Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-02 00:00:00

У липні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 18 жовтня 2008 року зареєстрували шлюб з відповідачкою. Від шлюбу мають двох синів: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Починаючи з 2019 року між сторонами почали погіршуватися подружні стосунки, внаслідок чого виникали сварки та непорозуміння. Вони втратили почуття любові і поваги один до одного. Вважає, що збереження сім`ї неможливе за формального її існування, а тому просить суд шлюб розірвати. В судове засідання сторони не з`явилися. Від представника позивача надійшла заява про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги просив задовільнити (вх. №3611/22-вх 03.08.2022). Відповідачка також у своїй заяві позовні вимоги позивачки про розірвання шлюбу визнала, просила справу слухати в її відсутність та залишити їй прізвище " [PERSON] " (вх.№3179/22-вх 12.07.2022). Суд вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. 18 жовтня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було зареєстровано шлюб (актовий запис № 77); свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане 18 жовтня 2008 року. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу " [PERSON] " (а.с. 11). Від даного шлюбу сторони мають синів: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Татарбунарського управління юстиції Одеської області 05 травня 2009 року на підставі актового запису № 61 та серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Татарбунарського управління юстиції в Одеській області 15 січня 2013 року на підставі актового запису №20, відповідно (а.с. 7-8). Шлюбні відносини між подружжям припинені за різності характерів та відсутності взаєморозуміння, внаслідок чого втрачено почуття любові і поваги один до одного. Спільне господарство не ведеться. Сім`я розпалася остаточно та існує формально. Спорів про поділ майна та місце проживання спільних дітей між сторонами на час розгляду справи не існує. Сторони жодним чином не виявили бажання зберегти сім`ю та наполягали на розірванні шлюбу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, ураховуючи, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідачка позов визнала, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим, суд приходить до висновку, що вимога позивача про розірвання шлюбу є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 113 СК України відповідачка має право надалі іменуватися шлюбним прізвищем " [PERSON] ". Згідно з ч. 3 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідачка визнала позовні вимоги до початку розгляду справи по суті. За такого, з відповідачки на користь позивача має бути стягнуто судовий збір у розмірі 496,20 грн, з державного бюджету має бути повернуто позивачу судовий збір у розмірі 496,20 грн.

Outcome: approved