Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом та уточнивши свої вимоги, просить суд визнати неповною виплату АТ «Укртрансгаз» розрахункових сум при його звільненні та стягнути з АТ «Укртрансгаз» на його користь: середню заробітну плату за час виконання ним громадських обов`язків в ЗСУ за період з 01.02.2020 по 10.02.2020 в сумі 5726,94 грн.; 48614 грн. премій до Дня працівника нафтової, газової та нафтопереробної промисловості; різницю відпускних та компенсацію відпустки в сумі 7141,12 грн. та 59353,72 грн. відповідно; різницю в заробітній платі за лютий та березень 2020 року на загальну суму 946,60 грн; різницю допомоги при звільненні в загальній сумі 17561,22 грн; 190578,12 грн. індексації інфляції всіх вищеперерахованих заборгованих коштів; середній заробіток з часу неповного розрахунку по 01.07.2022 в сумі 534517,20 грн.; моральну шкоду в розмірі 100000 гривень. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що наказом в.о. начальника управління Золотоніського ЛВУМГ філії «Оператор ГТС України» АТ «Укртрансгаз» №18-к від 28.02.2020 його було звільнено у зв`язку із скороченням. При цьому, з ним було неповністю проведено розрахунок, як того вимагає ст. 116 КЗпП України. Як видно з розрахункових листів за лютий і березень 2020 року йому не було виплачено середню заробітну плату за час виконання ним державних обов`язків в Збройних Силах України згідно ст. 119 КЗпП України з 01.02.2020 по 10.02.2020 (за лютий місяць 2020 року оплачено лише 4 робочі дні та 13 днів відпустки). Попередню заборгованість по цьому питанню в зв`язку з відмовою боржника робити це добровільно, згідно останнього рішення суду від 12 березня 2020 року було стягнуто лише по 31.01.2020. Крім того, незважаючи на його заяву йому не було виплачено заборгованість по преміям з нагоди Дня працівників нафтової, газової та нафтопереробної промисловості відповідно до п. 4.12 колективного договору у розмірі посадового окладу за 2015-2019 роки, що становить: 2015р. - 6413 грн., 2016р. - 9001 грн., 2017р. - 9932 грн., 2018р. - 10158 грн., 2019р. - 13110 грн., всього на загальну суму 48614 грн. Також позивач зазначає, що відповідач неправильно проводив розрахунок всіх виплат у 2020 році, оскільки згідно розрахункових листів обчислення проводились виходячи з посадового окладу, що становить 13110 грн. Однак, згідно п. 4.18 колективного договору заробітна плата щорічно має збільшуватись не менше ніж на 25%. Оскільки, згідно довідок відповідача, останнє підвищення його посадового окладу відбулося 01.12.2018 і становило 13110 грн., то не пізніше 01.12.2019 його оклад мав би бути збільшеним на вказану величину, що становить 13110 * 1,25 = 16388 грн. та який мав би бути чинним і в 2020 році. Тому всі виплати в 2020 році нараховані неправильно по заниженому окладу без врахування індексації і квартальної премії, яка була виплачена 06.07.2020. Для правильності розрахунку, пропорційно (в 1,25 раз) має бути збільшена заробітна плата, індексація заробітної плати та премія. Так, оклад за лютий має бути: 2622 *1,25 = 3277,50 грн., що на 655,50 грн. більше. Індексація за лютий має становити: 14,29 * 1,25 = 17,81 грн, що на 3,52 більше. Оклад за березень має бути: 624,29 * 1,25 = 780,36 грн., що на 156,07 грн. більше. Індексація за березень: 3,40 * 1,25 = 4,25 грн., що на 0,85 грн. більше. Премія за квартал: 522,65 грн. * 1,25 = 653,31 грн., що на 130,66 грн. більше. Також при визначенні середньоденного заробітку для нарахування відпускних та компенсації відпускних, відповідач неправомірно брав надуманий дохід за останні 12 місяців та ділив його на 354 дні в році, хоча, як відомо, останній рік він (позивач) не працював і доходів не мав. Тому, в даному випадку для визначення середньоденного заробітку, згідно п.2 постанови КМУ №100 від 08.02.1995, потрібно було за основу брати фактично відпрацьований час за лютий місяць, який визначається наступним чином: ЗП сер. ден. = (ЗП лют. + Інд. лют. + Пр. лют.) / Дні відпр. де ЗП лют. - заробітна плата за лютий місяць; Інд. лют. - індексація зарплати за лютий місяць; Дні відпр - кількість відпрацьованих днів в лютому місяці; Пр. лют. - премія за лютий місяць = 653,31 * 4/5 = 522,65 грн. Звідси: ЗП сер. ден. = (3277,50 + 17,81 + 522,65) / 4 = 954,49 грн. Виходячи з цього можна правильно взнати всі інші нараховані кошти. Так, відпускні в лютому 2020 року мали б становити: Відп. лют. = ЗП сер. ден. * Дні відп. = 954,49 * 14 = 13362,86 грн. Тобто, різниця з нарахованою відповідачем сумою становить: 13362,86 -6221,74 = 7141,12 грн. За період 01.02.2020 по 10.02.2020 йому мали виплатити середньої зарплати: ЗП лют. 01-10 = ЗП сер. ден. * Дні роб. = 954,49 * 6 = 5726,94 грн. А компенсація відпускних складає: ЗП сер. ден. * Дні відп. = 954,49 * 116 = 110720,84 грн, що на 110720,84 - 51367,12 = 59353,72 грн. більше ніж нарахував відповідач. При визначенні середньомісячного доходу для нарахування вихідної допомоги при звільненні, відповідно п.4 постанови КМУ №100 від 08.02.1995р., потрібно було за основу також брати фактично відпрацьований час за лютий місяць, який визначається наступним чином: ЗП сер. міс. = ЗП сер. ден. * Дні роб. = 954,49 * 20 = 19089,80 грн. Вихідна допомога по припиненню трудового договору становить: 19089,80 * 2 = 38179,60 грн., що на 38179,60 - 26197,24 = 11982,36 грн. більше ніж нарахував відповідач. Таким чином, станом на 02.03.2020 відповідач не доплатив йому (позивачу) коштів на загальну суму: Борг = 48614 + 655,50 + 3,52 + 156,07 + 0,85 + 130,66 +7141,12 + 5726,94 + 59353,72 + 5578,86 + 11982,36 = 139343,60 грн. Також позивач вказує на те, що відповідно до ст. 2 ЗУ «Про оплату праці» та роз`яснення Конституційного Суду України (справа № 8-рп/2013 від 15.10.2013р.) ці виплати входять складовою частиною до структури заробітної плати та мають періодичний характер, тому згідно ст. 34 ЗУ «Про оплату праці», ЗУ « Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», постанови КМУ від 20 грудня 1997 р. N 1427 «Про затвердження Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати», а також постанови КМУ від 21 лютого 2001 р. N 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» він має право на компенсацію знецінення вищевказаних сум в наслідок інфляції. Розмір заборгованих коштів з урахуванням індексу інфляції становить 190578,12 грн. Також, відповідно до ст. ст. 116, 117 КЗпП роботодавець, що не здійснив виплату всіх сум при звільненні, повинен виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Станом на 01.07.2022 середній заробіток з часу неповного розрахунку становить 534517,20 грн. Обгрунтовуючи вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, позивач зазначає, що відповідач порушив його законні права, що стало причиною його душевних страждань через несправедливість, неможливість покращити матеріальне становище його сім`ї та нанесло йому збитки. При цьому, злочинна бездіяльність відповідача щодо неповного розрахунку при звільненні, порушила його законні права на отримання належних виплат та позбавили його і сім`ю засобів до існування в період надзвичайної ситуації (карантину) в країні. Таке несправедливе ставлення до нього призвело до великих душевних страждань та переживань, що призвело до погіршення його фізичного стану. В наслідок чого, на нервовому грунті, в результаті прогресування захворювання (гіпертонія), він став інвалідом, що підтверджується відповідним рішенням МСЕК. Також, протиправна поведінка відповідача вплинула на його соціально-психологічний стан, завдала великих душевних страждань та мук, а також змусила його витрачати свій особистий час та кошти на судовий розгляд по вирішенню створених відповідачем проблем. Все це призвело до втрати ним нормальних життєвих зав`язків і вимагало додаткових зусиль для організації його життя та завдало моральної шкоди, яку він оцінює в 100000 грн. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на вищевказані факти та докази. Відповідачем у встановлений строк подано до суду відзив на позов, в якому АТ «Укртрансгаз» позов не визнає та на обгрунтування заперечень зазначено, що у лютому 2020 року у спірний період з 01.02.2020 по 10.02.2020 згідно із Витягом з табеля обліку використаного робочого часу, [PERSON] не з`явився на роботу з нез`ясованих причин. У зв`язку з чим, АТ «Укртрансгаз» направило на адресу [PERSON] лист № 2010ВИХ-20- 6 від 03.02.2020 про надання письмових пояснень з приводу відсутності його на робочому місці. Однак, жодної відповіді позивач на адресу відповідача так і не надав. АТ «Укртрансгаз» звертає увагу, що позивач свідомо не звертався до відповідача із заявою про проведення виплат згідно зі ст. 119 КЗпП України, жодним чином не повідомляв та не надавав відповідачу документів про перебування на службі в Збройних Силах України (контракту та/або довідки), а звернувся одразу до суду, вимагаючи стягнення з відповідача відповідних виплат та моральної шкоди, що свідчить про безпідставне намагання позивача збагатитися за рахунок відповідача. Так, згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором гоботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Чинним законодавством країни не передбачено, що нарахування та виплати працівнику заробітної плати без виконання ним роботи. Позивачем до позовної заяви не надано доказів виконання ним трудових обов`язків у період з 01.02.2020 по 10.02.2020, звернення із заявою до відповідача про проведення виплат гідно зі ст. 119 КЗпП України та надання документів, що підтверджують його перебування - військовій службі у Збройних Силах України. АТ «Укртрансгаз», як роботодавець [PERSON] , у чіткій відповідності до норм чинного трудового законодавства України здійснив повний розрахунок з позивачем (виплату і сіх сум при звільненні), що підтверджується: Наказом № 18-к від 28.02.2020 «Про звільнення» у зв`язку із скороченням, згідно з яким АТ «Укртрансгаз» виплатило на користь позивача: компенсацію за 116 календарних днів невикористаної щорічної відпустки у сумі 51367,12 грн. за період з 07.05.2015 по 02.03.2020; вихідну допомогу у розмірі місячного заробітку у сумі 13 510,94 грн. (ст. 44 КЗпП); вихідну допомогу у розмірі двомісячного заробітку у сумі 26 197,24 грн. (п. 2.3 Кол. д.); витягом з табелю обліку використання робочого часу за лютий 2020 року, згідно якого у період з 01.02.2020 по 10.02.2020 (10 днів) - [PERSON] - не з`явився на роботу з нез`ясованих причин (НЗ); у період з 11.02.2020 по 14.02.2020 (4 дні) [PERSON] знаходився на робочому місці; у період з 17.02.2020 по 29.02.2020 (13 днів) [PERSON] знаходився у додатковій відпустці; довідкою про доходи [PERSON] та його розрахунковими листками за лютий - березень 2020 року про нарахування та виплату на його користь всіх передбачених виплат. Стосовно безпідставності та необґрунтованості тверджень позивача про нібито наявність у відповідача заборгованості по виплаті премій за період 2015 - 2019 років, АТ «Укртрансгаз» не погоджується з даними твердження позивача, враховуючи їх необґрунтованість та безпідставність, оскільки позивач не звертався до відповідача з жодними заявами стосовно питання виплати премій за період з 2015 по 2019 роки. Після мобілізації 11.05.2015 до ЗСУ [PERSON] жодного разу з травня 2015 року по лютий 2020 року не з`являвся (не виходив) на роботу, не працював, свідомо не звертався до відповідача із заявою про проведення виплат згідно зі ст. 119 КЗпП України, жодним чином не повідомляв та не надав відповідачу документів про перебування на службі в Збройних Силах України, що підтверджується рішеннями Богуславського районного суду Київської області у справах № 358/1223-15, № 358/630/17, № 358/878/18, № 358/875/19. Чинним законодавством України не передбачено нарахування та виплату працівнику заробітної плати без виконання ним роботи. Тим більш, питання нарахування та виплати премії є правом, а не обов`язком власника (АТ «Укртрансгаз») та належить безпосередньо до його дискреційних повноважень. При цьому, п. 4.12 Колективного договору 2016-2018 АТ «Укртрансгаз» передбачено, що здійснюється преміювання працівників, які працюють або мають пропрацювати відповідно до трудового договору 183 і більше календарних днів у році з нагоди Дня працівників нафтової, газової та нафтопереробної промисловості у розмірі посадового окладу. Протягом 2015 - 2019 років позивач жодного дня на роботу не з`являвся та роботу у Товаристві не виконував (не працював), отже наказ на його преміювання не оформлявся, з заховуючи відсутність у позивача права передбаченого п. 4.12 Колективного договору. Щодо безпідставності та необґрунтованості тверджень позивача про нібито збільшення його посадового окладу до 16388 гривень, відповідач зазначає, що згідно з п. 4.18 Колективного договору заробітна плата щорічно має збільшуватися не менше ніж па 25 %. При цьому, [PERSON] зазначає, що згідно довідок АТ «Укртрансгаз» останнє збільшення його посадового окладу відбулося 01.12.2018 та становило 13110,00 грн. На думку [PERSON] його оклад має бути збільшеним на вказану, що становить 13 110,00 * 1,25=16 388,00 грн., який мав бути чинним у 2020, а тому всі виплати у 2020 нараховані не правильно по заниженому окладу без врахування індексації і квартальної премії, яка була виплачена 06.07.2020 АТ «Укртрансгаз» не погоджується з даними безпідставними твердження [PERSON] , оскільки протягом 2019 року перегляд посадових окладів працівників Товариства не проводився, враховуючи, що АТ «Укртрансгаз» в цей період здійснювалась процедура анбандлінгу, тобто процес впровадження та реалізації проекту «Відокремлення діяльності з транспортування природного газу», реалізованого на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Верховної Ради України, що мало наслідком припинення діяльності Товариства з транспортування природного газу та зумовило реальне зменшення фінансових можливостей Товариства. При цьому, розмір посадового окладу [PERSON] протягом 2019 року склав 13 110,00 грн, що підтверджується довідкою № 66-д АТ «Укртрансгаз» від 16.03.2021 та листом № 2010 ВИХ-20- 10 АТ «Укртрансгаз» від 12.03.2021. Таким чином, твердження позивача про нібито збільшення його посадового окладу до 16388,00 грн. є безпідставними, необгрунтованими, надуманими, оскільки, грунтуються лише на бажанні [PERSON] підвищити собі заробітну плату, що не заслуговує на увагу суду. Стосовно безпідставності та необґрунтованості позовних вимог [PERSON] щодо стягнення моральної шкоди, відповідач заперечує проти цих вимог з огляду на відсутність доказів, шо підтверджують моральні страждання позивача. Так, довідка МСЕК додана [PERSON] до позовної заяви жодним чином не стосується предмету спору, оскільки захворювання [PERSON] (гіпертонія) зазначене в даній довідці набуте ним внаслідок служби у Збройних силах України та жодним чином не підтверджує нібито завдання відповідачем позивачу моральних страждань. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, та не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між його захворюванням та нібито протиправними діями відповідача. В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Мотлях О.О. висловив заперечення проти позовних вимог [PERSON] , мотивуючи їх обгрунтуванням викладеним в відзиві на позов. Суд, заслухавши позивача, представника відповідача та дослідивши письмові докази по справі, вважає за необхідне позов задовольнити частково, виходячи з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] працював на посаді інженера групи метрології дільниці автоматизації та телемеханіки Богуславського промислового майданчика Золотоніського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів філії УМГ «Черкаситрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз» та був звільнений з роботи наказом начальника Золотоніського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів №40-к від 06.05.2015 року за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, відповідно до пункту 3 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 10.11.2015 року по справі №358/1223/15-ц позов [PERSON] до ПАТ «Укртрансгаз» було задоволено, скасовано наказ начальника Золотоніського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів №40-к від 06.05.2015 року про звільнення з роботи [PERSON] та поновлено [PERSON] на роботі на посаді інженера групи метрології дільниці автоматизації виробництва та телемеханіки Богуславського промислового майданчика Золотоніського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів з 06 травня 2015 року. У відповідності до ч. 5 ст. 235 КЗпП України та п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України допущено негайне виконання рішення суду про поновлення на роботі [PERSON] . Рішення Богуславського районного суду Київської області від 10 листопада 2015 року у справі № 358/1223/15-ц, згідно якого позивача поновлено на роботі, набрало законної сили 08 грудня 2016 року відповідно ухвали апеляційного суду Київської області. Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 31.08.2017 по справі №358/630/17 задоволено позов [PERSON] до ПАТ «Укртрансгаз» та постановлено стягнути з відповідача на користь позивача 217416,26 грн. середнього заробітку, 35581,55 грн. компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати та 10000 грн. моральної шкоди. 19.01.2018 Апеляційний суд Київської області своєю постановою по справі №22ц780/79/2018 змінив рішення Богуславського районного суду по справі №358/630/17 від 31.08.2017 і постановив стягнути з ПАТ «Укртрансгаз» на користь позивача 291929,35 грн. середнього заробітку за період з 06 травня 2015 року по 31 серпня 2017 року. В решті рішення Богуславського районного суду від 31.08.2017 залишено без змін. Згідно Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 травня 2019 року касаційні скарги [PERSON] та Акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі філії «Управління магістральних газопроводів «Черкаситрансгаз» залишено без задоволення. Рішення Богуславського районного суду Київської області від 31 серпня 2017 року в незміненій частині та постанову Апеляційного суду Київської області від 19 січня 2018 року залишено без змін. Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 04 січня 2019 року по справі №358/878/18 задоволено позов [PERSON] до АТ «Укртрансгаз» та постановлено стягнути з відповідача на користь позивача 206826,66 грн. середнього заробітку за період з 01.09.2017 по 31.12.2018 та 10000 грн. моральної шкоди. Згідно Постанови Київського апеляційного суду від 29 травня 2019 року апеляційна скарга АТ «Укртрансгаз» в особі філії «Управління магістральних газопроводів «Черкаситрансгаз» залишена без задоволення, а рішення Богуславського районного суду Київської області від 04 січня 2019 року залишено без змін. Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 12 березня 2020 року по справі №358/875/19 задоволено позов [PERSON] до АТ «Укртрансгаз» та постановлено стягнути з відповідача на користь позивача 188474,37 грн. середнього заробітку за період з 01.01.2019 по 31.01.2020 та 20000 грн. моральної шкоди. Згідно Постанови Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року апеляційна скарга АТ «Укртрансгаз» задоволена частково, а рішення Богуславського районного суду Київської області від 12 березня 2020 року змінено в частині стягнення моральної шкоди з 20000 гривень до 5000 гривень. На виконання рішення Богуславського районного суду Київської області від 10 листопада 2015 року начальником Золо¬тоніського ЛВУ МГ Кодацьким М.П. 19.05.16 року було видано наказ №55-К про поновлення [PERSON] на роботі. Даний факт встановлено рішенням Богуславського районного суду Київської області від 31 серпня 2017 року по справі №358/630/17. Відомості про нарахування та виплату заробітної плати [PERSON] за період з 01.02.2020 по 10.02.2020 року відсутні. Відповідач визнає факт невиплати заробітної плати [PERSON] , а також свою позицію мотивує тим, що сам факт поновлення [PERSON] на роботі не надає роботодавцю правових підстав та не створює обов`язку нарахування йому заробітної плати як такої, якщо він не виконував роботи і не надав документів, які б підтверджували факт проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Судом встановлено, що позивач надав суду достатні докази, які підтверджують факт, що 11.05.2015 року [PERSON] було мобілізовано до лав Збройних Сил України для проведення антитерористичної операції на сході країни і до 10.02.2020 він перебував на службі в ЗСУ за контрактом. Зокрема, цей факт було встановлено рішенням Богуславського районного суду Київської області від 31 серпня 2017 року по справі №358/630/17, та прийнято до уваги наказ військового комісара [INFO] від 11.05.2015 року №22, довідку т.в.о військового комісара [INFO] від 27 лютого 2017 року №35, якими підтверджено, що [PERSON] відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на підставі Указу Президента України від 14.01.2015 року» «Про часткову мобілізацію» 11.05.2015 року був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації [INFO] і проходив військову службу у військовій частині польова пошта [NUMBER] по 04.08.2016 року. Довідкою військового комісара [INFO] №89 від 11.02.2020 підтверджується, що [PERSON] перебував на військовій службі за контрактом в [INFO] на посаді начальника відділення забезпечення, з 04.08.2016 по 10.02.2020. Відповідно до ч. 1 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Верховний Суд однозначно сформулював правову позицію щодо тлумачення поняття «особливий період», а саме в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 205/1993/17-ц (касаційне провадження № 61-1664св17) установлено, що особливий період діє в Україні від 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 №303/2014 «Про часткову мобілізацію» (Указ № 303/2014). Також у цій справі наголошується, що Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав. Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За останні два календарні місяці роботи, які передували місяцю мобілізації, середньоденна заробітна плата позивача складала 306,96 гривень (6413 + 6172,17 : 41 = 306,96 грн.), що було встановлено рішенням Богуславського районного суду Київської області від 31 серпня 2017 року по справі №358/630/17. Згідно довідки АТ «Укртрансгаз» від 16.03.2021 посадовий оклад [PERSON] за період роботи в Золотоніському лінійному управлінні магістральних газопроводів становив з 01.12.2018 по 02.03.2020 - 13110 гривень, коефіцієнт підвищення з травня 2015 року складає - 13110 грн. : 6413 грн. = 2,044. Таким чином, середньоденна заробітна плата в зв`язку з підвищенням посадових окладів з травня 2015 року по 02.2020 року становитиме 627,43 грн. (306,96 грн. х 2,044 = 627,43 грн.), збережений середній заробіток позивача за період з 01.02.2020 по 10.02.2020 ( 6 робочих днів) з відрахуванням військового збору становить 3725 гривень 95 коп. ( 627,43 грн. х 6 = 3763,58 грн. - 37,63 грн. = 3725,95 грн.). Щодо вимог позивача про збільшення його посадового окладу до 16388 гривень, з урахуванням п. 4.18 Колективного договору, яким визначено, що заробітна плата щорічно має збільшуватися не менше ніж на 25 %, суд не вбачає підстав для такого збільшення, оскільки згідно інформації відповідача протягом 2019 року перегляд посадових окладів працівників Товариства не проводився, так як в АТ «Укртрансгаз» в цей період здійснювалась процедура анбандлінгу, тобто процес впровадження та реалізації проекту «Відокремлення діяльності з транспортування природного газу», реалізованого на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Верховної Ради України, що мало наслідком припинення діяльності Товариства з транспортування природного газу та зумовило реальне зменшення фінансових можливостей Товариства. При цьому, розмір посадового окладу [PERSON] з 01.12.2018 по 02.03.2020 становив 13110,00 грн, що підтверджується довідкою № 66-д АТ «Укртрансгаз» від 16.03.2021. Щодо вимог позивача про стягнення із відповідача заборгованості по виплаті премій до Дня працівників нафтової, газової та нафтопереробної промисловості за період 2015 - 2019 років, суд враховує наступне. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про збройні сили України» соціальний і правовий захист військовослужбовців, резервістів, які виконують обов`язки служби у військовому резерві, військовозобов`язаних, призваних на навчальні (або перевірочні) і спеціальні збори, та членів їх сімей здійснюється відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та інших нормативно-правових актів. Відповідно до положень ч. 1 ст. 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами. Згідно ч.ч. 1,2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Таким чином, з урахуванням наведеного за позивачем до дня фактичного звільнення з військової служби, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, а саме в АТ «Укртрансгаз», а також він має право на виплату грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України. Положення ч. 3 ст. 119 КЗпП України передбачають право позивача на збереження місця роботи, посади і середнього заробітку на підприємстві, але дана норма закону не передбачає право на отримання інших виплат, в тому числі премій в тих розмірах, які отримують працівники на підприємстві. Крім того, відповідно до п. 4.12 Колективного договору 2016-2018 АТ «Укртрансгаз» передбачено, що здійснюється преміювання працівників, які працюють або мають пропрацювати відповідно до трудового договору 183 і більше календарних днів у році з нагоди Дня працівників нафтової, газової та нафтопереробної промисловості у розмірі посадового окладу. Щодо вимог позивача про застосування Закону України «Про оплату праці» та Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та нарахування індексації інфляції на всі заборговані кошти в розмірі 190578,12 грн., суд враховує наступне. У зв`язку з порушенням встановлених строків виплати заробітної плати підприємства, установи та організації всіх форм власності мають здійснювати нарахування сум компенсації працівникам у разі її несвоєчасної виплати. Компенсація провадиться відповідно до: Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 р. № 2050-ІІІ; Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 р. № 159. Середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про нарахування індексації інфляції на всі заборговані кошти в розмірі 190578,12 грн. не грунтуються на вимогах закону, оскільки належним способом захисту у разі невиплати повного розрахунку при звільненні, для звільненого працівника є право на застосування положень статті 117 КЗпП України. Позивачем заявлені такі вимоги і він просить стягнути із відповідача середній заробіток з часу неповного розрахунку по 01.07.2022 в сумі 534517,20 грн. При цьому суд погоджується з розрахунком позивача про визначення середньоденного заробітку за лютий 2020 року, який становить 954,49 грн., оскільки до розрахунку взято заробітну плату на 4 робочі дні та нараховану премію за лютий місяць. Однак, суд з урахуванням правової позиції Верховного Суду вважає за необхідне зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача [PERSON] . Так, 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16. Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду вважає, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Верховний Суд вважає, що метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. За наведених обставин, суд вважає, що заявлені позивачем до стягнення суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, необхідно зменшити до 3000 гривень. При цьому суд враховує розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, який становить 3725 гривень 95 коп., поведінку позивача, який мав право на звернення до суду з даним позовом, починаючи з липня 2020 року, коли дізнався, що з ним було проведено неповний розрахунок, а подав позов до суду лише 06.01.2022. Оскільки виплата позивачу належних сум при звільненні не була виплачена, то як наслідок позивач отримав право на компенсацію моральної шкоди (ст.237-1 КЗпП). Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як роз`яснено у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її збагачення. При встановленні можливої суми відшкодування в грошовому еквіваленті суд зіставляє глибину моральних страждань і суму заявлених компенсацій. При цьому враховуються: загальні страждання, психологічний і фізичний стан потерпілого, погіршення функціонування його певних органів. З огляду на викладене, та дотримуючись принципів розумності й справедливості, суд вважає, що на користь позивача має бути присуджено 1000 гривень на відшкодування моральної шкоди. Щодо інших вимог позивача про стягнення різниці відпускних та компенсації відпустки в сумі 7141,12 грн. та 59353,72 грн., різниці в заробітній платі за лютий та березень 2020 року на загальну суму 946,60 грн; різниці допомоги при звільненні в загальній сумі 17561,22 грн., індексації інфляції всіх вищеперерахованих заборгованих коштів в розмірі 190578,12 грн., суд приходить до висновку про відмову в задоволенні цих вимог, оскільки як зазначено вище, відповідачем правильно застосовано для розрахунків посадовий оклад позивача станом на лютий - березень 2020 року в розмірі 13110 грн., а також відсутні підстави для застосування компенсації заборгованих коштів. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України із відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь держави у розмірі 6946, 80 грн., оскільки позов [PERSON] задоволено на 0,80% (7725,95 грн. х 100 : 964438,92 грн. = 0,80% х 868350 грн. : 100 = 6946,80 грн.) З урахуванням викладеного та

Outcome: partial