Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-03 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач 1, [PERSON] ), [PERSON] , яка діє в інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON] (далі по тексту - позивач 2, [PERSON] , а разом позивачі), [PERSON] та [PERSON] звернулись до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON] ) про повернення майна, що знаходиться у незаконному володінні та відновлення становища, що існувало до порушення права, зобов`язання вчинити дії. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачі є власниками квартир, зокрема, [PERSON] - квартири [ADDRESS] , [PERSON] , [PERSON] - квартири [ADDRESS] в тому ж будинку. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] того ж будинку, із загальною площею 55,7 кв.м. У подальшому [PERSON] збільшила загальну площу своєї квартири з 55,7 кв.м на 209,7 кв.м, про що отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, виданого 01.04.2014 року Реєстраційною службою Головного управління юстиції в м. Києві, про що зроблено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Квартира [ADDRESS] знаходиться на 21 - му поверсі ІІІ - ї секції багатоповерхового житлового будинку, частину якого складає допоміжне приміщення - технічний поверх, відтак збільшення її загальної площі відбулось за рахунок приєднання частини площі технічного поверху (горища) будинку шляхом реконструкції приміщення. Вважаючи себе особами, яким на праві спільної сумісної власності належить технічний поверх (горище) багатоповерхого будинку згідно ч. 2 ст. 382 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), як приміщення загального користування в багатоквартирному житловому будинку, вважають дії відповідачки незаконними щодо його привласнення, та просять зобов`язати останню повернути майно, а саме частину технічного поверху (горище), яке в результаті реконструкції увійшло до складу її квартири [ADDRESS] , співвласникам квартир в будинку [ADDRESS] , що знаходиться у її незаконному володінні; відновити становище, яке існувало до порушення права шляхом скасування рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві про реєстрації права власності в Державному реєстрі прав на реконструйовану квартиру [ADDRESS] на [PERSON] , та свідоцтво про право власності на вказане нерухове майно № 19817047, виданого 01.04.2014 року Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено запис № 5181558 від 28.03.2014 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Окрім того просили скасувати реєстрації декларації № КВ 083133530288 про початок виконання будівельних робіт «Реконструкція нежилих приміщень (група приміщень № 3) за адресою: [ADDRESS] , зареєстровану інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю, реєстрації декларації № КВ 143140700534 про готовність об`єкта до експлуатації «Реконструкція нежилих приміщень (група приміщень № 3) за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 12.10.2016 року відкрито провадження у даній справі та призначено її розгляд у судове засідання. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 06.04.2017 року позов в частині заявлених позовних вимог [PERSON] та [PERSON] залишено без розгляду. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.05.2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21.11.2017 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог. Постановою Верховного Суду від 20.05.2020 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24.05.2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21.11.2017 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15.06.2020 року дану справу прийнято до свого провадження та призначено її розгляд в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. 13.04.2021 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому остання просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав у ньому викладених. Зокрема, відповідач наголошувала, що здійснила реконструкцію належної їй квартири за адресою: [ADDRESS] не за рахунок приміщень загального користування, а за рахунок приміщення № [ADDRESS] , що перебувало в приватній власності громадянки [PERSON] , яка надала письмову згоду на проведення реконструкції належного їй на той час приміщення № [ADDRESS] із приєднанням до квартири відповідача. Після проведеної реконструкції відповідач зареєструвала право власності на реконструйовану квартиру, що засвідчує отримане нею Свідоцтво про право власності на нерухоме майно № 1987047, видане 01.04.2014 реєстраційною службою Головного управління юстиції в м. Києві, про що зроблено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 5181558 від 28.03.2014. В подальшому, у березні 2018 року, громадянка [PERSON] подала позов про витребування майна із чужого незаконного володіння, в якому просила зобов`язати відповідача повернути їй приміщення [ADDRESS] . У лютому 2019 року між громадянкою [PERSON] та відповідачем укладено договір, в якому сторони урегулювали усі спірні питання, внаслідок чого, позовну заяву громадянки [PERSON] залишено без розгляду. Відповідач добросовісно і сумлінно сплачувала усі комунальні платежі за всю площу квартири, що виставляються ОСББ «Урлівська 11-А». Таким чином, власне ОСББ «Урлівська 11-А» визнає відповідача належним власником реконструйованої квартири. Водночас, станом на час розгляду справи, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 09.04.2021 № 251926915 власником нежитлового приміщення [ADDRESS] вказана громадянка [PERSON] . Враховуючи дану обставину відповідач вважає, що права позивачів не порушенні, так як спірне приміщення не перебувало і не перебуває у їхній спільній сумісній власності. Право власності громадянки [PERSON] на приміщення № [ADDRESS] позивачами також не оскаржувалося. 06.07.2021 року позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив, у яких вона заперечила проти обставин викладених у відзиві та просила суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Також зазначила, що в результаті незаконної та протиправної реконструкції [PERSON] збільшила загальну площу своєї квартири з 55,7 кв.м до 209,7 кв.м та отримала Свідоцтво на право власності на нерухоме майно. При цьому, приміщення за рахунок якого збільшена площа квартири відповідача внаслідок реконструкції жодним чином не може вважатися приміщенням право власності на яке належало [PERSON] , оскільки отримано останньою на підставі судового рішення - ухвали Дарницького районного суду м. Києва у справі № 2-1722 від 08.08.2008 про затвердження мирової угоди, яке у відповідності до вироку у кримінальній справі № 758/14826/18, є підробним. Третьою особою - ОСББ «Урлівська 11а» подано до суду пояснення щодо суті позовних вимог, у яких представник також просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі з підстав викладених у поясненнях. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 06.07.2021 року закрито підготовче засідання та призначено розгляд справи по суті спору. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14.12.2021 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] . У судове засідання під час розгляду справи по суті спору позивачі не з`явились, однак у матеріалах справи наявні їх заяви про розгляд справи у відсутність позивачів, у яких останні також просять суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач та представник відповідача у судове засідання також не з`явився, однак останній надав клопотання про розгляд справи у його відсутність, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Треті особі також в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, проте їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Водночас, відповідно до приписів ч. 2 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) суд зобов`язаний відкласти судовий розгляд справи в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Частиною 3 ст. 223 ЦПК України також визначено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Суд бере до уваги, що позивачі, відповідач та їх представник були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду справи, враховуючи стадію розгляду даної справи, а також строки розгляду справи, суд визнає за можливе проводити судовий розгляд справи за відсутністю сторін, які були належним чином повідомлені про день та час судового засідання, а свою правову позицію виклали у позовній заяві, відзиві, відповіді на відзив, на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимог не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 3 ст. 12, чч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивачі є власниками квартир: [PERSON] квартири [ADDRESS] , [PERSON] , [PERSON] - квартири [ADDRESS] . [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що знаходиться в тому ж будинку. В будинку створено ОСББ «Урлівська 11 «А». Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 наведеної статті визначені способи захисту цивільних прав та інтересів. Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі статтями 13, 41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути здійснене лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Відповідно до частини 1-3 статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників жилих та нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку визначає Закон України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку». Статтею 1 вказаного Закону визначено, що об`єднання співвласників багатоквартирного будинку - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна. Співвласниками багатоквартирного будинку - є власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку. Відповідно до статті 4 Закон України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання. Об`єднання є юридичною особою, що створюється відповідно до закону. Об`єднання відповідає за своїми зобов`язаннями коштами і майном об`єднання, від свого імені набуває майнові і немайнові права та обов`язки, виступає позивачем та відповідачем у суді. Об`єднання не несе відповідальності за зобов`язаннями співвласників. Відповідно до статті 14 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» співвласник має право: брати участь в управлінні об`єднанням у порядку, визначеному цим Законом і статутом об`єднання ; обирати та бути обраним до складу статутних органів об`єднання; знайомитися з протоколами загальних зборів, робити з них виписки; одержувати в установленому порядку інформацію про діяльність об`єднання; вимагати від статутних органів захисту своїх прав та дотримання співвласниками правил добросусідства . Здійснення співвласником своїх прав не може порушувати права інших власників. Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, врегульовано правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління. Відповідно до статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна. Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення). Нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна . До спільного майна багатоквартирного будинку належать приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія. Згідно з статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку. Співвласник має право вільного доступу до технічної документації на багатоквартирний будинок. Статтею 6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначені права співвласників багатоквартирного будинку , до яких належать: 1) вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників; 2) брати участь в управлінні багатоквартирним будинком особисто або через представника; 3) одержувати інформацію про технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку, умови його утримання та експлуатації, витрати на утримання спільного майна багатоквартирного будинку та надходження, отримані від його використання; 4) безоплатно одержувати інформацію про суб`єктів права власності на всі квартири та нежитлові приміщення у багатоквартирному будинку і площу таких квартир та приміщень у порядку і межах, визначених законом; 5) ознайомлюватися з рішеннями (протоколами) зборів співвласників, листками опитування, робити з них копії; 6) на відшкодування винною особою збитків, завданих спільному майну багатоквартирного будинку, у розмірі, що відповідає частці кожного співвласника; 7) інші права, визначені законом. Реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників. Частиною 2 статті 382 ЦК України встановлено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 цього Кодексу визначено зміст права власності, який полягає у тому, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Позивачі звернулися з позовом про порушення їхніх майнових прав спільної сумісної власності, яке, на їх думку, полягає у незаконній реконструкції приміщення, що знаходиться на технічному поверсі (горище) 3-ої секції багатоповерхового будинку за адресою: [ADDRESS] та перебуває у спільній сумісній власності співвласників багатоквартирного будинку як приміщення загального користування. На підтвердження своїх заяв, що вказане нежитлове приміщення є спільною сумісною власністю співвласників ОСББ «Урлівська, 11-А» та є приміщенням загального користування, позивачами надано суду копію технічного плану 21 поверху, 3 секції багатоквартирного житлового будинку [ADDRESS] , копію Акту прийому-передачі житлового будинку за адресою [ADDRESS] від КП «Житло-сервіс» в управління та обслуговування ОСББ «Урлівська,11-А», копію інформаційної довідки начальника відділення № 2 В.Гузь. Надана позивачами копія технічного плану не дає повного уявлення про приміщення загального користування будинку та зміни в їх конфігурації, що відбулися за результатом здійсненої відповідачем реконструкції власної квартири. Позивачами не зазначено та не підтверджено доказами за рахунок якого конкретно приміщення, розташованого на технічному поверсі (горищі) була здійснена відповідачем реконструкція власної квартири, що включала в себе реконструкція, в чому конкретно вона полягала, яке конкретно приміщення змінилося в результаті реконструкції. Згідно з інформаційною довідкою начальника відділення № 2 В.Гузь в частині технічного поверху будинку [ADDRESS] проходять інженерні комунікації житлової частини будинку. При цьому, позивачами не надано суду належних та допустимих доказів, що технічний поверх (горище) до реконструкції перебував у спільній сумісній власності власників багатоквартиного будинку та, є приміщенням загального користування. Відсутня технічна документація на будинок, зокрема технічний паспорт, складовими частинами є: 1) схема розташування будинку; 2) експлікація до схеми розташування будинку; 3) план будинку квартирного типу; 4) експлікація приміщень будинку квартирного типу; 5) характеристика будинку квартирного типу. Крім того, відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24.05.2001 № 127, у редакції наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26 липня 2018 року № 186, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за № 582/5773, горищем є простір між поверхнею перекриття (дах), зовнішніми стінами і перекриттям верхнього поверху. У Правилах утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 № 76, також визначено, що допоміжні приміщення житлового будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку. Нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна (пункт 3 частини 1 статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»). Знаходження певних приміщень в підвалах, цокольних поверхах не може визнаватися безумовною підставою віднесення їх до допоміжних приміщень. Аналогічні висновки зроблені в постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08.05.2018 року у справа №904/5196/17. Отже, на горищі можуть бути розміщені різні за видом та призначенням приміщення: як допоміжні приміщення, призначені для обслуговування багатоквартирного будинку, так і приміщення, що не відносяться до приміщень загального користування. Позивачами не надано доказів, на підставі яких можна ідентифікувати яке саме приміщення зазнало змін в результаті реконструкції, здійсненої відповідачем, та зробити висновок щодо його виду, фактичного розміру, дислокації, призначення цього приміщення, встановити чи було воно до реконструкції приміщенням допоміжним, загального користування. Позивачами не зазначено, яким чином можливо відновити становище вже реконструйованого приміщення, в якому відбулися зміни технічних характеристик. Позивачами подано позов до громадянки [PERSON] , як власника квартири [ADDRESS] . Судом досліджено, що згідно з письмовою інформацією голови правління ОСББ «Урлівська11А» І.М. Глушко від 21.01.2017 № 81 приміщення, що розташоване в правому крилі 21-го поверху у 3-ій секції будинку [ADDRESS] , є квартирою [ADDRESS] та належить на праві приватної власності громадянці [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності від 01.04.2014. Разом з тим, на зазначене приміщення наявні документи на право власності як нежитлове приміщення № [ADDRESS], що належить [PERSON] на підставі ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 2008 р. у цивільній справі № 2-1722. Судом встановлено, що згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - спірне нежитлове приміщення № [ADDRESS] зареєстроване за громадянкою [PERSON] на підставі ухвали Дарницького районного суду м. Києва у справі № 2-1722 від 08.08.2008 про затвердження мирової угоди. Отже, вбачається, що квартира, що належить [PERSON] та нежитлове приміщення № [ADDRESS], що належить [PERSON] , ідентифікуються як одне й те саме приміщення, що розташоване в правому крилі 21-го поверху у 3-ій секції будинку [ADDRESS] . Позивачами не спростовано факту, що квартира, яка належить [PERSON] та нежитлове приміщення № [ADDRESS], що належить [PERSON] є тотожними приміщеннями. Поданою позивачами копією вироку у кримінальній справі № 758/14826/18 встановлено, що рішення Дарницького районного суду м. Києва у справі № 2-1722 від 08.08.2008, на підставі якого у громадянки [PERSON] виникло право власності на нежитлове приміщення № [ADDRESS], є підробним. Разом з тим, згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Частиною першої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі. Згідно з частиною першою та п`ятою статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про зареєстровані права власності на об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяження, а також про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна і ціну (вартість) нерухомого майна та речових прав на нього чи розмір плати за користування нерухомим майном за відповідними правочинами, відомості та електронні копії документів, подані у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав під час проведення таких реєстраційних дій, та відомості реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, отримані державним реєстратором шляхом безпосереднього доступу до них чи в порядку інформаційної взаємодії таких систем з Державним реєстром прав. Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей про речові права, обтяження речових прав, що містяться в цьому реєстрі. Отже, станом на час розгляду справи, державою визнається право власності на нежитлове приміщення № [ADDRESS] за громадянкою [PERSON] , це дає підстави суду прийти до висновку, що приміщення № [ADDRESS], за рахунок якого відповідачем була здійснена реконструкція власної квартири, не відноситься до спільної сумісної власності співвласників багатоквартирного будинку та не є приміщенням загального користування. Судом встановлено, що оскарження права власності громадянки [PERSON] на нежитлове приміщення № [ADDRESS] позивачами не здійснювалося. У вересні 2013 року громадянка [PERSON] надала письмову згоду громадянці [PERSON] на проведення останньою реконструкції належного [PERSON] нерухомого приміщення № [ADDRESS]. Реконструкція передбачала приєднання приміщення № [ADDRESS] до квартири [PERSON] [ADDRESS] . У грудні 2013 року Державною архітектурно-будівельною інспекцією України Черниш Н.В. видано Декларацію про початок будівельних робіт № КВ 083133530288, на підставі якої [PERSON] здійснила реконструкцію квартири [ADDRESS] з розширенням її меж за рахунок нерухомого майна [PERSON] , а саме спірного приміщення [ADDRESS] . У березні 2014 року Державною архітектурно-будівельною інспекцією України зареєстровано Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації № КВ 143140700534. Судом встановлено, що оскарження вказаних Актів, виданих уповноваженим органом, Державною архітектурно-будівельною інспекцією України позивачами не здійснювалося, такі докази у матеріалах справи відсутні. У квітні 2014 року Реєстраційною службою Головного управління юстиції в м. Києві зареєстровано право власності за [PERSON] на реконструйовану квартиру, загальною площею 209,7 кв.м, що засвідчується Свідоцтвом про право власності від 01.04.2014 № 19817047. Отже, суд дослідив та встановив, що відповідач здійснила реконструкцію квартири [ADDRESS] , за результатами якої площа квартири збільшилася до 209,7 кв.м, використовуючи нежитлове приміщення [ADDRESS] , що на праві власності належить [PERSON] . Окрім того, відповідач отримує рахунки від ОСББ «Урлівська, 11-А» на оплату комунальних послуг з розрахунку загальної площі квартири. Отже, ОСББ «Урлівська, 11-А» вважає відповідача належним власником квартири [ADDRESS] з загальною площею 209,7 кв.м. У розпорядженні суду відсутні переконливі докази, що внаслідок реконструкції квартири [ADDRESS] із збільшенням її загальної площі з 55,7 кв.м до 209,7 кв.м таке збільшення відбулося саме за рахунок спільної сумісної власності співвласників багатоквартирного будинку, що є приміщенням загального користування. Водночас, згідно з положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Положеннями ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Отже, встановлені судом обставини у сукупності свідчать про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Здійснивши оцінку наявних у матеріалах справи доказів у порядку статті 89 ЦПК України, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню повністю в межах заявлених вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed