Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-21 00:00:00

У серпні 2021 року позивач ТОВ «ЗАРАЗ-3» звернулося до Києво-Святошинського районного суду Київської області в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції, трьох відсотків річних та договірної пені. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що [PERSON] є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . ТОВ «Зараз-3» є виконавцем житлово-комунальних послуг в с. Чайки Києво-Святошинського району Київської області, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 49 від 24 лютого 2016 року. За період з 01.03.2016 року по дату звернення з позовом до суду ТОВ «Зараз-3» постійно надає житлово-комунальні послуги по всьому будинку [ADDRESS] . ТОВ «Зараз-3» виконало свої зобов`язання щодо надання житлово-комунальних послуг у повному обсязі, надавши відповідні послуги своєчасно, а боржник [PERSON] не належним чином виконувала свої зобов`язання по їх оплаті. Відповідно до даних бухгалтерського обліку та інформації про особовий рахунок боржника за період з 01.03.2016 року по 01.08.2021 року сума основної простроченої заборгованості боржника перед заявником складає 104945,50 грн. За період прострочення оплати послуг на основну суму боргу нараховано 3 % річних, інфляційні збитки та пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, відповідно до п. 2.4 договору. Враховуючи викладене, позивач ТОВ «Зараз-3» просив стягнути з [PERSON] заборгованість за житлово-комунальні послуги в загальному розмірі 155934,90 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 6000,00 грн. та судовий збір в розмірі 2270,00 грн. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 серпня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач в судове засідання не з`явилася. Через канцелярію суду представник позивача подав заяву про розгляд справи у відсутності позивача та представника. Позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12.02.2021року Господарський районний суд міста Києва розглянув позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Зараз-3" до Національного банку України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: [PERSON] . В рішенні встановлено, що нерухоме майно належить на праві власності Державі Україна в особі Національного банку України, форма власності державна, частка власності 1/1. Вказаний факт підтверджується інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно інформаційної довідки № 153999507 від 25.01.2019. Згідно ч. 5 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 № 1952-IV відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом. Таким чином, Національний банк України є "власником" нерухомого майна у розумінні Закону № 1875-IV. Водночас, як про це вказує відповідач та що у свою чергу встановлено судом, 25.12.2009 на спільному засіданні адміністрації та профспілкового комітету Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області вирішено надати [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS] , що підтверджується наявним в матеріалах справи протоколом № 527 від 25.12.2009. Рішенням від 25.12.2009 № 592 Виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради вирішено затвердити протокол № 527 від 25.12.2009 спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області та видати ордер на заселення квартири [ADDRESS] працівнику Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області [PERSON] , склад сім`ї три особи (вона, син, син), з зняттям з квартирного обліку. 20.01.2010 Виконавчим комітетом Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради на підставі рішення від 25.12.2009 № 592 [PERSON] було видано ордер № 140 серія Б на жиле приміщення двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Про даний факт Головне управління Національного банку України по м. Києву і Київській області 10.02.2010 повідомило Вишгородську міську раду листом за вих. № 2756. означений лист міститься в матеріалах справи. Відповідно п. 10 ч. 1 ст. 15 ЖК України, виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР, на території району, міста, району в місті: видають ордери на жилі приміщення. Згідно ст. 58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для зселення в надане жиле приміщення. Відповідно Постанови ради Міністрів Української РСР від 11.12.1984 № 470 "Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР", на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів (п. 69). Ордер вручається громадянинові, на ім`я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. Ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами, не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі (п. 73). Як про це вказує відповідач, та що не спростовано позивачем, ордер № 140 серія Б від 20.01.2010 недійсним у судовому порядку не визнавався. Відтак, суд вказує, що [PERSON] та члени її сім`ї є "споживачем" у розумінні Закону № 1875-IV. Законом № 1875-IV саме на споживача покладено обов`язок укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (п. 1, п. 5 ч. 3 ст. 20). Натомість, на власника такий обов`язок вказаним Законом не покладається. Відповідно до ст. 23 Закону № 1875-IV власник має право тримати на балансі та управляти належним йому майном. Власник має право доручати повністю або частково розпоряджатися та управляти належним йому майном відповідно до закону та договору балансоутримувачу або управителю. У разі спільної власності кількох співвласників рішення щодо утримання на балансі та/або управління майном приймається відповідно до закону. З 01.05.2019 відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України від 09.11.2017 № 2189-VIII "Про житлово-комунальні послуги" (далі Закон № 2189-VIII). За приписами ст. 1 Закон № 2189-VIII споживач житлово-комунальних послуг індивідуальний або колективний споживач; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. За таких обставин, суд вказує, що [PERSON] та члени її сім`ї є "індивідуальним споживачем" у розумінні Закону № 2189-VIII. Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону № 2189-VIII, індивідуальний споживач зобов`язаний, в тому числі, укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом та оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Таким чином, суд дійшов висновку, що споживачем наданих позивачем житлово-комунальних послуг у спірному періоді були саме мешканці квартири [ADDRESS] , а не відповідач, тому обов`язок з їх сплати лежить саме на них. ТОВ «Зараз-3» є виконавцем житлово-комунальних послуг в с.Чайки Києво-Святошинського району Київської області, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 49 від 24 лютого 2016 року. За період з 01.03.2016 р. Позивач відповідно постійно надає житлово -комунальні послуги, як по всьому буд. [ADDRESS] , так зокрема і по квартирі Боржників включно. [PERSON] із ТОВ «Зараз-3» не було укладено письмовий договір про надання послуг управління будинком станом на дату звернення до суду. Проте, оскільки заявник є управителем багатоквартирного будинку на підставі протоколу зборів співвласників багатоквартирного будинку [ADDRESS] , тому відповідач зобов`язаний виконувати рішення зборів, оплачувати надані послуги в повному обсязі та також боржник зобов`язаний був укласти особисто договір про надання послуг управління будинком. За правилами\~ст.\~526\~ЦК України\~зобов`язання\~має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» також передбачено, що до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить, зокрема, встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону. За ст.144 Конституції України рішення органів місцевого самоврядування, прийняті в межах їх повноважень, визначених законом, є обов`язковими до виконання на відповідній території. Відповідно до ст. 67 Житлового кодексу України, плата за комунальні послуги береться за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлення цін/тарифів на жилого-комунальні послуги належить виключно до повноважень органів місцевого самоврядування. Згідно розрахунків наданих позивачем, заборгованість відповідача за житлово-комунальні послуги за період з 01.03.2016 року по 01.08.2021 року становила в загальному розмірі 155\~934,90 грн., яка складається із основної заборгованості 104945,50 грн., інфляційних нарахувань 11499,41 грн, 3% річних 4953,00 грн., пені 34536,99 грн. Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. У частині першій статті 19\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20\~цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Доказів того, що послуги не надавались, надвались не в повній мірі, тощо, відповідач суду не надав, не заявив клопотань про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні. В частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних, інфляційних втрат, пені оскільки між сторонами існує грошове зобов`язання, яке виникло з договірного обов`язку відповідача оплачувати позивачу надані їй житлово-комунальні послуги, що відповідачем не виконувалося, а відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Тому, вимога позивача про стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних відповідає діючому закону та обґрунтовано задоволена судом. З огляду на викладене, що відповідач\~\~фактично користувався житлово-комунальними послугами, доказів які б спростовували даний факт суду надано не було, а тому на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по сплаті житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних та договірної пені у загальному розмірі 50989,40 грн. Розв`язуючи вимоги про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 6000,00 грн., суд виходить з норм статті 137 ЦПК України, відповідно до яких витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави та за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Так, на підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано Договір про надання правової допомоги №31/05-3 від 31 травня 2019 року з адвокатським об`єднанням «Клочков та Партнери» та Додатковий договір №1 до Договору про надання правової допомоги №31/05-3 від 31 травня 2019 року з визначенням переліку послуг, їх вартості, звіт №1 на надану правову/правничу допомогу з детальним переліком наданих послуг та їх вартістю на загальну суму в розмірі 6000,00 грн., що суд приймає як належні та допустимі докази розміру понесених витрат на правничу допомогу, у зв`язку з чим такі витрати за ст. 141 ЦПК України належить віднести на рахунок відповідача. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору в розмірі 2270,00 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Outcome: approved