Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-03 00:00:00

Київське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача суму сплачених за навчання цільових коштів спеціального фонду Державного бюджету в розмірі 21 231,59 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, звернулась до позивача з заявою про надання фінансової допомоги на безповоротній основі на оплату вартості навчання у Вищому навчальному закладі «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» за спеціальністю «Соціальна робота». 18.12.2013 між ВНЗ «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна», позивачем та відповідачем укладено договір про навчання інваліда №119/13, за яким відповідачу надавались освітні послуги з 01.09.2013 по 01.07.2017 за рахунок коштів позивача. Загальна вартість освітньої програми становила 73 352,00 грн, а саме І курс (2013/2014) - 18338,00 грн, ІІ курс (2014/2015) - 18338,00 грн, ІІІ курс (2015/2016) - 18338,00 грн., ІV курс (2016/2017) - 18338,00 грн. За умовами договору у разі відрахування з навчального закладу за власним бажанням або за академічну заборгованість студент зобов`язаний повернути фонду суму коштів, відшкодованих на навчання в повному обсязі з урахуванням індексу інфляції. На підставі актів здачі-приймання (наданих послуг) №84 від 26.12.2016, №41 від 19.06.2017, наданих Університетом «Україна» відділенню Фонду, за витрати по наданню освітніх послуг студенту були перераховані кошти в сумі 46 173,16 грн., за І-ІІ семестри 2013-2017 навчальних років. Позивач отримав наказ ВНЗ «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» №1255-С від 14.06.2017 про відрахування [PERSON] за невиконання навчального плану та порушення умов контракту. В зв`язку з цим, за відповідачем рахується заборгованість з урахуванням індексу інфляції в розмірі 21 231,59 грн. Позивач вказує, що листом від 09.02.2018 звернувся до відповідача з вимогою про повернення відділенню Фонду суму сплачених цільових коштів за навчання з урахуванням коефіцієнта інфляції у розмірі 21 231,59 грн.. Однак, на теперішній час кошти не повернуті. Вказане стало підставою для звернення до суду з позовом. Ухвалою суду від 28 грудня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками з пропозицією надати відзив на позов. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 12.12.2019 за ініціативою суду справа була призначена до розгляду з викликом сторін. Сторони в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, позивач в заяві вказав, що проти розгляду справи без його участі та винесення заочного рішення судом не заперечує. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку представника позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. На день ухвалення рішення відповідач своїм правом не скористався, відзив на позов не подав. Виходячи з цього, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними в справі доказами. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 18.12.2013 між ВНЗ «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна», Київським міським відділенням Фонду соціального захисту інвалідів, [PERSON] , укладено договір №119/13 про відшкодування витрат на навчання інваліда. Згідно п. 1.1 договору виконавець бере на себе зобов`язання надати освітні послуги студенту, а платник здійснити відшкодування витрат на навчання (підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації кадрів), а саме: за формою навчання - денна, освітньо-кваліфікаційний рівень: бакалавр, спеціальність - філологія (українська мова), термін надання освітньої послуги та період навчання, відповідно до якого здійснюється відшкодування платником витрат на освітню програму, з 01.09.2013 по 01.07.2017. Згідно п. 5.2 загальна вартість освітньої послуги становить 73 352,00 грн , саме І курс (вересень-січень 2013/ лютий-червень 2014) - 18338,00 грн, ІІ курс (вересень-січень 2014/ лютий-червень 2015) - 18338,00 грн, ІІІ курс (вересень-січень 2015/ лютий-червень 2016) - 18338,00 грн., ІV курс (вересень-січень 2016/ лютий-червень 2017) - 18338,00 грн. Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк ( ч. 1 ст. 530 ЦК України ). Згідно ст. 81 ч. 1, 6 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підтвердження своїх вимог про стягнення коштів в розмірі 21 231,59 грн. позивач надав акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) №3 від 28.11.2014, №3 від 24.12.2014, Списки студентів інвалідів, які фінансуються за рахунок КМВФСЗІ та платіжні доручення, з яких вбачається, що за договором №119/13 були перераховані кошти в розмірі 9169,00 грн. за І семестр 2013-2014 н.р (вересень-січень), 5501,40 грн. за ІІ семестр 2013-2014 н.р. (лютий-червень). Доказів перерахування коштів за договором №119/13 про відшкодування витрат на навчання [PERSON] за ІІ курс (вересень-січень 2014/ лютий-червень 2015) - 18338,00 грн, ІІІ курс (вересень-січень 2015/ лютий-червень 2016) - 18338,00 грн., ІV курс (вересень-січень 2016/ лютий-червень 2017) - 18338,00 грн., не надано. Окрім того, позивачем звертаючись до суду з позовом, посилається на те, що отримав наказ ВНЗ «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» №1255-С від 14.06.2017 про відрахування [PERSON] за невиконання навчального плану та порушення умов контракту. При цьому, позивачем додано до позову витяг з Наказу Проректора з навчально-виховної роботи ВНЗ «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» №832-с від 27.05.2014, з якого вбачається, що відраховано студенку 1 курсу, деної форми навчання, галузь знань 0203 «Гуманітарні науки» напрям підготовки 6.020303 «Філологія (українська мова та література)» освітньо-кваліфікаційного рівня «бакалавр», [PERSON] (договір №40473 від 30.04.2014), за власним бажанням. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Разом з тим, слід зазначити, що за результатами розгляду справи не знайшли підтвердження а ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення, невизнання або оспорювання, як і сам факт порушення, невизнання або оспорювання права, свобод чи законних інтересів, а ні посилання позивача на обґрунтування своїх правових вимог. Розглядаючи справу суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Суд наголошує на тому, суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному ст. 13 ЦПК, розглядає дану справу лише в межах заявлених позивачем вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Суд вважає, що заявлені вимоги позивача не доведені. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість вимог Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів до [PERSON] про стягнення суми сплачених за навчання цільових коштів спеціального фонду Державного бюджету, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed