, та відповідачем, як позичальником, було укладено договір позики, за умовами якого позичальник отримав у позику грошові кошти в розмірі 9351000 гривень, зобов`язавшись їх повернути до 28 лютого 2019 року. Викладені обставини, зокрема отримання грошових коштів позичальником, підтверджується копією договору позики, а також копією нотаріально посвідченої заяви позичальника про отримання грошових коштів у вказаному розмірі у позику. Як встановлено судом та не спростовується матеріалами цивільної справи, в обумовлений вказаним вище договором строк та на теперішній час сума позики повернута відповідачем не була. Наведені вище фактичні обставини підтверджуються і рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2021 року по справі №199/3269/21, яке набрало законної сили 05 жовтня 2021 року та у відповідності до ст.82 ч.5 ЦПК України має преюдиційне значення для розгляду даної цивільної справи. Як вказувалось вище, 01 вересня 2021 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м.\~Дніпропетровська за наслідками розгляду по суті цивільної справи №199/3269/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики ухвалено рішення, яким позовні вимоги задоволено частково, а саме вирішено стягнути з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 20 жовтня 2017 року в розмірі 9351000 гривень (тіло позики), 3% річних за період з 01 березня 2019 року по 30 квітня 2021 року в розмірі 607943 гривень, інфляційні збитки за період з 01 березня 2019 року по 30 квітня 2021 року в розмірі 1084716,00 гривень. У задоволенні вимоги про стягнення процентів за користування позикою відмовлено. Внаслідок непогашення дотепер відповідачем своєї заборгованості за договором позики у вищевказаному розмірі, визначеному у рішенні суду, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому нарахував відповідачу до стягнення заборгованість за інфляційними втратами за період з 01 травня 2021 року по 30 листопада 2021 року в розмірі 420795 гривень, а також за 3% річних за період з 01 травня 2021 року по 12 грудня 2021 року в розмірі 172929,45 гривень. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами ЦК України. Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є договір позики (ст.1046 ЦК України). Нормою ст.1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмові формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Нормою ст.599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. В свою чергу, нормою ст.1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Нормою ст.625 встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст.16 ЦПК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм цивільного законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Так, нормою ст.625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання ст.625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень ст.549 ЦК України. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Викладений правовий висновок кореспондується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц. Вирішуючи позовні вимоги, суд керувався і тим, що за змістом ст.ст.509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Відтак, до грошового зобов`язання беззаперечно належить і зобов`язання позивальника повернути позикодавцю отриману у позику суму грошових коштів, а тому до зобов`язання із повернення простроченої позики можуть застосовуватись положенням ст.625 ч.2 ЦПК України щодо нарахування інфляційних втрат та 3% річних. При цьому, інфляційні втрати нараховуються лише у випадку прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Такі правові висновки суду відповідають правовим позиціями Великої Палати Верховного Суду у постановах від 11 квітня 2018 року по справі №758/1303/15-ц, від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, а також у правовій позиції Верховного Суду у постановах від 22 червня 2020 року по справі №752/10525/16-ц. Крім того, правовий аналіз положень ст.ст.526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі №310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року по справі №916/190/18, від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц, а також у постановах Верховного Суду від 30 березня 2022 року по справі №608/1296/19, від 27 червня 2022 року по справі №214/6989/18. Стосовно спірних правовідносин сторін по справі, то в ході її розгляду встановлено, що між сторонами було укладено договір позики від 20 жовтня 2017 року, з умовами якого відповідач, як позичальник, отримав у позику грошові кошти, зобов`язавшись їх повернути до 28 лютого 2019 року, однак свого зобов`язання не виконав, внаслідок чого позикодавець в 2021 році звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська із відповідним позовом про стягнення виниклої заборгованості за вказаним договором позики. Рішенням зазначеного суду від 01 вересня 2021 року у цивільній справі №199/3269/21 позов задоволено частково, вирішено стягнути з відповідача суму виниклої станом на 30 квітня 2021 року заборгованості у вигляді боргу за тілом позики, а також інфляційні втрати та 3% річних від простроченої суми за період з 01 березня 2021 року по 30 квітня 2021 року. При цьому, як звернення до суду із позовом, так і набрання законної сили зазначеним рішенням суду не припинило правовідносин між сторонами в частині обов`язку відповідача перед позивачем погасити вже виниклу заборгованість за договором позики. Більш того, позивач має право додатково до суми основаного грошового зобов`язання нараховувати та вимагати стягнення з відповідача також передбачених ст.625 ЦК України сум, а саме інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми основного боргу. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, а отже підлягають задоволенню, однак частковому. Частковість задоволення позову зумовлена помилковим розрахунком позивача інфляційних втрат на підставі ст.625 ч.2 ЦК України. Так, як встановлено судом в ході розгляду справи, позивачем здійснено розрахунок та заявлено до стягнення інфляційні втрати за період з 01 травня 2021 року по 30 листопада 2021 року в розмірі 420795 гривень. Здійснюючі перевірку правильності вказаного розрахунку задля визначення можливості задоволення позовних вимог, судом проведено власний розрахунок, який визначив меншу суму інфляційних втрат. Розрахунок суду інфляційних втрат за обраний позивачем період має наступний вигляд: 9351000 гривень (сума боргу за тілом позики) х 1,04369595 (сукупний індекс інфляції, поділений на 100%) 9351000 гривень (сума боргу за тілом позики) = 408600,79 гривень. Таким чином, саме розрахована судом заборгованість за інфляційними втратами, враховуючи, що в її основу покладено той же період розрахунку і та ж сума основного боргу, що визначені позивачем, однак кінцева сума боргу є меншою від заявленої до стягнення позивачем, підлягає стягненню з відповідача разом із сумою розрахованих позивачем 3% річних від простроченої суми. Викладене і зумовлює частковість задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений останнім при зверненні до суду судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто в розмірі 5815,3 гривень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial