Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-17 00:00:00

в січні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, просила суд стягнути з [PERSON] на свою користь 1 663 783,26 грн. відшкодування матеріальної шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та понесені судові витрати. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила про те, що 27.09.2019 року о 18 год. 20 хв. відповідач - [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Mercedes-Benz Sprinter 315 CDI», державний номерний знак [NUMBER] , проїхав перехрестя вул. Ділової та вул. Антоновича у м. Києві на заборонений сигнал світлофора та здійснив зіткнення з її транспортним засобом «Jaguar I-Pace», державний номерний знак [NUMBER] . Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 10.12.2019 року, винесеною по справі № 752/21039/19 про адміністративне правопорушення, [PERSON] було визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, яка набрала законної сили. Зазначена дорожньо-транспортна пригода призвела до суттєвого пошкодження її автомобіля, зокрема, з вини [PERSON] було пошкоджено передню частину кузова, передній бампер, капот, ліве та праве переднє крило, фари передні, решітку радіатора. Затрати на ремонт складають суму в розмірі 1 663 783,26 грн. З огляду на викладене, просила стягнути з [PERSON] як власника джерела підвищеної небезпеки - автомобіля марки «Mercedes-Benz Sprinter 315 CDI», державний номерний знак [NUMBER] , відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 1 663 783,26 грн. та судові витрати. Одночасно з позовною заявою позивачем було подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій остання просила суду вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на транспортний засіб [PERSON] , а саме: автомобіль марки «Mercedes-Benz Sprinter 315 CDI», державний номерний знак [NUMBER] , тип кузова : вантажний фургон маломонтажний, 2007 року випуску, ідентифікатор транспортного засобу [NUMBER] . Ухвалою від 15.01.2020 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче засідання на 13.04.2020 року (а.с. 53). Ухвалою від 15.01.2020 року за результатами розгляду заяви адвоката позивача про забезпечення позову, судом постановлено ухвалу, якою заяву адвоката Стойчева Р.В., поданої в інтересах позивача [PERSON] , про забезпечення позову задоволено, накладено арешту на транспортний засіб [PERSON] , а саме: Mercedes-Benz Sprinter 315 CDI", державний номерний знак [NUMBER] , тип кузова: вантажний фургон маломонтажний, 2007 року випуску, ідентифікатор транспортного засобу [NUMBER] (а.с. 54-55). 20.02.2020 року представником позивача подано клопотання про долучення доказів (а.с.64-116). 13.04.2020 року справа не розглядалась через спалах у світі коронавірусу. Судове засідання призначено на 07.09.2020 року (а.с. 117). Відповідач у встановлений судом строк, відзив на позовну заяву до суду не надав, в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. 14.05.2020 року представником позивача подано заяву про забезпечення позову, шляхом заборони відповідачу користуватися транспортним засобом та вилучення транспортного засобу (а.с. 119-127). Ухвалою від 15.05.2020 року в задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову відмовлено (а.с.129-131). Ухвалою суду від 04.02.2021 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено судовий розгляд по суті у відкритому судовому засіданні (а.с. 149). 04.02.2021 року представником позивача подано письмові пояснення по справі, в яких останній підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити (а.с. 154-156). Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку про наявність підстав у розумінні ч. 1 ст. 280 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, та ухвалити рішення відповідно до ст. ст. 274-279 ЦПК України. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 27.09.2019 о 18 год. 20 хв. відповідач - [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Mercedes-Benz Sprinter 315 CDI», державний номерний знак [NUMBER] , проїхав перехрестя вул. Ділової та вул. Антоновича у м. Києві на заборонений сигнал світлофора та здійснив зіткнення з транспортним засобом «Jaguar I-Pace», державний номерний знак [NUMBER] , власником якого є позивач (а.с. 22). Право власності відповідача на транспортний засіб марки «Mercedes-Benz Sprinter 315 CDI», державний номерний знак [NUMBER] підтверджується довідкою про надання інформації ГСЦ МВС від 02.10.2019 року (а.с. 12). З вини відповідача було пошкоджено автомобіль позивача, а саме: передню частину кузова, передній бампер, капот, ліве та праве переднє крило, фари передні, решітку радіатора. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 10.12.2019 року винесеною по справі № 752/21039/19 про адміністративне правопорушення, Відповідача було визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, яка набрала законної сили (а.с 8-9). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. З огляду на викладене, позивач звільнений від доказування з підстав для звернення до суду із вказаним позовом, оскільки наявність вини в діях відповідача - [PERSON] у настанні дорожньо-транспортної пригоди, в даному випадку, встановлена і не підлягає доказуванню. Вказане також не спростовано сторонами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Як вбачається з матеріалів справи ТОВ «ВІДІ-ПАУЕР» було розраховано завдану позивачу матеріальну шкоду, яка становить 1 663 783,26 грн. та підтверджується рахунком № ПасС-0022391 від 28.11.2019 (а.с. 13-18). Також, 24.12.2019 року між позивачем та «Судовою незалежною експертизою України» було укладено Договір № ЕД-1707-2-1453.19 про проведення експертного дослідження (а.с. 19-21). Відповідно до Висновку «Судова незалежна експертиза України» № ЕД-1707-2-1453.19 року від 10.01.2020 року вартість матеріального збитку завданого транспортному засобу Позивачки становить 1 394 923,15 грн. (а.с. 71-80). За змістом Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Як передбачено ст. 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик. Разом з тим, зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (ч. 2 ст. 14 ЦК України). Відповідно до ст. 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні. Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст. 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 року в справі № 6-2808цс15. Відповідно до положення ст. 1192 ЦК України суд з урахуванням обставин справи за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно ч. 2 ст.22 ЦК України збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Статтею 1187 ЦК України передбачені підстави і порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, частиною першої цієї статті встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст.1166 ЦК України передбачена презумпція вини завдавача шкоди. Вина завдавача шкоди в судовому процесі не спростована та повністю підтверджена. З огляду на викладене, суд погоджується з доводами позивача про те, що остання має право на стягнення з відповідача вказаних вище збитків в порядку ст. 1192 ЦК України. За таких обставин, суд приходить до висновку, що завдана позивачу в результаті дорожньо-транспортної пригоди майнова шкода підлягає стягненню з Відповідача в розмірі 1 663 783,26 грн. Що стосується компенсації позивачу понесених судових витрат, то з даного приводу суд відзначає наступне. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Як доводиться матеріалами справи, Позивачкою було сплачено на користь «Судова незалежна експертиза України» 5 000,00 грн. в оплату за проведення експертного дослідження за договором, що підтверджується Рахунком № ЕD-1707-2-1453/19 від 24.12.2019 року та Актом № ЕD-1707-2-1453/19 приймання передачі наданих послуг від 15.01.2020 (а.с. 69, 114). Крім того, Позивачка сплатила судовий збір за подачу позовної заяви в сумі 9 605,00 грн. Враховуючи, що ці витрати пов`язані з розглядом справи суд вважає, що вони підлягають компенсації в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved