Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-03 00:00:00

17 вересня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ІН ФУД», в якому, з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог, просила суд: визнати неправомірним та скасувати наказ №93-К від 23 серпня 2021 року, поновивши її з 25 серпня 2021 року на посаді менеджера з персоналу у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ІН ФУД»; стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у період з 23 серпня 2021 року по 22 липня 2022 року у розмірі 182885,79 грн.; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн. та витрати на правову допомогу.\~ В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що в період з 10.10.2017 року по 23.08.2021 року працювала на посаді менеджера з персоналу Товариства з обмеженою відповідальністю «ІН ФУД». За розпорядженням директора Товариства, у період з 2020 року по 2021 рік, додатково виконувала обов`язки помічника керівника підприємства з повною матеріальною відповідальністю. Наказом №50 від 22.06.2021 «Про внесення змін до штатного розпису, у зв`язку зі скороченням посади» зі штатного розпису ТОВ «ІН ФУД» з 24.08.2020 року винесено одну штатну одиницю менеджера з персоналу, про що підприємство зобов`язано було повідомити позивача про наступне вивільнення у строк до 23.06.2020 року, що відповідачем не було здійснено. 23.06.2021 року позивачу надано для ознайомлення Повідомлення №1 про наступне звільнення, у зв`язку зі скороченням посади та відсутністю вільного володіння іноземною (англійською) мовою, однак позивач відмовилася підписувати дане Повідомлення, оскільки вважала звільнення незаконним. Так, 23 червня 2021 року Наказом №93-К від 20.08.2021 позивач була звільнена з вказаної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату. Своє звільнення позивач вважає незаконним, оскільки у посадовій інструкції менеджера з персоналу відсутні вимоги про вільне володіння іноземною мовою, а будь-які зміни до винесення наказу № 50 Про внесення змін до штатного розпису, у зв`язку зі скороченням посади» до Інструкції не вносилися. Крім своїх посадових обов`язків, позивач виконувала обов`язки помічника керівника підприємства, у посадовій інструкції якого також відсутні вимоги про вільне володіння іноземною мовою. Згідно звітності щодо інформації про вакансії, поданої до Центру зайнятості, станом на 29.06.2021, 14.07.2021 та 20.08.2021 підприємство потребувало таких фахівців як Помічник керівника підприємства та Менеджер зі збуту, при цьому, відповідач, в порушення норм трудового законодавства, не запропонував позивачу такі вакантні посади.\~\~ Обґрунтовуючи позов в частині стягнення моральної шкоди, позивач зазначила, що в результаті незаконного звільнення, відповідач позбавив її гарантованого Конституцією України право на працю, що призвело до маральних страждань позивача, остання втратила душевний спокій, не має засобів для забезпечення належного рівня життя своїм дітям. Усі зазначені моральні страждання, нанесені незаконним звільненням, негативно відобразилися на здоров`ї позивача, у зв`язку вона змушена була змушена звертатися до невропатолога та витрачати додаткові кошти на лікування, моральну шкоду позивач оцінює у 20 000,00 грн. Ухвалою суду від 07 жовтня 2021 року провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін. Не погоджуючись із позовними вимогами, представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що власник має право на свій розсуд вносити зміни у штатний розпис, визначати чисельність працівників певної спеціальності та кваліфікації, чисельність одних посад зменшити, здійснити звільнення працівників, одночасно приймаючи рішення про прийняття на роботу працівників іншої спеціальності та кваліфікації. Позивачем не доведено належними доказами факт заподіяння моральних страждань, а подані: виписка № 4145 із медичної карти та висновок лікаря-гінеколога не підтверджують вимогу в частині стягнення моральної шкоди у заявленому розмірі. Так само позивачем не підтверджено жодним документом витрати на правничу допомогу, яка на думку представника відповідача, є надмірною, не пропорційною до предмета позову та необґрунтованою. У судове засідання позивач та представник не з`явилися, надали заяву про розгляд справи без їх участі. Також представником позивача подано заяву про розподіл судових витрат, у якій просить стягнути на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 24364,50 грн. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Наказом відповідача №37-к від 09.10.2017 позивача прийнято на посаду менеджера (управителя) з персоналу ТОВ «Ін\~ Фуд» починаючи з 10.10.2017 (а.с.9-11). Наказом відповідача від 22.06.2021 №50 виведено з 24.08.2020 зі штатного розпису одну штатну одиницю менеджера з персоналу (а.с.13). В подальшому у зазначеному наказі виправлено описку, замість дати 24.08.2020 наказано вважати вірною дату 24.08.2021 (а.с.162,163). На підставі зазначеного наказу складено повідомлення про заплановане вивільнення від 23.06.2021, яке позивачем не підписано у зв`язку з незгодою зі звільненням з посади, про що складено акт від 23.06.2021 (а.с.13,14). Наказом відповідача №93-к від 23.08.2021 позивача звільнено з посади менеджера з персоналу на підставі п.1 ст.40 КЗпП скорочення штатної чисельності (а.с.14 на звороті). З копій наказів відповідача вбачається, що на позивача покладалося виконання обов`язків помічника керівника підприємства у періоди: 01.04.2021-30.04.2021, 05.05.2021-28.05.2021, 28.01.2021-20.02.2021, 20.02.2020-06.03.2020, 01.06.2021-30.06.2021 (а.с.49-51). Як встановлено судом, на момент повідомлення позивача про скорочення посади, а також на момент звільнення позивача, на підприємстві були наявні вакантні посади, що підтверджується поданими підприємством Звітами до центру зайнятості, поданими 29.06.2021,14.07.2021, 20.08.2021 (а.с.42-48, 203-209). Серед вакантних посад були, зокрема, посада помічника керівника підприємства, менеджера зі збуту та інші. Стосовно доводів відповідача про те, що вказані звіти подавалися самим позивачем, суд зазначає, що подання таких звітів входило до кола повноважень позивача з огляду на її посаду. Подані у звітах відомості про перелік і кількість вакантних посад відповідачем не заперечувались. Представник відповідача у наданих додаткових поясненнях зазначив, що на момент звільнення позивача на підприємстві були відсутні посади, які можливо було б запропонувати позивачу, враховуючи її навички та вміння. Разом з тим, відповідачем не спростовано, що на момент звільнення позивача були наявні інші вакантні посади, проте жодна з них не запропонована позивачу. Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються наступними нормами права. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 6, 7 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю визначено, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення. За правилами ст. 4 Конвенції Міжнародної організації праці №158 від 22 червня 1982 року «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця», яка ратифікована 04 лютого 1994 року, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, повязаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до вимог ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України, право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Близький за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 07 листопада 2011 року у справі № 6-45цс11 та Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, провадження № 11-431асі18. Аналогічну позицію було висловлено Верховним Судом у постанові по справі № 646/2661/20 від 09.12.2021 року: «…роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Відповідачем пропонувалася робота на момент попередження і звільнення, але цей перелік посад був вибірковий і неповний, і мені не були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які були і з`явилися на підприємстві протягом цього періоду. На вимогу позивача надати повний перелік посад, які відповідають його спеціальності та кваліфікації в межах м. Харкова, не було надано цей перелік, а саме перелік був неповним…». Тобто, якщо з моменту повідомлення працівника про скорочення та до моменту фактичного звільнення працівника на підприємстві з`явилися будь-які нові вакансії, на роботодавця покладено обов`язок повідомити про це працівника, який підлягає скороченню. Невиконання обов`язку щодо працевлаштування вивільнюваного працівника, безумовно негативно впливає на законність процедури скорочення штату та слугує підставою для поновлення вивільненого працівника на роботі. Стосовно доводів відповідача про те, що посада помічника керівника підприємства не могла бути запропонована позивачу, оскільки для її зайняття необхідне володіння іноземною мовою, суд зауважує, що у посадовій інструкції така кваліфікаційна вимога відсутня (а.с.168-169). Разом з тим, суд зауважує, що в межах розгляду даної справи суд не може втручатися у повноваження власника та визначати одну конкретну посаду, яку роботодавець повинен запропонувати працівнику, оскільки з наведених вище підстав, нього покладено обов`язок запропонувати всі наявні вакантні посади. Оскільки відповідач при звільненні не запропонував позивачу всі наявні вакантні посади, суд приходить до висновку що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог чинного законодавства про працю, а тому її позовні вимоги про визнання незаконним наказу №93-к від 23.08.2021 про звільнення у зв`язку із скороченням штату працівників відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України та поновлення її на роботі на посаді менеджера з персоналу, підлягають задоволенню. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Оскільки суд вже дійшов висновку про поновлення позивача на роботі, на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, який нараховується за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 в редакції , яка діяла на момент звільнення позивача (надалі Порядок). Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на час відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат, працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100). За відомостями Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-7, Заробітна плата позивача у червні складала 17981,75 грн., у липні 2021 13279,30 грн. Згідно довідки відповідача від 19.07.2022, заробітна плата відповідача у липні склала 8280,20 грн. Такі розбіжності у сумі заробітної плати на липень між даними, наданими відповідачем, та відомостях у Державному реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування зумовлені тією обставиною, що у липні 2021 року позивач перебувала на лікарняному. Тому при розрахунку середнього заробітку судом враховується сума, зазначена у Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-7. Згідно довідки відповідача від 27.07.2022, кількість відпрацьованих днів позивачем у липні 2021 року складає 14 робочих днів. Враховуючи наведені вище розрахунки заробітної плати, яка підлягала виплаті на користь позивача, його середньоденна заробітна плата розраховується наступним чином: (17981,75 грн.+13279,30 грн.) : 34 (кількість робочих днів у червні та кількість відпрацьованих днів у липні 2021) = 919,44 грн. Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає: 919,44 х 233 (кількість робочих днів за період з 24.08.2021 по 22.07.2022) = 214229,52 грн. Згідно останньої редакції заяви про збільшення позовних вимог, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення середнього заробітку на сумі 182885,79 грн. З огляду на наведене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у повному обсязі в межах заявлених позовних вимог. Стосовно позовної вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 20000 грн., то суд зазначає наступне. Частиною 2 статті 16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина 1 статті 23 ЦК України). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом зазначених положень закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати. Таким чином, оскільки права позивача у сфері трудових відносин були порушені, то вона має право на відшкодування моральної шкоди. Враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, їх тривалість, характер немайнових втрат, зокрема, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, характер порушення права, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Проте суд не погоджується з заявленою позивачем сумою в рахунок відшкодування розмірі 20000,00 грн., який всупереч загальних засад цивільного законодавства про справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) є надмірним відшкодуванням, а також враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд приходить до висновку про стягнення в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн. Позивачем до завершення розгляду справи подано заяву про розподіл судових витрат, у які просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 24364,50 грн. Позивачем сума витрат на правову допомогу була визначена з урахуванням консультації, надання пояснень, участі адвоката у судових засіданнях, підготовкою клопотань тощо. У даному випадку суд враховує той факт, що представник позивача реально надавав юридичні послуги, які вказані в заяві про розподіл судових витрат. Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору і витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування. Так, представником позивача у заяві про розподіл судових витрат наведено перелік наданих послуг, затрачений час, розрахунок. Крім того, суду надано договір про надання правничої допомоги від 14 вересня 2021 року та додаток №1 до цього договору, який містить інформацію про вартість конкретного виду юридичних послуг, та відповідає вартості, відображеній у заяві про розподіл судових витрат. Представник відповідача подав заяву про зменшення витрат на правову допомогу, посилаючись на\~ неспівмірність судових витрат. Вказав, що текст позовної заяви в основному є цитуванням назви та змісту копій документів та переліком статей КЗпП, що не вимагало значних витрат часу. Розмір витрат безпідставно завищений та не пропорційний предмету спору. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року в справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19) зазначено, що витрати за надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Так, при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. З огляду на зазначене, врахувавши характер виконаної адвокатом роботи, принцип співмірності і розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, та виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи (юридичне консультування, вивчення судової практики, підготовка процесуальних документів, направлення адвокатських запитів, участь у судових засіданнях), а враховуючи заперечення відповідача щодо розміру судових витрат, суд приходить висновку, що вимоги щодо стягнення з позивача витрат на правничу допомогу підлягають задоволенню в розмірі 20 000 грн. Витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено судовий збір за вимогою про стягнення середнього заробітку на загальну суму 1828,85 грн., отже зазначені витрати підлягають стягненню . Судом задоволено вимогу про поновлення на роботі, за якою позивач звільнений від сплати судового збору, тому в цій частині судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави у сумі 908 грн.\~ На підставі викладеного,

Outcome: partial