Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду у розмірі 200000 гривень. При цьому позивач посилається на те, що 17.04.2021 року, капітаном поліції УПП Одеської області Департаменту патрульної поліції Руденко І.А., складено постанову серії ДПО18 № 953990 про накладення на [PERSON] адміністративного стягнення за порушення передбачене ч. 6 ст. 122 КУпАП. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2021 року, відмовлено у задоволені вимог про визнання протиправною та скасування вищевказаної постанови. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року, рішення Київського районного суду м. Одеси від 26.08.2021 року по справі № 947/12872/21 - скасовано, ухвалено нову постанову, якою позовні вимоги задоволено, визнано постанову серії ДПО18 № 953990 від 17.04.2021 року про накладення на [PERSON] адміністративного стягнення за порушення передбачене ч.6 ст.122 КУпАП, зафіксоване не автоматичному режимі, протиправною та скасовано її. Провадження у адміністративній справі закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП. Враховуючи незаконне притягнення [PERSON] до відповідальності, виникла необхідність в захисті прав позивача, шляхом подання даного позову. Позивач до судового засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій просив розгляд справи проводити у його відсутність. Представник Департаменту патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції Одеської області у судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити з підстав викладених у відзиві, крім того зазначив, що Департамент патрульної поліції Національної поліції України не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, не є органом досудового розслідування, прокуратури і суду. Представник Державної казначейської служби України до судового засідання не з`явився, повідомлявся, надав до суду відзив на позов, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Представник Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області до судового засідання не з`явився, повідомлявся, належним чином, про причини неявки суд не сповістив. Як встановлено у судовому засіданні, 17.04.2021 року, капітаном поліції Управління патрульної поліції Одеської області Департаменту патрульної поліції Руденко І.А., складено постанову серії ДПО18 № 953990 про накладення на [PERSON] адміністративного стягнення за порушення передбачене ч. 6 ст. 122 КУпАП. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2021 року, відмовлено у задоволені вимог про визнання протиправною та скасування постанови серія ДПО18 № 953990 від 17.04.2021 року про накладення адміністративного стягнення на [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.6 ст.122 КУпАП. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року, рішення Київського районного суду м. Одеси від 26.08.2021 року по справі № 947/12872/21 - скасовано, ухвалено нову постанову, якою позовні вимоги задоволено, визнано постанову серії ДПО18 № 953990 від 17.04.2021 року про накладення на [PERSON] адміністративного стягнення за порушення передбачене ч.6 ст.122 КУпАП, зафіксоване не автоматичному режимі, протиправною та скасовано. Провадження у адміністративній справі закрито. Постанова набрала законної сили. Статтею 19 Конституції України\~визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Відповідно до\~ст. 1 ЗУ «Про національну поліцію»\~національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги. Згідно із ч. 3\~ст. 19 цього Закону\~держава, відповідно до закону, відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 4\~ст. 82 ЦПК України\~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 56 Конституції України\~визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми права, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені\~ч. 7\~ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець видокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1\~ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч.1\~ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті1173,1174цьогоКодексу). Оскільки підставою для відшкодування шкоди є встановлена рішенням суду протиправність постанов, винесених поліцейськими у справах про адміністративні правопорушення, за якими не було накладено адміністративне стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відтак спеціальні норми, передбачені ч.1ст.1176\~ЦК України, застосуванню не підлягають. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, статті1173,1174\~ЦК України\~є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди. Як роз`яснено у п. п. 3, 5\~Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Статтями\~2,\~4 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. У статті 3 даного Закону визначено, що в наведених у\~статті цього Закону\~випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. За змістом\~ст. 23 ЦК Україниособа\~має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до положень ч. 3 ст.\~12, ч. 1 ст.\~81 ЦПК України кожна\~сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6\~ст. 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 80 ЦПК України\~визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд вважає, що позивач, у порушення ст. ст.12,\~81 ЦК України\~не надав суду доказів наявності умов для відшкодування моральної шкоди: неправомірність дій органу державної влади (відповідача), наявність шкоди і причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Разом з\~тим,\~позивач хоч\~і потребував\~докладати додаткових\~зусиль та\~витрачати час\~для відновлення\~своїх прав,\~проте останнім\~не надано\~доказів заподіяння\~моральної шкоди\~та наявності\~вини працівників\~Департаменту патрульної\~поліції чи\~протиправності дій,\~причинного зв`язку\~між рішеннями,\~діями або\~бездіяльністю працівників\~департаменту і\~шкодою,\~не доведено\~належними і\~допустимими доказами\~самого факту\~заподіяння шкоди\~такими діями\~відповідача,\~позивачем навіть\~не окаржувались\~дії працівника Управління патрульної поліції Одеської області. Щодо доньки позивача, суд вважає, що [PERSON] є особою яка має право самостійного захищати своє порушено право та звертатись до суду з відповідним позовом. Таким чином, сам факт звернення позивача до суду не може свідчити про реальне порушення його прав, а не погоджуючись з рішенням інспектора, він у повному обсязі реалізує своє конституційне право на доступ до правосуддя шляхом звернення до суду для захисту своїх прав та законних інтересів. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року в справі № 312/262/18. При таких обставинах та врховуючи, що позивачем належним чином не доведено належними і допустимими доказами заподіяння шкоди діями відповідача, а сам факт закриття\~справи про адміністративне правопорушення неможе бути безумовною підставою для відшкодування шкоди і не є доказом того, що дії відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди, суд вважає вимоги [PERSON] такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed