Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-30 00:00:00

Адвокат Романко В.Р. звернувся до суду з заявою в інтересах [PERSON] про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, в якій просить встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , яка доводиться заявниці матір`ю, яка настала [INFO] на тимчасово окупованій території України у селі Степове (до 2016 року село носило назву Пролетарське) Ізюмського району Харківської області, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 104 від 29.07.2022 року, виданого КНП «Борівський центр первинної медико-санітарної допомоги». При зверненні із заявою до Буського відділу ДРАЦС у Золочівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністарства юстиції (м. Львів) про встановлення факту смерті вона отримала відмову у зв`язку із тим, що документ, підтверджуючий факт смерті, виданий на території, де орган державної влади України тимчасово не здійснює свої повноваження. У зв`язку з цим, виникла необхідність звернення до суду. Оскільки встановлення факту смерті матері необхідно їй для отримання свідоцтва про смерть, а іншим шляхом встановити цей факт неможливо, тому, вона змушена звернутись до суду. Заявниця та її представник в судове засідання не прибули, належно та вчасно були повідомлені про день, час, місце розгляду справи. До матеріалів справи додали заяву про слухання справи у їх відсутність, подану заяву підтримують повністю, просять її задоволити. Представник заінтересованої особи Буського відділу\~державної реєстрації\~актів цивільного\~стану у\~Золочівському районі\~Львівської області\~ЗМУМЮ в\~судове засідання\~не з`явився,\~до початку\~судового засідання надав суду заяву у якій просив справу розглядати без участі представника, проти заявлених вимог не заперечив. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України\~неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, відповідно до ч. 1\~ст. 317 ЦПК України\~може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Згідно\~ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Заява про державну реєстрацію смерті подається не пізніше трьох днів з дня настання смерті або виявлення трупа, а в разі якщо неможливо одержати документ закладу охорони здоров`я або судово-медичної установи, - не пізніше п`яти днів. Державна реєстрація смерті за заявою, поданою у строки, визначені частиною другою цієї статті, та до закінчення одного року з дня настання смерті, проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Згідно свідоцтва про народження [NUMBER] від 31.07.1969 року зазначено, що заявниця [PERSON] народилася [INFO] батьками зазначено [PERSON] та [PERSON] . Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища [PERSON] [INFO] вийшла заміж та змінила прізвище на [PERSON] , актовий запис № 75. Як вбачається з свідоцтва про укладення шлюбу заявниці серії [NUMBER] від 17.04.1996 року заявниця вийшла заміж та змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », актовий запис № 102. Із лікарського свідоцтва про смерть № 104 від 29.07.2022 виданого КНП «Борівський центр первинної медико-санітарної допомоги» убачається, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] в с. Пролетарське Ізюмського району Харківської області, причина смерті ішемічна хвороба серця атеросклеротичний кардіосклероз. Відповідно до п.8 ст.315 ЦПК України, суд вправі встановити факт смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Встановлення факту смерті особи в певний час провадиться тільки у разі неможливості органом реєстрації актів цивільного стану зареєструвати факт смерті з підстав, що відсутні документи, які свідчать про смерть особи. У відповідності до Інформаційного листа ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про окремі питання застосування ЗУ від 04.02.2016 № 990-VІІІ «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України» щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України» - питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватись з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (ст.58,59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за замістом частини першої цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окуповані території України, слід керуватись положеннями ч.2 ст.19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 4\~ст. 317 ЦПК України\~ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. Також під час вирішення питання оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ, як джерело права в т.ч. висновки Європейського суду з прав людини, які зроблені у справах проти Туреччини, зокрема у справі "Loizidou v Turkey", а також у справі "Cyprus v Turkey", а також проти Молдови та Росії, зокрема у справі "Mozer v Republic of Moldova and Russia", "Haseu and Others v Moldova and Russia", де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони. Цей висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті Консультативного висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини» Європейський суд з прав людини зокрема зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади, протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це б становило позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належить. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що для проведення державної реєстрації смерті матері у заявниці [PERSON] є об`єктивні перешкоди, тому приходить до висновку, про задоволення заяви, що надасть можливість заявниці отримати свідоцтво про смерть матері, видане державним органом України.

Outcome: approved