Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом у якому просив суд ухвалити рішення, яким: розірвати між ним та відповідачкою шлюб, зареєстрований 24 жовтня 2007 року у Печерському районному у м. Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у м. Києві, актовий запис №897. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 24 жовтня 2007 року він [PERSON] , уклав шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 28 лютого 2017 року, актовий запис № 897. За час перебування у шлюбі у сторін народилася дочка - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві 19 лютого 2014 року, актовий запис № 539. Позивач зазначає, що спільне життя з відповідачкою не склалося. Виявилось, що сторони мають різні поглядами на шлюб та сім`ю. З цього приводу у них часто виникали непорозуміння та сварки. Наприкінці вересня 2021 року сторони припинили шлюбно-сімейні стосунки та проживають окремо. З того часу бюджет та господарство також сторони ведуть окремо, кожен із них веде самостійний спосіб життя, незалежно один від одного, намірів відновлювати сімейні стосунки позивач не має та вважає, що при таких обставинах сім`я існувати не може, сімейні стосунки вичерпали себе і відновленню не підлягають. Також відповідач вказав, що спір між сторонами щодо місця проживання дочки відсутній, і остання залишається проживати разом з матір`ю. З посиланням на вищеописані обставин, позивач просить задовольнити його позов у повному обсязі і покласти всі судові витрати на нього. В судове засідання позивач не з`явився, в матеріалах справи наявна заява позивача про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує у повному обсязі та просить суд шлюб між сторонами розірвати. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, представник відповідачки направила суду відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого не заперечує проти задоволення позову. Крім того, представник відповідача направила до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивачки . Дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 24 жовтня 2007 року у Печерському районному у м. Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у м. Києві. У шлюбі у сторін народилася дочка - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві 19 лютого 2014 року, актовий запис № 539. Сторони проживали однією сім`єю, проте як зазначає позивач, вони як подружжя тривалий час не підтримують сімейних відносин, не ведуть спільного господарства, не мають взаємних прав та обов`язків. Позивач зазначає про відсутність намірів відновлювати шлюбні стосунки з відповідачем. Встановлені обставини свідчать про те, що між сторонами сімейні відносини відсутні. Статтею 51 Конституції України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з приписами ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. Під час розгляду справи судом з`ясовано, що сторони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки та втратили один до одного почуття поваги і любові. З часу припинення шлюбних відносин та часу знаходження позову в суді, примирення між сторонами не відбулось. Кожна з сторін не вважає можливим збереження сім`ї. При таких обставинах суд приходить до висновку, що дальше спільне життя подружжя та збереження їх сім`ї неможливе, оскільки буде суперечити інтересам кожної із сторін. Таким чином, вимоги про розірвання шлюбу обґрунтовані і підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved