Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову позивач зазначила, що з 22.08.2009 року по 16.11.2012 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , відповідач по справі є батьком сина [PERSON] , [INFO] , який не виконує покладених законом обов`язків батька, не цікавиться їх дитиною, участі у її вихованні та утриманні не приймає. Відповідач не проживає разом з нею та дитиною, після розірвання шлюбу участі у вихованні та матеріальному забезпеченні сина не приймає. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються нею особисто. Не виконання батьківських обов`язків з боку відповідача, говорить про його особисте ставлення до дитини. Він ніяким чином не піклується про сина, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться його успіхами, навчанням, станом здоров`я, фізичним і духовним розвитком, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, незважаючи на те, що її місце проживання та місце проживання дитини йому відоме. Дитина проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїх обов`язків, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків, наявність яких відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини. Ухвалою від 08.06.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 12.07.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Від позивача [PERSON] до суду надійшла письмова заява в якій просить розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, Служба у справах дітей сім`ї Красноградської міської ради подала до суду заяву про розгляд справи без участі їх представника, відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України надали суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. Так як відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений у встановленому порядку, від нього до суду не надходило заяви про розгляд справи за його відсутності, не подавав відзив, згідно ст. 280 ЦПК України, суд вважає необхідним ухвалити заочне рішення по справі на підставі наявних у справі доказів, так як позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи те, що учасники справи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, суд вважає за можливе відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів не здійснюючи фіксування судового процесу. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. В матеріалах справи є копія свідоцтва про народження сина [PERSON] , [INFO] , батьками якого є сторони по справі (а.с. 7). Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 16.11.2012 року шлюб між сторона розірваний, дитину залишено проживати з матір`ю (а.с.8). Свідоцтвом про шлюб, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Красноградського районного управління юстиції у Харківській області 17.06.2015 року між [PERSON] та [PERSON] підтверджується, що прізвище позивачки змінено на [PERSON] . (а.с. 11). Відповідно до довідки Красноградського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 01 червня 2022 року № 11989 за виконавчим листом № 2021/3472/2021 від 19 листопада 2012 року, виданого Красноградським районним судом Харківської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] , аліментів на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх доходів заробітку, щомісячно, до досягнення ним повноліття. Відповідач не сплачує визначені рішенням суду аліменти на користь [PERSON] , на утримання малолітнього [PERSON] , та має заборгованість з виплати аліментів в сумі 138 982, 55 грн. станом на 01.06.2022 року (а.с. 9). Згідно з інформацією Красноградського ліцею №1 ім. О.І. Копиленка Красноградської міської ради Харківської області від 06 червня 2022 року № 02-07/38, за період з 2017 року й до цього часу, батько [PERSON] , школу не відвідував, жодного разу не з`являвся на батьківські збори, не брав участі у шкільних та класних заходах, не бере участі у вихованні та навчанні [PERSON] , навчанням свого сина не цікавився (а.с. 10). Відповідно до довідки Красноградської дитячо-юнацької спортивної школи Красноградської міської ради Харківської області за № 01-20/36 від 15.06.2022 року протягом усього періоду навчання у закладі, починаючи з 2020 року і до цього часу, батько [PERSON] навчально-тренувальні заняття та спортивно-масові заходи не відвідував, у вихованні сина [PERSON] участі не брав, досягненнями свого сина у спорті не цікавився (а.с. 16). Відповідно до акту Красноградської міської ради від 24.06.2022 року [PERSON] не виконує своїх батьківських обов`язків по відношенню до сина [PERSON] , протягом останніх двох років не сплачує коштів на його утримання, [PERSON] проживає разом із матір`ю [PERSON] та її чоловіком [PERSON] (а.с. 17). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Красноградської міської ради від 05.08.2022 року №02-07/115, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що [PERSON] не виконує своїх батьківських обов`язків відносно сина, участі у вихованні, лікуванні та навчанні дитини не приймає, не турбується про здоров`я сина, фінансової допомоги для виховання та утримання дитини не надає, не виявляє у відношенні до дитини батьківської турботи, що дійсно вказує на неналежне виконання батьківських обов`язків, свідоме нехтування батьківськими обов`язками, в розумінні законодавчих положень. Відповідно до ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. У відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно із ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. При цьому відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в пункті 16 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року, особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Частиною першою ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 11 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів. Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року ратифікованою постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 1 ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини - батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Таким чином, сукупністю наведених доказів підтверджується, що [PERSON] не займається та не бажає займатися вихованням дитини, що у відповідності до п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України є підставою для позбавлення його батьківських прав. Зазначені факти, суд розцінює як ухилення від виховання дитини батьком, свідоме нехтування ним своїх батьківських обов`язків, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків, не бажання займатися вихованням сина, наявність яких відповідно до ст.164 Сімейного кодексу України є підставою для позбавлення відповідача прав по відношенню до його дитини, оскільки відповідач не займається вихованням дитини не піклується про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, тобто самоусунувся від виховання та утримання сина. Таким чином, суд вважає, що є всі підстави для задоволення позову про позбавлення батьківських прав. Згідно ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до довідки Красноградського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 01 червня 2022 року № 11989 за виконавчим листом № 2021/3472/2021 від 19 листопада 2012 року, виданого Красноградським районним судом Харківської області з відповідача на користь позивача вже стягуються аліменти на утримання сина, тому під час винесення рішення про позбавлення батьківських прав питання про стягнення аліментів не вирішується. В позовній заяві позивач, у разі задоволення його позовних вимог, не наполягав на стягненні з відповідача на користь позивача понесених судових витрат по справі. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При таких обставинах суд вважає необхідним при вирішенні питання про розподіл судових витрат по справі, не застосовувати приписи ст. 141 ЦПК України, якими передбачено відшкодування в повному обсязі відповідачем позивачу понесених ним судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved