Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-24 00:00:00

позивач звернувся із позовною заявою до Франківського ВП ГУ НП у Львівській області за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - П`ята Львівська державна нотаріальна контора про скасування арешту нерухомого майна, зареєстрованого на підставі постанови про накладення арешту на майно б/н від 15.05.2008 у справі № 144-6229. В обґрунтування позову посилається на те, що [PERSON] є власником нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . 21 вересня 2005 року СВ Франківського РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області порушено кримінальну справу №144-6229 за фактом шахрайських дій, вчинених стосовно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. В ході проведення досудового слідства у вищевказаній кримінальній справі, а саме 15 травня 2008 року слідчим СВ Франківського РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області Панасюком Ю.В. винесено постанову б/н про накладення арешту на майно, якою обтяжено нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою [ADDRESS] . В подальшому кримінальну справу №144-6229 було закрито у зв`язку із відсутністю складу злочину, проте арешт, накладений на вищевказане майно не скасовано. Враховуючи наведене, просить скасування арешт нерухомого майна, зареєстрованого на підставі постанови про накладення арешту на майно б/н від 15.05.2008 року у справі № 144-6229. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 22.01.20120 відмовлено у відкритті провадження у даній справі. Постановою Львівського апеляційного суду від 03.06.2020 року, ухвалу Франківського районного суду від 22.01.2020 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 26.06.2020 року задоволено заяву про самовідвід судді Кузя В.Я. Ухвалою судді Мартьянової С.М. 20.07.2020 року відкрито загальне позовне провадження. За результатами проведення підготовчого судового засідання 22.08.2022 року справу призначено до судового розгляду. Позивач звернувся на адресу суду з заявою, згідно якої просить розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлявся про час та місце судового розгляду. Третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - П`ята Львівська державна нотаріальна контора звернулась до суду з заявою про розгляд справи у відсутності. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, постановляє заочне рішення. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою учасників справи в судове засідання, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, розгляд справи проведено судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. У відповідності до ч.1 ст.15ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до роз`яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Матеріалами справи та судом встановлено, що [PERSON] є власником нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . 21 вересня 2005 року СВ Франківського РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області порушено кримінальну справу №144-6229 за фактом шахрайських дій вчинених стосовно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. В ході проведення досудового слідства у вищевказаній кримінальній справі, а саме 15 травня 2008 року слідчим СВ Франківського РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області Панасюком Ю.В. винесено постанову б/н про накладення арешту на майно, якою обтяжено нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою [ADDRESS] . В подальшому кримінальну справу №144-6229 було закрито у зв`язку із відсутністю складу злочину, проте арешт, накладений на вищевказане майно не скасовано. Однак, як вбачається з інформації, що міститься Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Державшім) реєстрі Іпотек. Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна обтяження (тип обтяження: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 7192801) нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] станом на сьогодні не знято. Згідно інформації, що міститься у Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.11.2019 року (індексний номер: 189597624) - майно, на яке накладено арешт, є власністю [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] . на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: 1046, виданий 20.11.2019 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Глинчак-Кучерепи О.О. Процедури вирішення питання щодо зняття арешту з майна за межами кримінального провадження, в тому числі у кримінальній справі, яка закрита органом досудового слідства КПК України не передбачено. Посилається на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного суду від 15.05.2019 року, в якій зазначено, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, які ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права і виникають з цивільних правовідносин, та відповідно до ст. 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Зокрема, відповідно до 126 КПК України 1960 року, арешт на майно міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. Відповідно до ч. 3 статті 174 нині чинного КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає. Положеннями КПК 1960 року передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126). Способів виправлення помилки, допущеної слідчим або прокурором у зв`язку з неприйняттям під час закриття кримінальної справи рішення про скасування арешту майна, після закінчення досудового слідства КПК України 1960 року не встановлював. Згідно зі статтею 174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у кримінальній справі, закритій органом досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає. Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. КПК України 1960 року, так само як і чинний КПК України, не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі. Таким чином, вирішення порушеного позивачем питання в порядку кримінального судочинства потребувало б відновлення кримінального провадження (кримінальної справи), яке закрито постановою органу досудового слідства у зв`язку з відсутністю складу злочину, тобто з реабілітуючої підстави. Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Відповідну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року, справа № 372/2904/17-ц. Таким чином, оскільки кримінальне провадження закрито, проте арешт, накладений в межах цього провадження на майно не скасовано, відтак заява про зняття арешту з майна має розглядатись в порядку цивільного судочинства. Разом з тим, при розгляді таких спорів суди повинні враховувати роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться в Постанові Пленуму від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна». Так, згідно п. 2 зазначеної Постанови Пленуму вбачається, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Аналізуючи вищенаведені обставини, в даний час дія арешту на нерухоме майно порушує право позивача, оскільки кримінальну справу №144-6229 було закрито у зв`язку із відсутністю складу злочину. Позивач у свою чергу не може скористатись своїм правом власності. Відповідно до ст.316ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, належно від волі інших осіб. Відповідно до ст.319ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ст.391ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном. Нормами ч.ч.1.2 ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Згідно з ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ст. 1 Першого Протоколу від 20.03.1952р. до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 р. кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В свою чергу положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 р. передбачають, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ч. 2 ст.16ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушували право, примусового виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно із ст.5 ЦПК України,здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З урахуванням вищевказаного та враховуючи встановлені обставини,на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно, порушується право позивача на володіння майном,внаслідок чого він буде позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, кримінальну справу №144-6229 було закрито у зв`язку із відсутністю складу злочину. Відповідно до встановлених обставин та закону, арешт накладений на майно боржника знімається та скасовується, слідчим не були здійснені заходи щодо зняття арешту, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом скасування постанови про арешт майна та зняття арешту з даного майна.

Outcome: approved