Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до Головного управління Національної поліції в Сумській області, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що постановою від 10 липня 2018 року Першого заступника Генерального прокурора Сторожука Д.А. встановлена неефективність та надмірна тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42014200010000030 від 06 травня 2014 року, яке здійснювалось слідчим управлінням ГУНП в Сумській області, чим йому, як потерпілому, завдано матеріальної та моральної шкоди. За встановленою у Постанові від 10 липня 2018 року неефективністю досудового розслідування та надмірною його тривалістю у вказаному кримінальному провадженні, що призвело до порушення права [PERSON] на першочергове отримання житла, відповідач - ГУНП в Сумській області, як орган державної влади, всупереч вимог діючого законодавства, умисно, з порушенням розумних строків, більш 7 років не вживала жодних можливих дієвих заходів на поновлення прав пенсіонера на особисте житло, самоусунулася від виконання прямих обов`язків згідно статусу суб`єкта владних повноважень за Конституцією та Законами України «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», іншими нормативно-правовими актами щодо захисту конституційних прав особи, тому не забезпечила швидкого, повного та неупередженого розслідування за вимогами норм прямої дії ст. 3, 8, 19, 22, 47, 129-1, Конституції України. Предметом спору у цій справі є вимога позивача про стягнення з відповідача в особі держави матеріальної та моральної шкоди, спричинену неефективністю ведення досудового розслідування що привело до надмірної тривалості кримінального провадження № 42014200100000030 від 06 травня 2014 року за порушенням імперативних вимог чинного законодавства та невиконання судових рішень, які набрали законної сили, оскільки відповідач не дотримався розумних строків, не здійснив належним чином розслідування у цьому кримінальному провадженні, чим завдав йому моральної і майнової шкоди у розмірі вартості не отриманого протягом 30 років в особисту власність житла, що триває по цей час. Моральна шкода заподіяна внаслідок бездіяльності ГУНП в Сумській області стягується особою на підставі ст.1172, а не 1176 ЦК України) (ВСУ у справі №6-501цс17 від 22 червня 2017 року). Перший заступник\~Генерального прокурора\~Сторожук Д.А.,\~розглянувши матеріали\~кримінального провадження\~№ 42014200010000030\~від 06\~травня 2014\~року за\~ч.\~1\~ст.\~364,\~ч.\~І ст.\~382\~КК України,\~постановою від\~10\~липня 2018\~року встановив:\~Слідчим управлінням\~ГУНП в\~Сумській області\~розслідується кримінальне\~провадження №\~42014200010000030\~за фактом\~порушення службовими\~особами Сумської\~міської ради\~обліку громадян,\~які потребують\~поліпшення житлових\~умов,\~що призвело до порушення права [PERSON] на першочергове отримання житла, а також невиконання ними рішення суду за ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 382 КК України. Встановлено,\~що досудове\~розслідування у\~зазначеному кримінальному\~провадженні здійснюється\~понад 4\~роки різними\~органами:\~СВ Сумського\~ВМ УМВС\~України в\~Сумській області,\~СВ прокуратури\~Сумської області\~та з\~15\~листопада 2016\~року \~СУ ГУНП\~в Сумській\~області. Протягом\~вказаного періоду\~слідство проводиться\~неефективно,\~без дотримання вимог щодо повного, всебічного та неупередженого дослідження обставин кримінального провадження. Здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42014200010000030 від 06 травня 2014 року за ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 382 КК України доручити СВ ГУНП в Полтавській області. Відомості про рішення внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань.Постанову скерувати для виконання до прокуратури Полтавської області та для відома - до прокуратури Сумської області. Відповідно висновку Постанови від 14 квітня 2020 року Верховного Суду ГУНП в Сумській області не мала повноважень на невиконання імперативу ст. 218 КПК, ст. 129-1, Конституції та ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», оскільки не прийняла негайних заходів щодо приведення досудового розслідування у відповідність до імперативу ст. 218 КПК та висновку Постанови від 14 квітня 2020 року Верховного Суду щодо територіальної підслідності і не здійснила заходів на повернення кримінального провадження №42014200010000030 до належного органу в ГУНП в Сумській області. По цей час вимоги законодавства та судові рішення, що набрали законної сили, ГУНП в Сумській області не виконала. Протиправне невиконання ГУНП в Сумській області ст. 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів та судового рішення, яке набрало законної сили - Постанови від 14 квітня 2020 року Верховного Суду щодо негайного припинення порушень органом місцевого самоврядування, а також на усунення порушень територіальної підслідності та не прийняття заходів на відновлення його конституційного права на належне в особисту власність житло, привело до продовження впродовж майже 3-х років протиправної неефективності досудового розслідування та надмірної його тривалості нелегітимним органом досудового розслідування. Встановлене постановою від 10 липня 2018 року ГПУ свідчить про невиконання ГУНП в Сумській області ст. 129-1 Конституції України, за чого не виконано головне завдання держави - забезпечення його прав і свобод оскільки не припинено та не усунено порушення у обліку та розподілу житла управлінням Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, продовжуються порушення ст. 47 щодо конституційних прав звільнених офіцерів, а також за особистої бездіяльності ГУНП в Сумській області, по цей час не встановлено складу злочину в діях посадових осіб виконкому Сумської міської ради та не відновлено його конституційне право на володіння належним йому особистим житлом. Такі порушення та невиконання відповідачем завдання кримінального провадження, яким є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування, а також судових рішень що набрали законної сили, привели до протиправного продовження неефективності досудового розслідування та надмірної його тривалості та додаткового завдання йому впродовж 3-х років матеріальної і моральної шкоди. Матеріальна шкода полягає в незабезпеченні конституційних прав на отримання належного в особисту власність житла за невиконанням основного обов`язку правоохоронного органу щодо негайного припинення порушень посадовими особами вико нкому м. Суми та відновлення його конституційного права на житло за протиправним невиконанням правоохоронним органом держави - ГУНП в Сумській області протягоммайже семи років норм прямої дії ст. 3, 8, 19, 22, 47, 68, 129-1 Конституції України зокрема щодо обов`язку держави створювати умови, за яких кожний громадянин матиме змогу придбати житло у власність. За наведеного позивач обґрунтовував свої вимоги не окремими фактами бездіяльності правоохоронного органу в межах кримінального провадження № 42014200100000030 за надмірну тривалість досудового розслідування у справі, а і його неефективністю, безвідповідальністю в цілому, оскільки протягом майже 7 років кримінального провадження винні особи були встановлені, але так і не були притягнуті до кримінальної відповідальності. Внаслідок таких порушень відповідача, порушення його прав не припинено, а винних у їх вчиненні осіб фактично звільнено від кримінальної відповідальності. За не надання в особисту власність житла звільненим офіцерам, порушення продовжуються по цей час, тому надмірна тривалість неефективного досудового розслідування кримінального провадження та, як наслідок, уникнення винними особами покарання за спричинене порушення його конституційних прав за ст. 46, 47 Конституції, призвела до його моральних страждань, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю заявляти неодноразові вимоги до органів досудового розслідування та місцевого самоврядування виконувати їх посадові обов`язки, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, перебуванні у напруженому психологічному стані та усвідомленням того, що винні особи уникли відповідальності, а поновлення його конституційних прав на житло не відбулося. Виходячи із неодноразових особистих звернень та численних позовів [PERSON] до відповідачів в судах, глибоке душевне власне сприйняття несправедливості, вважає, що в наслідок незаконних та безвідповідальних дій з порушенням наведених вимог Конституції та законів України, злочинної бездіяльності посадових осіб органу державної влади у позбавленні його конституційного права на належне йому житло, чим завдано моральну шкоду, яка полягає в умисному невиконанні вимог чинного законодавства, недбалому відношенні до позивача, приниженням позивача, який повинен через правоохоронні органи та суди добиватися від органів якими призвано забезпечувати надання соціального захисту, виконання ст. 47 Конституції України. Також зазначає, що йому виповнилося 71 рік тобто він вже протягом 11 років є особою похилого віку, на підтримку якої повинна бути направлена вся соціальна політика як держави, так органів місцевого самоврядування, але які не виконують відносно нього свої зобов`язання, та перебуває під особливим захистом Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», за яким будь-яка дискримінація громадян похилого віку забороняється, а посадові особи, які порушують ці гарантії, притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством. Впродовж 6 років і до цього часу він не зміг отримати особистого житла для належного існування і відповідно було порушено ст. 47 Конституції та його конституційне право на належне володіння його майном. Таким чином на протязі тривалого часу відповідач противоправними діями та бездіяльністю, не виконуючи вищезазначене законодавство, не забезпечив відновлення його конституційного права на особисте житло, чим продовжує наносити йому ще й моральну шкоду. Він постійно, на протязі тривалого часу, відчуває душевні страждання, нервові стреси. Відчуває незручності та від негараздів та суперечок у нього постійно змінюється кров`яний тиск, болить голова, порушився нормальний сон, пропав апетит. Все це негативно відображається на стані його здоров`я. Він постійно звертається за допомогою до лікарів. Прийняті відповідачами незаконні рішення, змусили його неодноразово звертатись до суду для відновлення порушених законних прав та інтересів з позовами, внаслідок чого він поніс значні матеріальні витрати на оформлення заяв та юридичну допомогу, поїздки у судові засідання, у зв`язку з чим він витрачав час, який міг би використати на особисте життя, членів своєї сім`ї, коло своїх друзів та знайомих, а також душевні страждання у самих судових засіданнях, де він доказував своє законне право на отримання житла. Як у судових засіданнях, так і після судових засідань він переживав негативні емоції та страждання, які негативно поглиблювали розлад його і так підірваного здоров`я, спричиняли необхідність вживання заспокійливих лікарських засобів. Вважає, що завдану йому моральну шкоду неможливо відшкодувати в повному обсязі, так як не існує визначених критеріїв матеріального вираження душевного болю, страждань, а також спокою та нервового стану, розуміючи, що розмір відшкодування завданої моральної шкоди може бути виключно умовним, тому беручи до уваги, те що за бездіяльності відповідача його тривалий час протиправно позбавлено права на житло, що є одним з основним факторів життєдіяльності сім`ї, завдану йому відповідачем моральну шкоду за знищення його здоров`я, не забезпеченням усунення порушень в наданні йому у особисту власність житла та знущання за примус бути бомжем протягом майже 7 років, він оцінює в 700000 гривень. Зазначає, що відповідач, як органи державної влади, всупереч вимог діючого законодавства умисно, з порушенням строків, впродовж майже 7 років не вживав жодних можливих дієвих заходів на поновлення прав пенсіонера на особисте житло, самоусунувся від виконання прямих обов`язків згідно статусу суб`єкта владних повноважень за Конституцією та Законами України «Про Національну поліцію», «Про судоустрій і статус суддів», іншими нормативно-правовими актами і не виконала імператив ст. 2 КПК, за якою завданням кримінального провадження є захист особи від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування та імперативні приписи ст.ст. 3, 8, 19, 22 47, 129-1 Конституції України. Посилаючись на вказані обставини, просить стягнути з державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з рахунку державного бюджету на його користь на відшкодування завданої шкоди незаконними діями (бездіяльності) прокуратури Сумської області, згідно наданого розрахунку: - відповідно до вимог ст. 22, 1166, 1173, 1174 ЦКУ завдану матеріальну шкоду у розмірі вартості не отриманої двокімнатної квартири на суму 2763457,7 грн., - відповідно до вимог ст. 23, 1167,1173, 1174 ЦКУ висновків Верховного Суду завдану моральну шкоду згідно обґрунтування зазначеного в позові 700000,00 гривень. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 15 грудня 2021 року вказана позовна заява залишена без руху. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 17 грудня 2021 року відкрито провадження по зазначеній справі, вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче засідання 19 січня 2022 року о 16 год. 00 хв. 23 грудня 2021 року від представника відповідача Головного управління Національної поліції в Сумській області надійшов відзив на позов, в якому вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню в повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначає, що у своїй позовній заяві [PERSON] просить суд стягнути з відповідача в особі держави (ним зазначено ГУНП в Сумській області) матеріальної та моральної шкоди, спричинену неефективністю ведення досудового розслідування, що призвело до надмірної тривалості кримінального провадження №42014200100000030 від 06 травня 2014 року, розпочатого за ч. 1 ст. 364, ч. 1 1 ст. 382 КК України. [PERSON] посилається на «неефективність ведення досудового розслідування, що призвело до надмірної тривалості кримінального провадження, щодо нездійснення належним чином розслідування у кримінальному провадженню, чим завдано моральної і майнової шкоди у розмірі вартості не отриманого протягом років в особисту власність житла, що триває і по теперішній час». Однак, посилання на дані поняття є необ`єктивними та упередженими, зважаючи на те, що відповідно до ч.1 ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Таким чином, під час здійснення досудового розслідування необхідно не тільки в рамках встановленого строку здійснювати розслідування, а й встановлення ряду завдань, що гарантуються Основним Законом держави. Насамперед, ч. 3 ст. 62 Конституцією України - обвинувачення не може гуртуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Як вбачається із аналізу кримінального провадження, дії слідчого були направлені на встановлення особи, що вчинила кримінальне правопорушення, а також останній здійснив ряд слідчих дій щодо встановлення істини по справі. При цьому, необхідно підкреслити, що у спірних правовідносинах позивач є потерпілою особою, за його заявою внесені відомості до Єдиного держаного реєстру досудових розслідувань, а тому він має ряд прав та обов`язків, які виникають з моменту подання заяви про вчинення щодо нього кримінального правопорушення або заяви про залучення його в якості потерпілого до кримінального провадження (ч. 2 ст. 55 КПК України). Стосовно строків досудового розслідування, то ч. 1 ст. 219 КПК України зазначає, що строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження. Сам же строк досудового розслідування (відповідно до ч. 2 ст. 219 КПК України) з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня повідомлення особі про підозру становить: 1) дванадцять місяців - у кримінальному провадженні щодо нетяжкого злочину; 2) вісімнадцять місяців - у кримінальному провадженні щодо тяжкого або особливо тяжкого злочину. Відповідно до матеріалів кримінального провадження, а також норм законодавства, порушення з боку слідчого відносно строків закриття кримінального провадження не було. Тим паче, що п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України передбачено, що слідчий, дізнавач, прокурор зобов`язані закрити кримінальне провадження також у разі, коли строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу, закінчився та жодній особі не було повідомлено про підозру. Таким чином, з аналізу даної норми випливає, що закриття кримінального провадження слідчим - це не право, а обов`язок. Стосовно того, що позивач посилається на завдану йому матеріальну шкоду, вартість якої оцінює у сумі вартості неотриманої двокімнатної квартири на суму 2763457,70 грн., то відповідно до довідки, наданої слідчим управлінням ГУНП в Сумській області, слідчим управлінням ГУНП в Сумській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеного 06 травня 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42014200010000030 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364, ч.4 ст.358, ч.2 ст.382 КК України, щодо неправомірних дій службових осіб Сумської міської ради, що призвело до порушень обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов та надання їм жилих приміщень. Однак, в ході досудового розслідування з`ясовано, що перебуваючи з 1991 року на обліку, як особа, що потребує поліпшення житлових умов, на підставі свідоцтва про право на спадщину від 29 березня 1995 року [PERSON] отримав у власність від матері - [PERSON] трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . У той же час, про поліпшення своїх житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання йому жилого приміщення, [PERSON] відповідні органи, що здійснюють квартирний облік, не повідомив. Замість цього, 05 квітня 1995 року, тобто через 6 днів після отримання квартири у власність, подарував її своєму синові - [PERSON] , [INFO] , який на даний час залишається власником. З урахуванням викладеного, а також вимог п. 26 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 року № 470 (далі - Правила), щодо зняття громадян з квартирного обліку у випадку поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення, [PERSON] , після отримання 29.03.1995 у спадщину квартири [ADDRESS] , підлягав зняттю з квартирного обліку. Таким чином, посилання позивача на завдання йому матеріальної шкоди є необґрунтованими та такими, що спростовуються фактичними даними, що були встановлені в ході досудового розслідування кримінального провадження №42014200010000030. Також, щодо посилання позивача на завдання моральної шкоди, то відповідно до позовних вимог [PERSON] є не зрозумілим, які саме дії завдали ці страждання, оскільки відповідно до вище викладеного встановлено, що він самостійно погіршив свої житлові умови, а тому відсутні підстави для відшкодування збитків, завдані на думку позивача відповідачем, оскільки не доведено наявності у діях (бездіяльності) відповідача чотирьох елементів, а саме: 1) факту неправомірності дій при здійсненні ними своїх повноважень, 2) вини (дїї/бездіяльності); 3) спричинення шкоди, 4) причинного зв`язку між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіянням шкоди. Щодо здійснення досудового розслідування по розпочатому кримінальному провадженню, внесеного 06 травня 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42014200010000030 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364, ч.4 ст.358, ч.2 ст.382 КК України, то з 06 травня 2014 року по 10 липня 2018 року досудове розслідування проводилось слідчим управлінням ГУНП в Сумській області. З 10 липня 2018 року Першим заступником Генерального прокурора України Сторожуком Д.А. визначено підслідність у зазначеному кримінальному провадженню за Головним Управлінням Національної поліції в Полтавській області. Таким чином, позиція позивача про те, що саме дії ГУНП в Сумській області завдали йому моральну шкоду, є безпідставною. Разом з тим, в порушення вимог пункту 3 частини 3 статті 175 ЦПК України позивачем до позовної заяви в якості доказів не надано обґрунтованого розрахунку суми, що стягується. В матеріалах позовної заяви також відсутній вищезазначений розрахунок. Крім того, з матеріалів позовної заяви не встановлено з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується; чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних страждань або втрат немайнового характеру; з чого позивач виходив визначаючи грошову суму в рахунок стягнення моральної шкоди. Посилаючись на вказані обставини, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.40-46). 28 грудня 2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача, в якій висловлює свою незгоду з позицією відповідача (а.с. 53-54) 19 січня 2022 року від позивача надійшла заява про зміни та доповнення позовної заяви, відповідно до якої просить стягнути з державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з рахунку державного бюджету на мою користь на відшкодування завданої шкоди незаконними діями (бездіяльності) ГУНП в Сумській області згідно наданого розрахунку: відповідно до вимог ст. 22, 1166, 1172, 1173, 1174 ЦКУ завдану матеріальну шкоду у розмірі вартості не отриманої двокімнатної квартири на суму 3302092,62 грн., відповідно до вимог ст. 23, 1167,1173, 1174 ЦКУ висновків Верховного Суду завдану моральну шкоду згідно обґрунтування зазначеного в позові 700000,00 грн. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 19 січня 2022 року прийнято до розгляду заяву [PERSON] про зміни та доповнення позовної заяви у вказаній справі, подану до суду 19 січня 2022 року. 19 січня 2022 року протокольною ухвалою суду в зв`язку з прийняттям уточнених позовних вимог і наданням часу стороні відповідача для ознайомлення, підготовче засідання відкладено до 16 лютого 2022 року, о 16 год.00 хв. 31 січня 2022 року від представника відповідача ГУНП в Сумській області надійшов відзив на заяву про збільшення позовних вимог, згідно якого, заперечуючи проти позову, просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.114-118). Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 16 лютого 2022 року закрито підготовче провадження у справі, призначено дану справу для розгляду по суті на 09 березня 2022 року, 14 год. 30 хв. Враховуючи, що Верховною Радою України 24 лютого 2022 року на позачерговому засіданні було запроваджено воєнний стан через вторгнення Росії на територію України, беручи до уваги ситуацію, що склалась у м. Суми на день запровадження такого стану, на підставі п.1 рішення зборів суддів Зарічного районного суду м. Суми від 24 лютого 2022 року №5, з метою запобігання загрози життю та здоров`ю учасників судового процесу і працівників суду, з 24 лютого 2022 року дану справу було знято з розгляду до стабілізації ситуації в країні та в м. Суми. Рішенням зборів суддів від 02 травня 2022 року №11 відновлено здійснення розподілу та розгляд усіх категорій справ, у тому числі цивільних, які перебували в провадженні судді станом на 24 лютого 2022 року. Справу призначено до розгляду на 20 червня 2022 року, о 16 год. 00 хв. 20 червня 2022 року протокольною ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання позивача про зупинення провадження у справі, оскільки ст.ст. 251, 252 ЦПК України не передбачено підстав для зупинення провадження у справі з підстав виїзду або евакуації за межі України, розгляд справи відкладено до 13 липня 2022 року, о 15 год. 20 хв. у зв`язку з неявкою позивача. 13 липня 2022 року у зв`язку з закінченням відведеного процесуального часу, протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 28 липня 2022 року, 16 год. 00 хв. В зазначеному судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити, представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог, з підстав, викладених у відзивах на позов. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Норми ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлюють обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Під час судового розгляду встановлено, що постановою Генеральної прокуратури України від 10 липня 2018 року встановлено, що Слідчим управлінням ГУНП в Сумській області розслідується кримінальне провадження № 42014200010000030 за фактом порушення службовими особами Сумської міської ради обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, що призвело до порушення права [PERSON] на першочергове отримання житла, а також невиконання ними рішення суду за ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 382 КК України. Встановлено, що досудове розслідування у зазначеному кримінальному провадженні здійснюється понад 4 роки різними органами: СВ Сумського ВМ УМВС України в Сумській області, СВ прокуратури Сумської області та з 15 листопада 2016 року СУ ГУНП в Сумській області. Протягом указаного періоду слідство проводиться неефективно, без дотримання вимог щодо повного, всебічного та неупередженого дослідження обставин кримінального провадження. З метою швидкого та повного розслідування обставин кримінальних правопорушень здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42014200010000030 доручено слідчим ГУНП в Полтавській області (а.с.15). 15 жовтня 2019 року, 22 листопада 2019 року, 05 грудня 2019 року [PERSON] звертався до Міністра внутрішніх справ України Авакова А.Б. на порушення чинного законодавства посадовими особами ГУНП в Полтавській та Сумській областях у досудовому розслідуванні за ЄРДР №420142000100000030 від 06.05.2014\~(а.с.16-22). 05 липня 2021 року, 03 серпня 2020 року [PERSON] звертався до начальника Головного управління Національної поліції в Сумській області зі скаргою щодо порушення чинного законодавства посадовими особами ГУНП в Сумській області (а.с.58-60, 61-64). 03 серпня 2020 року [PERSON] звертався до заступника начальника Головного управління Національної поліції в Сумській області зі скаргою щодо порушення чинного законодавства посадовими особами ГУНП в Сумській області (а.с. 64-66). 15 квітня 2021 року [PERSON] звернувся до заступника начальника ГУНП в Сумській області начальника слідчого відділу О.Радченка з заявою про вчинення злочину посадовими особами правоохоронних органів в кримінальному провадженні №120132004400000347 від 10 січня 2013 року (а.с.67-72). 05 липня 2021 року [PERSON] звернувся до начальника Головного Управління Національної поліції в Сумській області Анохіна О. з повторною скаргою щодо порушень чинного законодавства посадовими особами ГУНП в Сумській області (а.с.73-75). 09 січня 2022 року [PERSON] звернувся з повторною скаргою на ім`я начальника ГУНП в Сумській області Чиж С., та на ім`я Міністра внутрішніх справ Монастирського Д. на невиконання чинного законодавство посадовцями ГУНП в Сумській області (а.с.77-82, 85-87). 30 листопада 2021 року [PERSON] звернувся з повторною скаргою на ім`я начальника ГУНП в Сумській області Чиж С., та на ім`я Міністра внутрішніх справ Монастирського Д. на невиконання чинного законодавство посадовцями ГУНП в Сумській області (а.с.90-95). 20 серпня 2021 року [PERSON] звернувся з повторною скаргою на ім`я начальника ГУНП в Сумській області Анохіна О. та на ім`я Міністра внутрішніх справ Монастирського Д. на невиконання чинного законодавство посадовцями ГУНП в Сумській області (а.с.96-98). Позивач ставить питання про стягнення на його користь матеріальної шкоди, завданої внаслідок неотримання квартири. Відповідно до\~статті 1173 ЦК України\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі\~статтею 1174 ЦК України\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Статті\~1173,\~1174 ЦК України\~є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі\~статті 1173 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). З огляду на викладене, вирішуючи цей спір, суд виходить із необхідності встановлення наявності трьох умов, які є необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду, завдану незабезпеченням його конституційних прав на отримання належного в особисту власність житла. Питання надання житла не відноситься до безпосередньої компетенції відповідача. Держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Положення статті 1177 ЦК України передбачають порядок відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Згідно з частиною першою статті 1207 цього ж Кодексу шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 ЦК України, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Аналогічний правовоий висновок викладений в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 вересня 2019 року у справі\~916/1423/17. Суду не надано будь-яких доказів того, що зазначені позивачем втрати є майновою шкодою, спричиненою внаслідок протиправних дій чи бездіяльності відповідача, а відтак позов в цій частині задоволенню не підлягає. Посилання позивача на те, що обов`язок доказування правомірності у справах про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, покладено на відповідача, не відповідають нормами цивільного процесуального законодавства, а саме ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Суд не приймає до уваги правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17, оскільки спір в цій справі було розглянуто в порядку адміністративного судочинства, з урахуванням норм ч. 2 ст. 77 КАС України, а тому не може бути застосовано до вказаного спору, який розглядається в порядку цивільного судочинства. Таким чином позивачем не доведено, що внаслідок дій або бездіяльності відповідача , йому завдано шкоду у розмірі вартості неотриманої квартири. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17, в якому зазначено, що шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави. Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (див. mutatismutandis $. 135 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (SmithandGrady v. the UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; $. 95 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням. ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, гарантованих статтею 6 Конвенції (див. mutatismutandis § 59 рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення). Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatismutandis $ 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (PelissierandSassi v France); $ 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. Встановлені в процесі слухання факти свідчать про надмірну тривалість досудового розслідування у справі. Розслідування відповідачем тривало більше півтори роки. За такий строк орган досудового розслідування мав би або закрити провадження, або звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності. Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Частиною другою статті 113 КПК України визначено, що будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідними положеннями цього Кодексу. Відповідно до вимог статті 28 КПК України під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції). Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача. Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції»; рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції», заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного суду від 9 червня 2021 року у справі №№ 761/27648/19. Отже, суд визнає факт заподіяння моральної шкоди позивачу діями відповідача, а саме тривалої бездіяльності посадових осіб пов`язаних з невиконанням своїх обов`язків, не проведенні комплексу дій передбачених КПК України. Проте враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, вважає позовні вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 7000000 грн. 00 коп. завищеними, їх розмір не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні. Так, позивачеві були спричинені моральні страждання, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, проте інших доказів на підтвердження немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, істотності змін в житті, тощо) до суду не надано, а тому

Outcome: partial