Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-16 00:00:00

У червні 2022 року позивач звернувся до суду із даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що в мережі Інтернет [PERSON] виклала в Facebook негативну інформацію про нього та його родину: назвала рашистами, негідниками, висловила думку, що ми чекаємо приходу росіян, поширила свідомо неправдиві вигадки та ганебні факти, розмістила фото, прізвище, посаду та його спеціальне звання без його згоди. Вказав, що даний пост розміщений 08 квітня 2022 року, тобто понад два місяці можливість ознайомитись з ним мало необмежене коло осіб. Зі змісту поширеної інформації можна чітко встановити, що вона стосується його, його дружини та близької родички [PERSON] , жодного дозволу на розповсюдження інформації щодо себе, членів своєї родини, фото, він не надавав. Вислів: «Виявляється, що люди з якими разом навчались в школі, сиділи за однією партою є рашистами!!! Чекають приходу росіян» є недостовірною інформацією, наклепом та образою, оскільки він та його дружина ніколи не навчались з відповідачем, що є неможливим враховуючи різницю у віці, ніколи не спілкувались з відповідачем в тому числі на політичні теми. Він є ветераном органів внутрішніх справи, тому такі вислови є наклепом та образою, особливо в умовах війни. Вислів: «Ну добре, може старі та дурні? Так ні!!! Це люди, що займають певні посади: полковник МВД, завідуючий військовою кафедрою КПІ!!» є недостовірною інформацією, оскільки він вже понад сім років як звільнений з органів внутрішніх справ та ніколи не завідував такою кафедрою, а був завідувачем кафедри академії МВС п`ять років тому. Вислів: «Нам не нужна своя армия» є наклеп, оскільки він має звання старший лейтенант і проходив відвідну підготовку в ЗСУ, а тому така інформація є порушенням його майнових прав на ділову репутацію. Вислів: «Його жінка, викладач мед університету на кафедрі педіатрії (ковід, це біологічні лабораторії американців у Києві і ця зараза пішла гулять від нас і найкраща вакцина російська, а нам її не дають і тому подібне)» є наклепом, оскільки хоч і його дружина є викладачем медичного університету, але такі інформацію ніколи не висловлювала та так і не думає. Вислів: « [PERSON] , стояла у Мінську з плакатом «Рукі прочь от Лукашенка» в першому ряду!!» є наклепом, оскільки [PERSON] останній раз у Мінську була 16 років тому у складі офіційної делегації. Вислів: «Я викладаю фото цих негідників та коротку переписку з своєю бувшою подругою та однокласницею» є образа, провокування на завдання шкоди, оскільки вони були подругами понад 65 років. Крім того, таку неправдиву інформацію [PERSON] повідомила на «Лінію-102», в результаті якої приїздила поліція та вони надавали свої пояснення. Такі неправомірні дії відповідачі шкодять діловій репутації, порочать честь та гідність, його та його родини, завдають моральної шкоди йому, його дружині та родички [PERSON] , вживання дій щодо відновлення порушеного права, яку він оцінює в розмірі 100\~000 грн. Просив суд: визнати недостовірною та такою, що порушує права [PERSON] , його дружини та близької родички [PERSON] на повагу до їх гідності, честі та недоторканістю ділової репутації, наступну інформацію, розповсюджену [PERSON] в Facebook 08 квітня 2022 року о 16:11: «Не маю слів щоб висловити своє обурення!! Виявляється, що люди з якими разом навчались в школі, сиділи за однією партою є рашистами!!! чекають приходу росіян. Ну добре, може старі та дурні? Так ні!!! Це люди, що займають певні посади: полковник МВД, завідуючий військовою кафедрою КПІ!! «Нам не нужна своя армія» його жінка, викладач мед університету на кафедрі педіатрії (ковід, це біологічні лабораторії американців у Києві і ця зараза пішла гулять від нас і найкраща вакцина російська, а нам її не дають і тому подібне [PERSON] , стояла у Мінську з плакатом «Рукі прочь от Лукашенка» в першому ряду!! Я викладаю фото цих негідників та коротку переписку з своєю бувшою подругою та однокласницею»; зобов`язати [PERSON] спростувати поширену відносно [PERSON] , його дружини та близької родички [PERSON] недостовірну інформацію, шляхом вилученню посту з Facebook від 08 квітня 2022 року о 16:11 та викладення нового посту в Facebook з резулятивною частиною рішення суду; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , його дружини та близької родички [PERSON] відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 100\~000 грн.; судові витрати покласти на відповідача. 15 серпня 2022 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з позовом, відповідачка [PERSON] вказала, що 24 лютого 2022 року росія розпочала широкомасштабне вторгнення в Україну та в країні введено військовий стан. З моменту вторгнення вона перебувала в м.Боярка та її подруга [PERSON] намагалась нав`язати їй думку про те, що «ми маємо триматись росії, всіляко допомагати, Україна це не держава, путін найкращий президент і ми заслуговуємо такого ж…», тобто підтримувала вторгнення, вихвалялась як стояла у Мінську з плакатом, негативно висловлювалась в адресу ЗСУ. При цьому [PERSON] посилалась на слова близького родича [PERSON] та його дружину. На її прохання не висловлювати та не нав`язувати таку точку зору, [PERSON] не реагувала. Саме зі слів цієї особи, відповідачка зробила висновок про підтримку її родичами російського вторгнення. Це є її власні судження, власні думки, якими вона поділилась в мережі на сторінці Facebook, жодних фактичних тверджень нею у дописі не наведено. Вважає, що позивач не довів своїх позовних вимог, а тому у задоволенні позову просила відмовити. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив задоволити позов. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечувала, просила відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, обґрунтування позову, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наведених нижче підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що в мережі Інтернет на Facebook [PERSON] розмістила пост наступного змісту: «Не маю слів щоб висловити своє обурення!! Виявляється, що люди з якими разом навчались в школі, сиділи за однією партою є рашистами!!! чекають приходу росіян. Ну добре, може старі та дурні? Так ні!!! Це люди, що займають певні посади: полковник МВД, завідуючий військовою кафедрою КПІ!! «Нам не нужна своя армія» його жінка, викладач мед університету на кафедрі педіатрії (ковід, це біологічні лабораторії американців у Києві і ця зараза пішла гулять від нас і найкраща вакцина російська, а нам її не дають і тому подібне [PERSON] , стояла у Мінську з плакатом «Рукі прочь от Лукашенка» в першому ряду!! Я викладаю фото цих негідників та коротку переписку з своєю бувшою подругою та однокласницею». Дана обставина не оспорювалась відповідачем при розгляді справи. На час вирішення спору пост в мережі Інтернет був відсутній. З аналізу даного посту, з наявних матеріалів справи, тези, які позивач вважає недостовірними, наклепами, образами, містять інформацію, яка ніяким чином не стосується позивача, відсутні в ній будь-які ідентифікуючі дані, а тому будь-яким чином не може порушувати його права та інтереси, та по суті є оціночними судженнями. Відповідно до ч.ч.1-2 ст.30 ЗУ «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У відповідності до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до абзацу 1 п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 року, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певно фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Таким чином, для задоволення вимог позивача потрібно довести не лише факт поширення інформації та те, що поширена інформація стосується позивача, а й те, що поширена інформація є недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача. На тому, що оціночні судження не можуть бути спростовані, наголосив також Верховний Суд України, відповідно до статті 277 ЦК, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (абзац 3 п. 19 Постанови). Твердження позивача про те, що у вищевказаному пості поширено недостовірні дані, які порушують особисте немайнове право [PERSON] , тобто, право на недоторканість ділової репутації є власною оцінкою відповідача, яка ґрунтується на її особистих трактуваннях висловів [PERSON] , які були їй відомі. Така оцінка не може бути ані доведена, ані спростована, оскільки є вираженням суб`єктивної думки відповідача. Також суд звертає увагу, що законодавець змінив підхід та обов`язок доводити достовірність (недостовірність) поширеної інформації покладається як на особу, яка поширила інформацію, так і на особу, якої стосується поширена інформація. У відповідності ст. 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Поширюючи пост відповідач реалізовував своє конституційне право на вільне вираження поглядів, а тому задоволення позовних вимог буде порушенням прав відповідача, гарантованих Основним законом. Згідно з частинами першою, другою статті 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Цим конституційним положенням відповідають приписи Цивільного кодексу України, якими встановлено, що фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію (абзац перший частини першої статті 302). Таке конституційне та законодавче регулювання права особи вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію узгоджується із Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року, яким визначено, що кожна людина має право на вільне вираження свого погляду; це право включає свободу шукати, одержувати і поширювати будь-яку інформацію та ідеї, незалежно від державних кордонів, усно, письмово чи за допомогою друку або художніх форм вираження чи іншими способами на свій вибір (пункт 2 статті 19). Однією з гарантій реалізації конституційних прав на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації є законодавче закріплення права кожного на доступ до інформації, яке згідно зі статтею 5 Закону №2939 забезпечується систематичним та оперативним оприлюдненням інформації в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет, на інформаційних стендах та будь-яким іншим способом, а також шляхом надання інформації на запити. Разом з тим відповідно до частини третьої статті 34 Конституції України здійснення прав на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Таке конституційне обмеження прав особи збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію узгоджується з положеннями пункту 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, в яких зазначено, що при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Таким чином, Конституцією України визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких законами України може передбачатися обмеження прав особи на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації, оскільки реалізація цих прав не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб (абзац другий статті 5 Закону №2657), у тому числі й конституційне право особи на невтручання в її особисте і сімейне життя, встановлене частиною першою статті 32 Основного Закону України. На думку суду, інформація, яку просить спростувати позивач, є результатом критичної оцінки фактів, які передували розповсюдженню спірної інформації та є оціночними судженнями [PERSON] , вираженням її суб`єктивної думки, яка не є предметом судового захисту. Також суду не подано належних та допустимих доказів того, що поширенням суб`єктивної думки [PERSON] було заподіяно шкоду діловій репутації та мало негативні наслідки. Подані фото паркану не доводять цих обставин, з них взагалі не можливо встановити хто і коли здійснив написи. Ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. З огляду на ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками визнаються витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Зі змісту статей 614, 623 ЦК України вбачається, що для застосування такого заходу відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу правопорушення: порушення зобов`язання; збитки; причинний зв`язок між порушенням зобов`язання та збитками; вина. Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Виходячи зі змісту вищезазначеного, при вирішенні вказаного спору, у судовому засіданні підлягала обов`язковому встановленню наявність самої такої шкоди; протиправна, винна поведінка у формі дій або бездіяльності відповідача; причинний зв`язок між діями або бездіяльністю відповідача та наслідками, у вигляді шкоди, що були заподіяні позивачеві. Проаналізувавши встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд дійшов до висновку про недоведеність заявлених вимог та відсутність підстав для їх задоволення. При вирішенні даного спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Однак позивач не довів факту заподіяння моральної шкоди, втрат немайнового характеру, не довів суду, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) відповідача вони заподіяні. У зв`язку з тим, що суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про спростування неправдивих відомостей та не доведеністю позовних вимог, суд відмовляє в позові про відшкодування моральної шкоди. Крім того, у позовній заяві [PERSON] стверджує про порушення його права, його дружини та його близької родички [PERSON] , завдання також їм моральної шкоди. Так, згідно з ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Звертаючись до суду з позовом, особа має право просити суд не з будь-яким способом захисту, а лише таким, який передбачений законом. Оскільки позивач не надав доказів того, що він має право звертатись за захистом прав вищевказаних осіб, наявність будь-яких перешкод у зверненні до суду його дружини або [PERSON] у зверненні до суду самостійно, не заявлено клопотань про їх витребування доказів, тому позовні вимоги в цій частині не можуть бути задоволені також з вищенаведених підстав. Таким чином, суд не вбачає передбачених законом підстав для задоволення позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі ст. ст. 3, 8, 22, 28, 32, 34, 36, 55 Конституції України, ст. ст. 3, 15, 16, 23, 269, 271-273, 275-278, 280, 297, 299 ЦК України, ст. ст. 46, 48, 49 Закону України «Про інформацію»,

Outcome: dismissed