Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-07 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач-1, Офіс Генерального прокурора), Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач-2, Управління), в якому просить суд зняти арешт, накладений на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , постановою Генеральної прокуратури України по кримінальній справі № 1-62-98. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що він є власником однокімнатної квартири, загальною площею 31,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яку він 10.08.1999 року придбав на аукціоні Київської Універсальної біржі. 21.08.1999 року позивач зареєстрував вказану квартиру у Приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Піщенко Т.Т. та отримав свідоцтво про придбання квартири з аукціону. Згідно свідоцтва, вказана квартира належала Державній податковій інспекції Печерського району міста Києва на підставі виконавчого листа Київського міського суду від 21.01.1999 року на конфіскацію майна засудженого [PERSON] (кримінальна справа № 1-62-98). В липні 2021 року позивач вирішив продати квартиру і при звернені до нотаріуса першої нотаріальної контори м. Києва дізнався, що квартира за адресою [ADDRESS] , площею 31,3 кв.м., знаходиться під арештом на підставі Постанови Генеральної прокуратури України по кримінальній справі № 1-62-98 у відношенні [PERSON] , засудженого Київським міським судом в 1999 році. Враховуючи, що накладений арешт порушує права [PERSON] , як власника майна, з метою захисту своїх прав та законних інтересів, останній звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.02.2022 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у цивільній справі за позовом [PERSON] до Офісу Генерального прокурора, Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна та призначено підготовче засідання у справі на 04.03.2022 року. У зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці судове засідання, призначене на 04.03.2022 року, було знято з розгляду та призначено на 07.06.2022 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.06.2022 року задоволено клопотання представника відповідача-1 Офісу Генерального прокурора та витребувано з Київського апеляційного суду матеріали кримінальної справи № 1-62-98 за обвинуваченням [PERSON] , для огляду в судовому засіданні, у зв`язку з чим протокольною ухвалою суду від 07.06.2022 року відкладено судове засідання на 20.07.2022 року. 29.06.2022 року на адресу суду надійшли матеріали кримінальної справи № 1-62/98. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.07.2022 року задоволено клопотання представника відповідача-1 Офісу Генерального прокурора та витребувано у Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Піщенко Тетяни Георгіївни належним чином завірені копії документів щодо придбання (оформлення) [PERSON] квартири [ADDRESS] (свідоцтво від 20.08.1999 року, зареєстроване в реєстрі за № 1372), у зв`язку з чим протокольною ухвалою суду від 20.07.2022 року відкладено судове засідання на 08.08.2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.07.2022 року відкладено судове засідання на 08.08.2022 року. У відзиві на позовну заяву відповідач-1 зазначив, що він є неналежним відповідачем та просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відзив обґрунтований тим, що Офіс Генерального прокурора не порушував прав та інтересів позивача, оскільки дії та рішення посадових осіб Генеральної прокуратури України щодо накладення арешту на квартиру відповідали вимогам КПК України та є законними, а після постановлення вироку та його виконання в частині конфіскації майна Генеральна прокуратура України не мала законних підстав та процесуальної можливості для зняття арешту квартири. Зазначає, що за правилами, що діяли на час виникнення спірних правовідносин, арешт з квартири [ADDRESS] , міг бути знятий лише Київським міським судом (Апеляційним судом м. Києва), який постановив вирок у справі, на підставі подання відповідного підрозділу ДВС, яким здійснювалось виконання вироку суду. Представник відповідача-2 у судове засідання не з`явився, про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзив на позов не подав. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Вислухвши думку учасників справи, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що за позивачем на праві власності зареєстрована квартира за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про придбання квартири з аукціону від 20.08.1999 року, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Піщенко Т.Г., зареєстрованим в реєстрі за № 1372, зареєстрованим в Київському міському бюро технічної інвентаризації 20.10.1999 року, за реєстровим № 67/30215/3199. Згідно вказаного свідоцтва, квартира за адресою: [ADDRESS] належала Державній податковій інспекції Печерського району міста Києва на підставі виконавчого листа Київського міського суду від 21.01.1999 року на конфіскацію майна засудженого [PERSON] (кримінальна справа № 1-62-98). У липні 2021 року позивач вирішив продати цю квартиру і при звернені до нотаріуса першої нотаріальної контори м. Києва дізнався про арешт належної йому на праві власності кваритири. За загальним правилом ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Як визначено у ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За приписами частини 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. У ході розгляду цивільної справи досліджено матеріали кримінальної справи № 1-62-98, за обвинуваченням [PERSON] за ч. 3 ст. 168 КК України (1960 року). Встановлено, що постановою слідчого слідчої групи Генеральної прокуратури України від 05.09.1996 року у кримінальній справі № 3483/96 за обвинуваченням [PERSON] за ч. 3 ст. 168 КК України (1960 року), з метою забезпечення можливої конфіскації майна обвинуваченого накладено арешт, зокрема, на квартиру [ADDRESS] . При цьому, суд враховує, що наказом Генерального прокурора від 27.12.2019 року № 358 "Про окремі питання забезпечення початку роботи Офісу Генерального прокурора" здійснено перейменування юридичної особи "Генеральної прокуратури України" в "Офіс Генерального прокурора" без змін ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Вироком Київського міського суду від 07.07.1998 року у кримінальній справі № 1-62-98, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 03.12.1998. [PERSON] засуджено за ч. 3 ст. 168 КК України (1960 року) до 7 років позбавлення волі у виправно-трудовій колонії посиленого режиму з конфіскацією всього його майна та з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з використанням організаційно-розпорядчих обов`язків в органах виконавчої влади та державного управління, строком на 3 роки. Відповідно до виконавчих листів Київського міського суду від 21.01.1999 в указаній кримінальній справі, звернуто на користь держави в рахунок конфіскації майна [PERSON] , зокрема, квартиру [ADDRESS] . Таким чином, обтяження у виді накладання постановою Генеральної прокуратури України арешту на квартиру за адресою: [ADDRESS] , було зумовлено порушенням кримінальної справи. Після постановлення вироку, реалізації арештованого майна на аукціоні, переможцем яких став позивач, і, як наслідок, набуття у приватну власність вказаної квартири, арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Арешт майна у такому разі із заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на спірне майно, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було зазначено, арешт на спірне майно було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року, арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте, положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126). Позивач пред`явив позов у зв`язку з необґрунтованим обмеженням його права власності постановою слідчого. Іншого способу захисту свого права як власника квартири, крім судового, позивач не має. Також, суд не погоджується з доводами, наведеними відповідачем-1 у відзиві на позовну заяву, стосовно того, що Офіс Генерального прокурора є неналежним відповідачем з наступних підстав. Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Верховним Судом у постанові від 02.06.2021 року у справі № 924/691/20 зазначено, що у разі накладення арешту на майно, сторони яка не є учасником кримінального провадження, позов необхідно пред`являти до органу який відповідно до постанови накладав арешт. Відтак, враховуючи, що арешт накладено постановою Генеральної прокуратури України в рамках кримінальної справи, у даній справі Офіс Генерального прокурора є належним відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Як визначено у ч. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на зазначене, суд оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність заявлених вимог позивачем про зняття арешту з вищевказаної квартири, оскільки наявність такого арешту чинить позивачу перешкоди у здійсненні його права розпорядження своїм майном, у зв`язку з чим позовні вимоги до Офісу Генерального прокурора слід задовольнити. Разом з тим, позивач визначив у справі відповідача-2 - Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, ст. 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (п.п. 1, 4 ч. 2 ст. 175 ЦПК України). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (ч. 2 ст. 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц. Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна. Вбачається, що відповідач-2 - Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) жодним чином не порушував цивільних прав та інтересів позивача щодо спірного майна. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц). З огляду на зазначене, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. За таких обставин, у задоволенні позовних вимог до відповідача-2 слід відмовити. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем понесені в якості судових витрат витрати зі сплати судового збору в розмірі 1022 грн. 00 коп., що підтверджується квитанцією № 22 від 16.02.2022 року. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги до відповідача-1 у повному обсязі, то з відповідача-1 на користь позивача підлягають стягненню 1022 грн. 00 коп. у відшкодування судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial