Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-09 00:00:00

У липні 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, уточнивши позовні вимоги 02.04.2020 року, та остаточно просила визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М., зареєстрований в реєстрі за № 1633, укладений 31 серпня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , померлою [INFO] , спадкоємцем якої, що прийняв спадщину є [PERSON] ; зобов`язати Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] (номер запису 22111372). В обґрунтування позову позивач зазначила, що 31 серпня 2017 року між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем було укладено Договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідчений за реєстровим № 1633 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М. Вказана квартира була набута [PERSON] за договором купівлі-продажу, укладеним 17 серпня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М. за реєстром № 1409. В той же час, на виконанні Чечелівського (Красногвардійського) відділу державної виконавчої служби міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області знаходились невиконані станом на 14.07.2017 року виконавчі документи про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] та держави грошових сум, виконавчі документи були об`єднані у зведене виконавче провадження №51880976 по стягненню з боржника [PERSON] грошових коштів на користь [PERSON] та інших. З метою ухилення від виконання вказаних судових рішень та приховування свого майна від примусової реалізації державною виконавчою службою, боржник [PERSON] звернувся до Заводського районного суду м. Запоріжжя, рішенням якого від 18.07.2017 року заяву [PERSON] про перегляд рішення за нововиявленими обставинами було задоволено, рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26.06.2015 року скасовано, в тому числі, було звільнено з-під арешту все майно [PERSON] . Винесення Заводським районним судом м. Запоріжжя завідомо неправосудного рішення та видача його відповідачу [PERSON] як такого, що набрало законної сили, надало можливість боржнику [PERSON] з метою умисного невиконання судових рішень про стягнення з нього коштів, які набрало законної сили, терміново зняти всі обтяження з нерухомого майна та вже 17-18.08.2017 року переоформити право власності на 2 квартири та автомобіль БМВ Х-5 на іншу особу - [PERSON] ; зазначене призвело до спричинення матеріальної шкоди в особливо великому розмірі як позивачці - стягувачу [PERSON] , так і державному бюджету України у вигляді неотримання виконавчого збору та інших платежів. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 22 листопада 2017 року за наслідками розгляду апеляційної скарги [PERSON] незаконне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 липня 2017 року про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26.06.2015 року було скасовано в повному обсязі. Вже 31.08.2017 року [PERSON] передав право власності на квартиру [ADDRESS] наступній фізичній особі - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. 08 червня 2018 року рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська по справі №204/7837/17 було, серед іншого, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 17 серпня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського МНО Мошковською Н.М., зареєстрований в реєстрі за № 1409. У вказаному рішенні суд також дійшов висновку, що і Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] від 17 серпня 2017 року, і Договір купівлі-продажу цієї квартири, укладений 31 серпня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , були направлені на ухилення від виконання рішень судів про стягнення заборгованості з [PERSON] . Між тим, [PERSON] і [PERSON] при укладенні правочину були достеменно обізнані про те, що ця квартира належить [PERSON] , цей правочин укладається з метою ухилення дійсного власника [PERSON] від виконання рішень судів України, а також про наявність боргу [PERSON] перед [PERSON] . Отже, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеній між [PERSON] та [PERSON] , підлягає визнанню недійсним, оскільки не відповідає вимогам ч.1,5 ст.203, ст.215 ЦК України. Укладені [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] договори купівлі-продажу прямо суперечать моральним засадам суспільства та не спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків, що є порушенням вимог ч.1, 5 ст.203 ЦК України та за правилами ст.215 ЦК України є підставою для визнання їх недійсними відповідно до ст.234 ЦК України. Також, позивачка вимушена ставити питання про застосування правових наслідків недійсності правочинів, які полягають в скасуванні державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , тому, позивач вимушена звернутись до суду із зазначеною позовною заявою. Позивач та її представник у судове засідання не з`явились, але від представника надійшла до суду заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі та представник третьої особи у судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили. Зі згоди представника позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В судовому засіданні встановлено, що 12 листопада 2015 року Заводським районним судом м. Запоріжжя було видано виконавчий лист № 332/1975/15-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми заборгованості 53 169,75 доларів США, що на день винесення рішення за курсом Національного банку України відповідає 1 126 989 грн. 69 коп., з яких 32 000 доларів США безпідставно отриманих коштів та 21 169,75 доларів США процентів, та судові витрати в сумі 3 654 грн. (а.с. 9). Крім того, 1 липня 2016 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська було видано виконавчий лист № 204/8276/15-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за процентами за період з 28.04.2015 року по 23.02.2016 року у розмірі 180 539 грн. 34 коп., а також судового збору у розмірі 1 661 грн. 19 коп. (а.с. 10). Отже, судом встановлено, що між позивачкою [PERSON] та [PERSON] існували правовідносини як між кредитором і боржником. На теперішній час існують судові рішення, які набрали законної сили, та на підставі яких були видані виконавчі листи про стягнення з [PERSON] сум заборгованостей на користь [PERSON] . Заборгованість за виконавчим листом № 204/8276/15-ц, виданим 01 липня 2016 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська, та виконавчим листом № 332/1975/15-ц, виданим 12 листопада 2015 року Заводським районним судом м. Запоріжжя, боржником [PERSON] на користь [PERSON] в добровільному порядку не сплачена, у зв`язку з чим вказані виконавчі листи перебувають на примусовому виконанні у Чечелівському відділі державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. 18 липня 2017 року Заводським районним судом м. Запоріжжя по справі № 332/1975/15-ц було ухвалено рішення (а.с. 11-13), яким заяву [PERSON] про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26.06.2015 року по цивільній справі № 332/1975/15-ц, було задоволено; рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26.06.2015 року по цивільній справі № 332/1975/15-ц - скасовано; в позові [PERSON] до [PERSON] про стягнення з останнього 53 169,75 доларів США (п`ятдесят три тисячі сто шістдесят дев`ять долари США 75 цента), що на день винесення рішення за курсом Національного банку України відповідає 1 126 989,69 грн., з яких 32 000 доларів США безпідставно отриманих коштів та 21 169,75 доларів США процентів - відмовлено; судові витрати в сумі 3 654 грн. стягнуто з позивача [PERSON] ; зобов`язано позивача [PERSON] повернути відповідачу [PERSON] всі стягнуті з нього грошові кошти під час виконання судового рішення у зведеному виконавчому провадженні № 51880976, в тому числі й грошові кошти, отримані внаслідок реалізації його майна з електронних торгів, а саме: квартири [ADDRESS] , в сумі 666 195 грн. Крім того, вказаним рішенням суду було звільнено з-під арешту все майно [PERSON] , а саме: Все нерухоме майно: 1) квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на правах приватної власності, виключивши запис про арешт майна з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 10218806 від 30.06.2015 року, накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер ВП 47925576, виданий 23.06.2015, Красногвардійским відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, державний виконавець Греков А.В.; 2) квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на правах приватної власності, виключивши запис про арешт майна з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 1077481 від 28.09.2011року, накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер ВП 28941065, виданий 27.09.2011, Красногвардійским відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, старший державний виконавець Півень С.В.; - виключивши запис про арешт майна з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 1077504 від 28.09.2011року, накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер ВП 28941065, виданий 27.09.2011, Красногвардійским відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, старший державний виконавець Півень С.В.; - виключивши запис про арешт майна з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 1077502 від 27.09.2011року, накладений на підставі ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська серія та номер 2-2317/2011, видана 19.09.2011.; - виключивши запис про арешт майна з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 1077479 від 27.09.2011року, накладений на підставі ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська серія та номер 2-2317/2011, видана 19.09.2011.; - виключивши запис про арешт майна з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 12063642(спеціальний розділ) від 16.11.2015року, накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 49362728, виданий 16.11.2015, Красногвардійским відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, державний виконавець Греков А.В.; - виключивши запис про арешт майна з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 10218072 (спеціальний розділ) від 30.06.2015року, накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер ВП 47925576, виданий 23.06.2015, Красногвардійским відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, державний виконавець Греков А.В.; опис предмета обтяження: прим. [ADDRESS] . Все рухоме майно, в тому числі: - автомобіль марки BMW- X5 2007 року випуску чорного кольору державний реєстраційний номер [NUMBER] , який належить [PERSON] на правах приватної власності, виключивши запис про арешт рухомого майна з Єдиного реєстру обтяжень рухомого майна за № 15655094 від 11.01.2016 року, підставою якого стала постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, 49362728, 16.11.2015, старшим державним виконавцем Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Грекова А.В. Отже, з викладеного вбачається, що станом на 18 липня 2017 року [PERSON] на праві приватної власності належало наступне майно: квартира [ADDRESS] ; квартира [ADDRESS] ; автомобіль марки BMW- X5, 2007 року випуску, чорного кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER] , яке було заарештовано у зв`язку з відкритими у відношенні нього виконавчими провадженнями та численними судовими справами. Після ухвалення Заводським районним судом м. Запоріжжя вищевказаного рішення від 18 липня 2017 року та звільнення з-під арешту всього майна [PERSON] , останній, достовірно знаючи про наявність судових рішень, які набрали законної сили та його обов`язок на підставі цих рішень сплатити заборгованість на користь [PERSON] , наявність відкритого у відношенні нього досудового розслідування за ч. 1 ст. 382 КК України за невиконання рішення суду, та розуміючи, що на належне йому рухоме та нерухоме майно державним виконавцем може бути звернуто стягнення за борговими зобов`язаннями [PERSON] шляхом продажу його майна на торгах, вирішив терміново відчужити все належне йому майно. Так, вже 17 серпня 2017 року між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем було укладено договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М., зареєстрований в реєстрі за № 1408 (а.с. 17-18). З рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 8 червня 2018 року по справі № 204/7837/17 (а.с. 21-28), яке набрало законної сили 3 квітня 2019 року, вбачається, що 17-18 серпня 2017 року [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу продав все належне йому майно, а саме квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] , а також автомобіль BMW-X5, реєстраційний номер [NUMBER] , одній особі - відповідачу [PERSON] . Після цього, відповідач [PERSON] через незначний проміжок часу, а саме через 6 днів, здійснив подальший продаж придбаного ним у [PERSON] майна іншій особі. Так, вже 31 серпня 2017 року між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем було укладено договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М., зареєстрований в реєстрі за №1633 (а.с. 19). Отже, на теперішній час [PERSON] , (померлої [INFO] та спадкоємцем якої є відповідач [PERSON] ) зареєстрована власником квартири [ADDRESS] . Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 22 листопада 2017 року рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 липня 2017 року у справі № 332/1975/15-ц було скасовано в повному обсязі; заяву [PERSON] про перегляд рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26.06.2015 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору поруки припиненим, було залишено без задоволення (а.с. 14-16). Оскільки рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 липня 2017 року у справі № 332/1975/15-ц судом апеляційної інстанції було скасовано, то як наслідок і всі записи про обтяження майна [PERSON] , що були вилучені з Державних реєстрів обтяжень майна на підставі вказаного рішення суду, продовжили зберігати свою чинність, однак майно [PERSON] вже було відчужено іншим особам. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 8 червня 2018 року по справі № 204/7837/17 було частково задоволено позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, третя особа - Чечелівський відділ державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області в особі старшого державного виконавця Марінеско Андрія Вікторовича про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартир та автомобіля, зобов`язання поновити державну реєстрацію права власності за попереднім власником. Серед іншого, було також визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 17 серпня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мошковською Наталією Миколаївною, зареєстрований в реєстрі за № 1409 (а.с. 21-28). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 3 квітня 2019 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 8 червня 2018 року було залишено без змін. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У рішенні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 8 червня 2018 року по справі № 204/7837/17, суд вважав встановленим той факт, що [PERSON] на момент укладення договорів купівлі-продажу від 17 та 18 серпня 2017 року було достовірно відомо про існування боргу перед [PERSON] у значному розмірі, у зв`язку з чим [PERSON] , передбачаючи настання негативних для себе наслідків у вигляді виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на його рухоме та нерухоме майно, з метою приховати вказане майно від звернення стягнення на вказане майно в процесі здійснення виконавчих дій, відчужив належне йому на праві власності майно одній особі - [PERSON] . Суд також прийшов до висновку, що оспорювані договори купівлі-продажу були укладені [PERSON] та [PERSON] з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання, без наміру створення правових наслідків, обумовлених вказаними договорами. Посилаючись на те, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , підлягає визнанню недійсним, так як не відповідає вимогам ч. 1, 5 ст. 203, 215 ЦК України, а також посилаючись на те, що відповідач [PERSON] та померла [PERSON] (спадкоємцем якої є відповідач [PERSON] ) є особами, які допомагали [PERSON] ухилитись від виконання судових рішень, що набрали законної сили, тобто не є добросовісними та реальними набувачами його майна, [PERSON] у липні 2018 року вирішила звернутись до суду з даним позовом про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , укладеного 31 серпня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , а також про скасування державної реєстрації права власності. У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року судам роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачка [PERSON] є заінтересованою особою, права та інтереси якої порушено вчиненням оспорюваного правочину, у зв`язку з чим вона має право заявляти вимоги про визнання вказаного правочину недійсним. Вирішуючи заявлені позовні вимоги суд виходить з наступного. Позивачка вважає, що вказаний договір купівлі-продажу є фіктивними, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є порушенням ч.ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Частинами 1- 6 ст. 203 передбачено: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам ; 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності ; 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі ; 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом ; 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним ; 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вимогами статті 216 ЦК України, встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У рішенні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 8 червня 2018 року по справі № 204/7837/17 судом було встановлено фіктивність оспорюваних договорів купівлі-продажу та відсутність наміру у [PERSON] та [PERSON] досягти правових наслідків, обумовлених цими договорами, свідчить те, що майже одразу після укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу [PERSON] вирішив перепродати придбані у [PERSON] квартири іншими особам, при чому за ціною в декілька разів меншою ніж була сплачена ним за придбане майно. Судом встановлено, що вже 31 серпня 2017 року, тобто через шість днів після укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] , відповідач [PERSON] перепродав вищевказану квартиру [PERSON] . При цьому, з матеріалів справи вбачається, що перепродаж вказаної квартири був здійснений за значно нижчою ціною, ніж [PERSON] придбав вказану квартиру у [PERSON] , а саме за 146 963 грн., що майже вдвічі менше суми, за яку [PERSON] придбав цю квартиру у [PERSON] (254 741 грн.). З рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 8 червня 2018 року по справі № 204/7837/17 вбачається також, що згідно звіту про оцінку квартири [ADDRESS] , загальною площею 123,6 кв.м. складеного ТОВ «Віконт-Консалтинг» станом на 11.08.2017 року її вартість склала 254 741 грн., а згідно звіту про оцінку цієї ж квартири складеного ТОВ «Консалтингова компанія «Центр оцінки» (про що зазначено у договорі від 23.08.2017 року, станом на 23.08.2017 року (тобто через 6 днів) її вартість становить 146 963 грн. Висновки щодо оцінки майна та нетривалі строки між їх проведенням, свідчать про недостовірність зазначених у них відомостях, спрямованих на невідкладене відчуження відповідачем [PERSON] , а згодом і [PERSON] , спірного майна на користь [PERSON] з метою ухилення [PERSON] від виконання рішень судів, згідно яких на належне останньому майно можливе звернення стягнення. Таким чином, суд приходить до висновку, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири був укладений [PERSON] та [PERSON] з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання [PERSON] , без наміру створення правових наслідків, обумовлених вказаним договором. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Наявність умислу на укладення договору купівлі-продажу майна з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання, шляхом звернення стягнення на це майно, є підставою для визнання його недійсним на підставі ст. 234 ЦК України. За таких обставин, суд приходить до переконливого висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного 31 серпня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , недійсними, оскільки вказаний договір купівлі-продажу був вчинений без наміру створення правових наслідків, обумовлених ним, тобто є фіктивним. Суд вважає встановленим той факт, що вчиненням договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] , а згодом [PERSON] і [PERSON] , було порушено право позивача на задоволення за рахунок продажу заарештованого майна боржника в процедурі виконання рішення суду грошового зобов`язання, за яким [PERSON] виступає боржником по відношенню до позивача, у зв`язку з чим порушене право підлягає судовому захисту. У зв`язку з цим підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного 31.08.2017 року між [PERSON] і [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М., зареєстрованого в реєстрі за №1633. Судом також встановлено, що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу квартири від 31 серпня 2017 року, укладеного між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М., зареєстрованого в реєстрі за №1633, був внесений запис про право власності № 22111372, згідно якого право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] . Отже, на теперішній час право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Правовідносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952 від 01.07.2004 року. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. За таких обставин, оскільки під час розгляду справи суд дійшов висновку, щодо недійсності правочину, укладеного 31 серпня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М., зареєстрованого в реєстрі за №1633, очевидним є те, що наявні і підстави для скасування державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , запис про право власності № 22111372, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Враховуючи, що відповідач Департамен адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради притягнутий до участі у справі для вирішення питання щодо приведення сторін за недійсним договором у попередній стан, а саме: вирішення питання щодо скасування реєстрації прав власності за недійсним правочином, та будь якими діями або бездіяльністю даного відповідача права позивача не порушувалися, а позовні вимоги задоволені, то суд вважає за доцільне стягнути судові витрати у розмірі 1 681 грн. 60 коп. користь позивачки з відповідачів [PERSON] та [PERSON] у рівних частках по 840 грн. 76 коп. з кожного. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved