Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-02 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до ФОП [PERSON] (далі по тексту - відповідач), треті особи: [PERSON] (далі - третя особа-1), ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» (далі - третя особа-2) про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди Позовні вимоги мотивовані тим, що 22.02.2020 року о 09 годині 10 хвилин водій [PERSON] керуючи автомобілем марки «Skoda», державний номерний знак [NUMBER] , на пл. Європейська в м.Києві, на регульованому перехресті з вул. Хрещатик при повороті ліворуч (зі смуги визначеної знаком 5.16 для руху прямо), не надав перевагу в русі автомобілю «Toyota RAV4», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався в зустрічному напрямку прямо та скоїв з ним зіткнення. Згідно Постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 15.04.2020 року у справі № 761/6413/20, [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. На момент ДТП автомобіль Skoda» державний номерний знак [NUMBER] використовувався для здійснення пасажирських перевезень (таксі), та на підставі договору фінансового лізингу був переданий ФОП [PERSON] , який відповідно до КВЕД - 49.32 надає послуги таксі. Так, винуватець ДТП [PERSON] виконував свої службові обов`язки як водій таксі, та на момент ДТП перебував у трудових відносинах з ФОП [PERSON] . Відповідно до Звіту 38-D/66/4 від 05.03.2020 року про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспорту, вартість відновлювального ремонту «Toyota RAV4», державний номерний знак [NUMBER] , склала - 659 282,67 грн., а його ринкова вартість в день настання страхового випадку склала - 826 818,26 грн. Автомобіль «Toyota RAV4» державний номерний знак [NUMBER] на момент ДТП було застраховано у ПрАТ «СК «Провідна», яке виплатило страхове відшкодування у розмірі 295 228,50 грн. У подальшому залишки автомобіля було продано з онлайн-аукціону ТОВ «Аудатекс Україна» за найвищою пропозицією у розмірі 358 890,00 грн. Так, виходячи з того, що ринкова вартість автомобіля «Toyota RAV4» державний номерний знак [NUMBER] на момент ДТП становила 829 818,26 грн., а позивач отримала в якості страхового відшкодування лише 654 118,50 грн., остання зазнала прямого матеріального збитку у розмірі 175 699,76 грн., який позивачка просить стягнути з відповідача на свою користь. Також позивачка просить відшкодувати моральну шкоду у розмірі 40 000,00 грн. Ухвалою суду від 14.07.2021 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. У вересні 2021 року до суду надійшов відзив на позову заяву, у якому відповідач просив у задоволенні позову відмовити. Відзив обґрунтовано тим, що [PERSON] ніколи не перебував та не перебуває у трудових відносинах із відповідачем. Зазначає, що обрання підприємцем КВЕД не зобов`язує здійснювати всі обрані види діяльності. Крім того, у відповідача основний вид діяльності 63.99 - надання інших інформаційних послуг. Також відповідач не погоджується з розміром завданого матеріального збитку, та зазначає, що насправді факт фізичного знищення транспортного засобу не відбувся. Відповідач вважає розписку про отримання коштів від продажу залишків автомобіля неналежним доказом. Зазначає, що позивачем не доведено наявності тривалого розладу здоров`я, а тому вимога про відшкодування моральної шкоди є необгрутованою. У вересні 2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що автомобіль використовується відповідачем як підприємцем у господарській діяльності та [PERSON] під час фіксації ДТП повідомив про те, що він працює водієм таксі. Ухвалою суду від 12.10.2021 року, закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив суд про його задоволення. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив, просив у його задоволенні відмовити, з підстав зазначених у відзиві на позов. Третя особа - [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що шукаючи роботу в інтернеті, знайшов її у ФОП [PERSON] , це була робота водієм таксі, у відповідача йому допомогли встановити акаунти в службах таксі, зокрема, Убер, ніяких документів щодо працевлаштування не підписували, були лише усні домовленості, отримані кошти він передавав працівникам відповідача, а в кінці тижня отримував розрахунок - відсоток від зароблених коштів за вирахуванням орендної плати за автомобіль. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, третьої особи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 22.02.2020 року о 09 год. 10 хв., керуючи транспортним засобом «Skoda» державний номерний знак [NUMBER] на пл. Європейська в м.Києві, на регульованому перехресті з вул. Хрещатик при повороті ліворуч (зі смуги визначеної знаком 5.16 для руху прямо), не надав перевагу в русі автомобілю «Toyota RAV4» державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який рухався в зустрічному напрямку прямо та скоїв з ним зіткнення. Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 15.04.2020 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в дохід держави в розмірі 340,00 грн. Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Внаслідок вказаної ДТП автомобіль «Toyota RAV4», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] отримав механічні пошкодження. Станом на 22.02.2020 року автомобіль «Toyota RAV4» державний номерний знак [NUMBER] було застраховано згідно Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів № 06/6761660/1012/19 (далі - Договір), укладеного 07.03.2019 року між ПрАТ «СК «Провідна» та [PERSON] . Відповідно до Звіту 38-D/66/4 від 05.03.2020 року про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспорту, вартість відновлювального ремонту «Toyota RAV4», державний номерний знак [NUMBER] , склала - 659 282,67 грн., а його ринкова вартість в день настання страхового випадку склала - 826 818,26 грн. Згідно з зобов`язуючою пропозицією ТОВ «Аудатекс Україна» вартість залишків автомобіля «Toyota RAV4» державний номерний знак [NUMBER] , визначена у розмірі 358 890,00 грн.; страхова сума за договором складає - 790 000,00 грн.; знос транспортного засобу, відповідно до п. 6 ч. 2 Договору склав - 90 644,60 грн.; франшизи відповідно до п. 5 ч. 1 Договору (5%) склав - 39 500,00 грн. Таким чином, розмір страхового відшкодування склав - 295 228,50 грн., який станом на момент подання позовної заяви виплачено [PERSON] , що підтверджується страховим актом № 2300200324 від 08.04.2020 року та не заперечується сторонами. У подальшому залишки автомобіля було продано з онлайн-аукціону ТОВ «Аудатекс Україна» за найвищою пропозицією у розмірі 358 890,00 грн., що підтверджується розпискою про отримання коштів. Так, виходячи з того, що ринкова вартість автомобіля «Toyota RAV4», державний номерний знак [NUMBER] , на момент ДТП становила 829 818,26 грн., а позивачка отримала в якості страхового відшкодування лише 654 118,50 грн., остання зазнала прямого матеріального збитку у розмірі 175 699,76 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно до статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала Відповідно до п. 1 ст. 1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (права власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 1 та ч. 2 ст. 1187 ЦК України). Згідно зі ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013, № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. На момент ДТП автомобіль «Skoda», державний номерний знак [NUMBER] , використовувався [PERSON] для здійснення пасажирських перевезень (таксі), та на підставі договору фінансового лізингу був переданий ФОП [PERSON] . Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка вказує, що [PERSON] на момент скоєння ДТП виконував свої службові обов`язки як водій таксі, та перебував у трудових відносинах з ФОП [PERSON] , тому саме останній зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду. Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року № 4 не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа може бути притягнена до відповідальності лише самим роботодавцем в регресному порядку. Тому, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і шкоду така особа заподіяла у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків. Згідно з ч.1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України). Відповідно до частини першої статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема, при укладенні контракту та при укладенні трудового договору з фізичною особою. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи (частини друга - четверта статті 24 КЗпП України). Таким чином, для підтвердження трудових відносин, між працівником та роботодавцем, необхідними умовами є наявність письмового трудового договору або контракту, а у разі їх відсутності наказ, розпорядження роботодавця про прийняття/зарахування фізичної особи на роботу або фактичне допущення працівника до роботи. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника. Правовий зв`язок між юридичною або фізичною особою та працівником виникає з трудових відносин незалежно від їх характеру - постійні, тимчасові, сезонні відносини або відносини, що склалися між зазначеними особами при виконанні працівником іншої роботи за трудовим договором (контрактом). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі №426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Сторона позивача зазначає, що [PERSON] під час фіксації ДТП повідомив про використання автомобіля для перевезення пасажирів (таксі). Так, з матеріалів справи № 761/6413/20 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності вбачається, що автомобіль «Skoda», державний номерний знак [NUMBER] , використовувався як таксі служби «Uber», водій в письмових поясненнях повідомив, що є водієм таксі, пасажир також підтвердив, що їхав у таксі Убер. Позивачка стверджує про те, що відповідач зареєстрований як ФОП та серед зареєстрованих видів економічної діяльності наявний код згідно КВЕД 49.32 «Надання послуг таксі», що підтверджує трудові відносини з [PERSON] , як водієм таксі. Разом з тим, суд критично ставиться до такого твердження, оскільки відповідно до витягу з ЄДРПОУ основний вид діяльності відповідача вказаний за КВЕД 63.99 - «Надання інших інформаційних послуг», а обрання підприємцем КВЕД не зобов`язує здійснювати всі обрані види діяльності. Також, суд вважає, що використання [PERSON] автомобіля для здійснення пасажирських перевезень не свідчить про наявність трудових відносин між ним та ФОП [PERSON] за відсутності належних доказів для підтвердження даних обставин. Надані позивачем обгрунтування не підтверджують наявності ознак саме трудової діяльності, не визначають достатньо ідентифікуючих особливостей для висновку, що саме трудові, а не цивільно-правові відносини склались між третьою особою [PERSON] та відповідачем, а також для висновку про те, що зазначені відносини не склались у третьої особи безпосередньо з компанією "Убер" після завантаження та входу до відповідного мобільного додатку. Будь-яких клопотань про допит свідків (зокрема, третьої особи як свідка), витребування інформації про перерахування коштів третьою особою відповідачу, призначення платежу при перерахуванні коштів, витребування трудового договору, наказу про зарахування на роботу, інших доказів для підтвердження трудових відносин сторін позивачем не заявлялось. При цьому, суд зауважує, що пояснення третьої особи [PERSON] , які надані ним фактично у власних інтересах, та з власним трактуванням характеру правовідносин, такими доказами не є. Суд також враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 08.05.2018 р. у справі № 127/21595/16-ц, в якій Верховний Суд сформулював низку критеріїв, за якими відбувається розмежування цивільних відносин від трудових. Так, суд зазначив, що основною ознакою, яка відрізняє підрядні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Підрядник, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу за трудовим договором, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик. Трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. Предметом трудового договору є власне праця працівника у процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт. З огляду на викладене, суд вважає, що стороною позивача не виконано свого обов`язку щодо доведення тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, не надано суду належних та допустимих доказів того, що фізична особа, яка стала винуватцем ДТП, в якій було пошкоджено автомобіль позивача, перебувала з ФОП [PERSON] в трудових відносинах у встановленому законом порядку, в той час як рішення суду не може грунтуватись на припущеннях. Для настання деліктної відповідальності відповідно до ст. 1166 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача. Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки необхідні для всіх випадків відшкодування шкоди. Шкода полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється правом, а майнова шкода - у зменшенні майнової сфери потерпілого, що, своєю чергою, тягне за собою негативні майнові наслідки для правопорушника. Хоча цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях і передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, позивач повинен довести, що протиправні дії вчинено саме тією особою, до якого пред`явлено позов. Питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, відповідно суд загальної юрисдикції самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази. Зазначене також узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постанові від 12 березня 2019р. у справі № 920/715/17, при цьому судом враховано правові позиції Верховного Суду наведені в постановах по справі № 640/3837/17 від 10 жовтня 2018р.; № 638/14260/16 від 04 липня 2018р.; в рішенні по справі № 641/2328/17 від 04 липня 2018р. Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, провадження № 12-208 гс18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. The UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням. Відтак, обов`язковою умовою для відшкодування матеріальної шкоди є наявність вини у діях особи, яка заподіяла таку шкоду. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Разом з тим, в розумінні вищезазначених правових норм позивачем не доведено, що саме внаслідок дій відповідача, як роботодавця винної особи, було пошкоджено автомобіль, оскільки, в матеріалах справи відсутні та судом не встановлено, належних та допустимих доказів існування трудових відносин між ФОП [PERSON] та [PERSON] . На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом. Як випливає зі змісту ст. ст. 51, 175 ЦПК на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову [PERSON] до ФОП [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову судові витрати, у тому числі судовий збір, покладається на позивача.

Outcome: dismissed