Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-29 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом визнання недійсним договору оренди частини квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зі спірної квартири. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що квартира [ADDRESS] належала її чоловіку. В подальшому він на підставі договорів дарування передав своє право власності своїй доньці та позивачу в рівних частках. В 2015 році [PERSON] повернулась до України та без попередження про намір відчужити свою частину квартири подарувала її сторонній людині - [PERSON] . Частка [PERSON] в натурі в квартирі не виділялась, порядок користування житлом не встановлювався і безпосередньо останній в квартирі не проживав. Позивач посилається на те, що із застосуванням погроз, розправи [PERSON] вселив в квартиру сторонніх осіб, які зайняли дві кімнати, користуються її речами, вчиняють сварки. 23.10.2019 р. [PERSON] вселив в квартиру відповідачів у справі, мотивуючи укладенням з ними договору оренди. Оскільки зазначений договір був укладений з грубим порушенням чинного законодавства, спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини, знищення, пошкодження майна фізичної особи, позивач просить визнати його недійсним. [PERSON] не є одноосібним власником квартири, а отже не мав право укласти договір оренди всієї квартири. Оскільки позивач не надавала згоди на укладання договору оренди, як співвласник квартири, остання просить визнати його недійсним та виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зі спірної квартири. 15.11.2019 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва було відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Відповідачам встановлено строк для подання відзиву. 13.02.2020 р. представником відповідача [PERSON] подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просить відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач сама чинила перешкоди [PERSON] у користуванні житлом, не пускала його до квартири і в травні 2017 року за участю представників вони домовились про відчуження даного житлова, що кожна із сторін могли придбати собі окреме житло. Натомість позивач будь-яких дій щодо пошуку нового житла не вчиняла, а лише затягувала час. Представник відповідача посилається на те, що його довіритель 20.10.2018 р. вселив в одну із зайнятих ним кімната, площею 12 кв.м. сім`ю свого сина, однак вони не змогли там проживати, оскільки позивач створила для цього нестерпні умови, влаштовувала конфлікти. 23.10.2019 р. він уклав договір оренди частки спірної квартири з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Твердження про те, що відповідачі зайняли дві кімнати, створюють перешкоди у користуванні власністю позивачу, погрожують розправою не підтверджені будь-якими доказами, є надуманими, в зв`язку з чим представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову. Крім того, представник відповідача вважає, що позивач обрала невірний спосіб захисту. 10.03.2020 р. позивачем подано відповідь на відзив, відповідно до якого остання просить задовольнити заявлені вимоги, оскільки частка [PERSON] не виділялась в натурі, сторони не встановлювали порядок користування спільною частковою власністю, і вона не надавала своєї згоди на укладання договору оренди та вселення в квартиру сторонніх осіб. 07.09.2020 р. судом в провадження був прийнятий зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи без самостійних вимог [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визначення порядку користування. 14.06.2021 р. судом вирішено питання про закриття підготовчого провадження. В ході судового розгляду представник позивача та позивач підтримали позовні вимоги та обгрунтування позову, просили його задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] без згоди відповідача уклав договір оренди квартири, що перебуває у спільній частковій власності, не сплачує комунальні послуги, вселив туди сторонніх осіб, які перешкоджають позивачу вільно користуватись своїм майном, псують його, вчиняють конфлікти, чим порушують її права, з приводу чого вона зверталась до органів поліції. Зустрічний позов позивач та її представник вважають необґрунтованим, не доведеним належними доказами, з огляду на що просили у його задоволенні відмовити. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення первісного позову, зустрічний позов просив задовольнити, зазначаючи, що позивач чинить перешкоди [PERSON] у користуванні своєю власністю, затягує час та не має наміру реалізувати спірну квартиру для вирішення конфлікту. Представник відповідача вважає, що позивач обрала невірний спосіб захисту порушеного права і просить відмовити у задоволенні первісного позову та визначити порядок користування спірним жилим приміщенням, виділивши у користування [PERSON] дві кімнати, оскільки позивач займає одну кімнату, площею 12 кв.м., зазначаючи, що відповідач компенсує вартість іншої частки позивачу. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] повторно в судове засідання не з`явились, про місце і час судового розгляду повідомлялись за місцем проживання, судові повістки повернулись до суду без вручення в зв`язку з відсутністю адресатів за даною адресою. В зв`язку з повторною неявкою відповідачів в судове засідання, вчинення судом всіх належних дій для їх повідомлення, суд вважає за можливе провести розгляд справи у їх відсутність. Вислухавши позивача та її представника, представника відповідача [PERSON] , суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що частина квартири [ADDRESS] належить на прав власності [PERSON] на підставі договору дарування, укладеного 13.02.2009 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Полянською А.О. Інша частина квартири належить [PERSON] , укладеного з [PERSON] 26.03.2015 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О.Я. В цілому квартира складається з трьох жилих кімнат, загальною площею 70,30 кв.м., жилою площею 41,10 кв.м. Як встановлено судом порядок користування спільною частковою власністю між співвласниками не укладався. 23.10.2019 р. між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] укладено договір оренди частини квартири [ADDRESS] , строком на один рік. Після закінчення строку дії договору оренди Орендарі зобов`язались здати приміщення їх власнику в належному стані. В ході судового розгляду встановлено, що на час розгляду справи в квартирі проживають [PERSON] та [PERSON] , які після закінчення дії договору не передали майно його власнику, продовжують проживати в ній та займають дві жилі кімнати у спірній квартирі. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316 ЦК України). В силу положень ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст.321 ЦК України). Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Відповідно до ст.761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. В даному випадку, [PERSON] укладаючи договір найму частини квартири [ADDRESS] не отримав будь-якої згоди позивача на передання майна, що перебуває у спільній частковій власності у користування іншим особам, які не є членами сім`ї власників житла. Оскільки порядок користування жилим приміщення між співвласниками не укладався, фактично у користування орендарів перейшли всі приміщення, з приводу чого у них виникають конфлікти з позивачем у справі і призводить до порушення її прав. Статтею 15 ЦК передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1, п.2 ч.2 ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Підстави недійсності правочину встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Оскільки [PERSON] уклав оспорюваний договір оренди частини квартири без згоди іншого співвласника житла, при цьому за відсутності визначеного порядку користування квартирою, у користування орендарів фактично перейшли всі приміщення, що призводить до порушення прав позивача та обмеження її у користуванні тією часткою житла, якою вона володіє, суд вважає, що вимоги позивача про визнання недійсним договору оренди є обґрунтованими, доведеними і підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Вказане право охоплює право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. В силу положень частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті). Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. В зв`язку з недійсністю правочину, на підставі якого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] набули право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , відповідачі підлягають виселенню із займаного приміщення. Враховуючи, що на момент розгляду справи в квартирі залишились проживати [PERSON] вимоги щодо їх виселення є обґрунтованими і підлягають задоволенню. В частині виселення [PERSON] суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову, оскільки останній не проживає в спірній квартирі, що не оспорювалось сторонами. Вимоги за зустрічним позовом про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням та встановлення порядку користування жилим приміщенням не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Згідно порядку користування квартирою, що просить визначити [PERSON] у його користування він просить виділити житлові кімнати площею 12.0 кв.м. з балконом та 12.0 кв.м без балкону, а в користування позивача виділити кімнату площею 17.1 кв.м. Місця загального користування залишити у спільному користуванні. Однак, такий порядок користування суперечить положенням ст.358 ЦК України, відповідно до якої кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Крім того, відповідачем в порушення вимог ст.81 ЦПК України не надано суду жодних доказів, які б визначали технічні характеристики квартири для можливості визначення судом порядку користування жилим приміщенням між співвласниками житла. За даних обставин суд позбавлений можливості самостійно визначити наявність технічних можливостей для визначення порядку користування жилим приміщенням між співвласниками житла, а запропонований порядок користування відповідачем, суперечить вимогам закону. Є недоведеними вимоги відповідача за зустрічним позовом щодо усунення перешкод йому у користуванні жилим приміщенням, оскільки суду не надано жодного доказу щодо існування у нього складнощів в користуванні житлом, що такі перешкоди створюються позивачем у справі. Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial