Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-28 00:00:00

30.11.2021 [PERSON] звернулася до Старосамбірського районного суду Львівської області із зазначеною позовною заявою, в якій просить суд: визнати транспортний засіб FORD MONDEO 2003 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] - спільним сумісним майном подружжя; стягнути з [PERSON] на її користь Ѕ частину вартості вищевказаного транспортного засобу в рахунок компенсації права на належну їй частку, що складає 56 830 грн. 00 коп., а також витрати за проведення експертизи у розмірі 800гривень та сплачений нею судовий збір на суму 908гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 07.05.2011 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Воловецького районного управління юстиції Закарпатської області, актовий запис №, який було\~розірвано 19.12.2019 року за рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області. Від шлюбу мають дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які на день подання цієї позовної заяви проживають разом зі нею за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що за час перебування в шлюбі (з 7 травня 2011 року по 19 грудня 2019 року) вони набули у власність: 11 січня 2013 року - транспортний засіб FORD MONDEO 2003 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] та 27 квітня 2017 року - квартиру, загальною площею 71 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Крім того вказує, що 27.11.2020 року за рішенням Шевченківського районного суду м. Львова квартиру, загальною площею 71 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , визнано спільною сумісною власністю подружжя та проведено її поділ шляхом визнання за сторонами по 1/2 ідеальній частці у праві власності на квартиру, питання поділу транспортного засобу FORD MONDEO 2003 року випуску у вищенаведеній справі не розглядалося. Зазначає, що вона неодноразово намагалася мирним шляхом вирішити питання про поділ спільно набутого майна, проте згоди про добровільний поділ майна між ними не досягнуто. Після її переїзду з дітьми, [PERSON] одноосібно користується спільно нажитим майном (і квартирою, і автомобілем). Доступу до спірного транспортного засобу [PERSON] їй не надає, хоча сам вже більше року проживає закордоном, проте спірний автомобіль він залишив на зберігання своїм батькам за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Звіту про вартість майна від 05.11.2021, а саме КТЗ марки FORD, модель MONDEO, 2003 р.в., ДНЗ [NUMBER] , VIN-код № [NUMBER] , виготовленого ФОП [PERSON] , порівняльним методом, становить 113 660 (сто тринадцять тисяч шістсот шістдесят) грн. 00 коп. Оскільки [PERSON] проживає та працює закордоном, аліменти на дітей сплачує вчасно, тому, на її думку, має змогу сплатити вартість 1/2 частини спільного транспортного засобу, а саме 56 830,00 грн. (113 660,00 грн. :2 = 56 830,00 грн.). Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.11.2021 справу передано для розгляду судді Кушніру А.В.. Ухвалою судді від 21.01.2022 відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Розпочато підготовче провадження. Ухвалою суду від 30.05.2022 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, проте подала до суду заяву, в якій просить справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримує, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, був своєчасно і належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, і не повідомив про причини своєї неявки, а також від нього не надходило відзиву на позовну заяву, чи клопотання про розгляд справи за його відсутності. Ухвалою суду від 29.08.2022 року постановлено провести заочний розгляд даної цивільної справи. Враховуючи наведене та беручи до уваги думку позивача, яка не заперечує щодо можливості ухвалення заочного рішення, суд вважає, що у справі є в наявності достатньо матеріалів про права і взаємовідносини сторін для розгляду справи за відсутності відповідача і постановлення заочного рішення, оскільки прийняття такого рішення не суперечить закону та відповідає вимогам ст.281 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що позов необхідно задовольнити частково, з огляду на таке. Судом встановлено, що сторони у справі - [PERSON] та [PERSON] з 07.05.2011 року перебували між собою у шлюбі, зареєстрованому Відділом ДРАЦС Воловецького РУЮ Закарпатської області за актовим записом №7, який було розірвано рішенням Воловецького районного суду від 19.12.2019 (а.с.9-11). За час даного шлюбу у сторін народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями їх свідоцтв про народження (а.с.18,19). Також встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 27.11.2020 року, визнано квартиру, за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя та проведено її поділ шляхом визнання за [PERSON] та [PERSON] по 1/2 ідеальній частці у праві власності на вказану квартиру (а.с 12-17). Крім того, як вбачається з копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , що міститься в матеріалах справи (а.с.20), під час перебування сторонами у зазначеному шлюбі, а саме 11.01.2013року за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на транспортний засіб автомобіль марки FORD MONDEO, 2003 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідно до Звіту про вартість майна, а саме транспортного засобу FORD MONDEO 2003 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , складеного ФОП [PERSON] (а.с.26-32) середня ринкова вартість даного автомобіля складає 113660 грн. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтею 1 Протоколу 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено: кожна фізична або юридична особа має право мирно своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Статтею 41 Конституції України\~передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до вимог ч.3\~ст.368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.\~60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, ч.1\~ст.61 СК України\~встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені у постанові від 21 грудня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69-72 СК\~та\~ст. 372 ЦК. Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до \~ст. \~372 ЦК України у разі поділу \~майна, що є \~у спільній \~власності, вважається, що частка співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не \~встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Разом із цим, ч.2 та ч.3 ст.70 передбачено, що при вирішенні\~спору про\~поділ майна\~суд може\~відступити від\~засади рівності\~часток подружжя\~за обставин,\~що мають\~істотне значення,\~зокрема якщо\~один із\~них не\~дбав про\~матеріальне забезпечення\~сім`ї,\~ухилявся від\~участі в\~утриманні дитини\~(дітей),\~приховав,\~знищив чи\~пошкодив спільне\~майно,\~витрачав його\~на шкоду\~інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22\~постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Відповідно до ч.1, 2, 4, 5 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускаються лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному із подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. При відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок відповідної грошової суми. У тому разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток без застосування грошової компенсації і припинення права власності одного з подружжя на його частку в такому майні, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Разом із цим, право співвласника на виділ частки зі спірного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов`язок іншого співвласника сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається із дійсної вартості майна на час розгляду справи. Обов`язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимогу про виділ частки, і не передбачається обов`язковість згоди інших співвласників на такий виділ та не ставить право співвласника на виділ у залежність від згоди інших співвласників й мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ. Відповідно до роз`яснень викладених у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21.12.2007 року № 11, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. \~ При вирішенні даного спору, суд вважає за необхідне наголосити на тому, що чинним законодавством встановлена презумпція рівності часток подружжя, підстави для відступу від якої потребують доведення. Матеріали справи не містять відомостей про те, що між сторонами укладався шлюбний договір, наявність домовленості між сторонами щодо збільшення або зменшення \~часток майна що є об`єктом спільної сумісної власності \~подружжя, укладення між сторонами договору про поділ спільного майна. За таких обставин, оскільки вищевказаний транспортний засіб - автомобіль марки FORD, модель MONDEO, 2003 р.в., ДНЗ [NUMBER] , був набутий у власність відповідачем під час перебування в шлюбі з позивачкою, то дане майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач в ході розгляду справи не спростував презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу, не надав суду доказів того, що спірний автомобіль є його особистою приватною власністю. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обов`язків,\~передбачених законом. Кожна\~сторона повинна\~довести обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання\~доказів у\~цивільних справах\~не є\~обов`язком суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Суд має\~право збирати\~докази,\~що стосуються\~предмета спору,\~з власної\~ініціативи лише\~у випадках,\~коли це\~необхідно для\~захисту малолітніх\~чи неповнолітніх\~осіб або\~осіб,\~які визнані\~судом недієздатними\~чи дієздатність\~яких обмежена,\~а також\~в інших\~випадках,\~передбачених цим\~Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.\~ Відповідно до\~вимог ст.81\~ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Докази\~подаються сторонами\~та іншими\~учасниками справи. Доказування\~не може\~ґрунтуватися на\~припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, враховуючи вищенаведені положення закону та встановлені судом обставини справи про те, що придбавши спірний автомобіль під час перебування в шлюбі, сторони набули право спільної сумісної власності на дане майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності сторін та підлягає розподілу, суд вважає, що вимоги позивача про визнання транспортного засобу спільним сумісним майном подружжя та стягнення з відповідача на користь позивачки у порядку поділу спільного майна подружжя грошову компенсацію 1/2 частини вартості даного транспортного засобу, що становить 56830 грн, є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Згідно вимог\~ст.141 ЦПК України\~з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у сумі 908,00 грн. Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат за проведення експертизи на суму 800гривень, то такі до задоволення не підлягають, оскільки позивачкою не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували вартість такої експертизи. Таким чином, суд приходить висновку, що позов підлягає до задоволення частково.

Outcome: partial