Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до Нововодолазького районного суду Харківської області із заявою, поданою в порядку окремого провадження, в якій просить встановити факт смерті громадянина України [PERSON] , [INFO] , уродженки села Риб`янцеве, Новопсковського району, Луганської області, Україна, яка померла [INFO] у селищі міського типу Мангуш, Першотравневого району Донецької області, на тимчасово окупованій території. В обґрунтування поданої заяви [PERSON] зазначила, що вона народилась [INFO] в селі Закотне, Новопсковського району, Луганської області. Згідно свідоцтва про народження заявника її батьками були: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Як вказала [PERSON] до недавнього часу вона мешкала у місті Донецьк, але була вимушена переїхати до села Стара Водолага, Харківського (колишнього Нововодолазького) району Харківської області, де мешкає зараз як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується відповідною довідкою від 10 березня 2022 року. [INFO] померла її мати [PERSON] , [INFO] , яка мешкала у селищі міського типу Мангуш, Першотравневого району Донецької області, на тимчасово окупованій території. Факт смерті [PERSON] підтверджується медичною довідкою про смерті, а також копією свідоцтва про смерть, що видані Відділом записів актів цивільного стану Першотравневого районного управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки. Тобто, документи, що підтверджують смерть [PERSON] видані органом, що перебуває на території, яку держава тимчасово не контролює, у зв`язку з чим заявник позбавлений можливості у встановленому порядку отримати документ, який визнається в Україні. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 02 серпня 2022 року заяву [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості заінтересованої особи: Нововодолазького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території, залишено без руху та повідомлено заявника про необхідність усунення зазначених недоліків протягом п`яти днів з дня вручення копії ухвали про залишення заяви без руху. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 04 серпня 2022 року заяву [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості заінтересованої особи: Нововодолазького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Заявник, [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялася відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, наданим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, 04 серпня 2022 року [PERSON] звернулась до суду з заявою, що була зареєстрована за вхідним № 1948/22-вх, відповідної до якої просила розгляд справи проводити за її відсутності. Уповноважений представник заінтересованої особи - Нововодолазького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) у судове засідання теж не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялись відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. На адресу суду надійшла заява, що була зареєстрована за вхідним № 1958/22-вх від 08 серпня 2022 року, відповідно до якої начальник відділу І. Бондар просила суд розгляд справи здійснювати без участі їх представника, зауваживши, що зауважень та заперечень по справі не мають. З цього приводу суд вважає за необхідне значити, що відповідно до частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь - якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, враховуючи стислий термін розгляду справ даної категорії передбачений частиною 2 статті 317 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, які врегульовують правовідносини, що виникли, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи дані правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до положень статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, наводиться у статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, який не є вичерпним. Положення статті 317 Цивільного процесуального кодексу України передбачають наступні особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, зокрема, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 13 своєї Постанови від 31 травня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті за умовами підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. З матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є матір`ю заявника, [PERSON] , що підтверджується наступними копіями документів. Так, відповідно до копії свідоцтва про народження заявника [PERSON] , серії [NUMBER] , виданого повторно 14 грудня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Новопсковського районного управління юстиції у Луганській області, вбачається, що [PERSON] народилась [INFO] у селі Закотне Новопсковського району Луганської області, про що Закотненською сільською радою Новопсковського району в Книзі реєстрації народжень 06 вересня 1965 року зроблено відповідний актовий запис за № 19; її батьками зазначено: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . 23 серпня 1986 року [PERSON] , [INFO] , уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу серії [NUMBER] , виданим 23 серпня 1986 року Закотненською селищною радою, про що складний актовий запис за № 7 та після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] ». Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим 12 вересня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Новопсковського районного управління юстиції Луганської області, встановлено, що 12 вересня 2007 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвання шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 95. Після реєстрації розірвання шлюбу прізвище дружини залишено « [PERSON] ». 28 вересня 2015 року [PERSON] , [INFO] , уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 25 вересня 2015 року Виконавчим комітетом Кам`янської сільської ради Ізюмського району Харківської області, про що складний актовий запис та після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] ». Як убачається з довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру № 189127-2019 від 28 травня 2019 року, виданої Немишлянським районним відділом у місті Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, місце проживання [PERSON] , [INFO] , місце народження село Закотне Новопсковського району Луганської області, унікальний номер запису 19650830-04585, зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , з 16 вересня 2008 року. Згідно з довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 10 березня 2022 року № 6320-7000797317, виданої Нововодолазькою селищною радою Харківської області, [PERSON] , [INFO] , місце народження село Закотне Новопсковського району Луганської області, зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , фактично проживає/перебуває за адресою: [ADDRESS] . На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник надала суду довідку про причини смерті № 1216, форма 106/о, виданої 17 травня 2022 року Снежнянським відділом республіканського бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоров`я Донецької Народної Республіки, з якої вбачається, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , причина смерті: атеросклеротична хвороба серця. Крім того, факт смерті [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований Відділом записів актів цивільного стану Першотравневого районного управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки 27 травня 2022 року, про що складений актовий запис про смерть за № 53 та видано відповідне свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . З цього приводу, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини 3 статті 49 Цивільного кодексу України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені та смерть. Порядок державної реєстрації актів цивільного стану, в тому числі державна реєстрація смерті особи, встановлений Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими Наказом Міністерства юстиції України 18 жовтня 2000 року № 52/5 (далі по тексту - Правила державної реєстрації актів громадянського стану в Україні). Відповідно до пунктів 2 та 3 розділу І зазначених Правил, державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, встановлених законом, зміна імені, смерть відповідно до Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України, Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та інших актів законодавства. Відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян відповідно до Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2007 року № 1064. Районні, районні у містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні відділи державної реєстрації актів цивільного стану головних територіальних управлінь юстиції проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження. За заявами громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території України або переселилися з неї, державну реєстрацію актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання здійснюють відділи державної реєстрації актів цивільного стану за місцем звернення заявника. Відповідно до приписів статті 17 Закону України від 01 липня 2010 року № 2398 - VІ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово - експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров`я, де настала смерть, та інших осіб, на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово - медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем його поховання. Правилами державної реєстрації актів громадянського стану в Україні визначено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть); б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024 (далі - фельдшерська довідка про смерть). Проте, надати вказані документи заявник не має можливості, оскільки [PERSON] , [INFO] , померла на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, а тому єдиною підставою для такої реєстрації є рішення суду про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України. Як було з`ясовано судом, здійснити дії з реєстрації факту смерті [PERSON] у селищі міського типу Мангуш, Першотравневого району Донецької області на території Харківського (колишнього Нововодолазького) району Харківської області не виявилось можливим, оскільки 14 квітня 2014 року відповідно до Указу Президента України № 405/2014 було введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України». Згідно зазначеного Указу та Рішення на території Донецької та Луганської областей була запроваджена антитерористична операція. З огляду на положення частини 2 статті 9 Закону України від 15 квітня 2014 року № 1207-VІІ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь - які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану (частина 3 статті 9 Закону України від 15 квітня 2014 року № 1207-VІІ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). Відповідно до положень статті 3 Закону України від 15 квітня 2014 року № 1207-VІІ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, внутрішні морські води, прилеглі до сухопутної території інших тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; 3) інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію указом Президента України. 4) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1, 2 і 3 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями. Тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації (пункт 7 частини 1 статті 1? Закону України від 15 квітня 2014 року № 1207-VІІ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). Як визначено у частинах 1 та 2 статті 1 наведеного вище Закону України, правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Тимчасова окупація Російською Федерацією територій України, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, незалежно від її тривалості, є незаконною і не створює для Російської Федерації жодних територіальних прав. За державою Україна, територіальними громадами сіл, селищ, міст, розташованих на тимчасово окупованій території, органами державної влади, органами місцевого самоврядування та іншими суб`єктами публічного права зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території. Датою початку тимчасової окупації Російською Федерацією окремих територій України є 19 лютого 2014 року. Окремі об`єкти нафтогазовидобування в межах континентального шельфу України є окупованими Російською Федерацією з 19 лютого 2014 року. Перелік таких об`єктів визначається Кабінетом Міністрів України. Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року. Окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими Російською Федерацією (у тому числі окупаційною адміністрацією Російської Федерації) починаючи з 7 квітня 2014 року. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частини їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганські областях з цієї дати, визначено Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України . Відповідно до пункту 2 частини 7 Розділу ІІ Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 24 травня 2022 року, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 75 від 25 квітня 2022 року Мангушська селищна територіальна громада Маріупольського району Донецької області віднесена до переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 24 травня 2022 року. Тобто, заявник з об`єктивних причин не має змоги надати документи, передбачені законом для реєстрації смерті матері [PERSON] . Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України від 15 квітня 2014 року № 1207-VІІ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Приписами статтей 3, 8 та 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки» з яких вбачається, що документи видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але, «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконним і недійсним, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречинни» (Loizidou v. Turkey, рішення від 18 грудня 1986 року) Європейський суд з прав людини обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то, у справах - «Кіпр проти Туречинни» (Cyprus v. Turkey, рішення від 10 травня 2001 року) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, рішення від 23 лютого 2016 року) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому, Європейський суд з прав людини констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defaсkto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш смертним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавити людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, рішення від 10 травня 2001 року). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, Європейський суд з прав людини у справі «Мозер проти Республіка Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою) - (Mozer v. The Republic of Molbova and Russia). Враховуючи наведене, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, суд бере до уваги та надає оцінку документам про смерть особи, що видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, як доказам у справі. За цих обставин, суд вважає надані заявником медичні документи є доказом смерті [PERSON] не дивлячись на те, що медична установа, яка видала ці документи, знаходиться на території, яка тимчасово не контролюється органами державної влади України. З огляду на викладене, враховуючи, що селище міського типу Мангуш, Першотравневого району Донецької області, де померла [PERSON] , є тимчасово окупованою територією, заявник з об`єктивних причин не має змоги надати документи, передбачені законом для реєстрації смерті, тобто для проведення державної реєстрації смерті є об`єктивні перешкоди, приймаючи до уваги, що встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України має юридичне значення для заявника, так як дозволить використати право на реєстрацію смерті та отримання свідоцтва про смерть на території України, де органи влади здійснюють свої повноваження, суд доходить висновку про необхідність задоволення заяви. Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є встановлення факту. Відповідно до частини 4 статті 317 Цивільного процесуального кодекс ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. На підставі абзацу 1 частини 4 статті 317 та пункту 8 частини 1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України рішення суду про встановлення факту смерті підлягає негайному виконанню. У відповідності із приписами частини 7 статті 294 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: approved