Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-29 00:00:00

У cерпні 2020 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив судвизнати за ним право спільної сумісної власності на майно - автомобіль BMW 5301, д/з [NUMBER] , що придбано у офіційному шлюбі, зобов`язати Регіональний сервісний центр МВС в м.Києві зареєструвати його право спільної сумісної власності (співвласності) на автомобіль BMW 5301, д/з [NUMBER] VIN: [NUMBER] відповідно до п.6 Постанови КМУ № 1388 від 7 вересня 1998 р. Свої вимоги обґрунтував тим, що він [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 21 грудня 2007 року про що, відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві складено актовий запис № 2751. 29.11.2012 року (тобто в офіційному шлюбі) згідно договору купівлі-продажу за [PERSON] було зареєстровано транспортний засіб автомобіль BMW 5301, д.з [NUMBER] , VIN: [NUMBER] . Шлюб було розірвано рішенням Києво-Святошинського суду №369/11733/14-ц від 25.03. 2015 року про розірвання шлюбу. Згідно відповіді Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві №31/26-101аз від 10.02. 2020 року рухоме майно, автомобіль BMW 5301, д/з [NUMBER] , з 29.11.2012 належить [PERSON] . Він є співвласником рухомого майна автомобіль BMW 5301, д/з [NUMBER] , оскільки це майно було придбано у офіційному шлюбі, між ним та [PERSON] , який тривав з 21.12.2007 року по 25.03. 2015 року. Отримавши відповідь від Регіонального сервісного центру МВС у м. Києві від 6 квітня 2020 року №31/26-К-577, він 23 березня 2020 року написав заяву, в якій відповідно до Постанови КМУ №1388 від 7 вересня 1998 просив сервісний центр зареєструвати право спільної сумісної власності в установленому Постановой КМУ порядку, але йому було відмовлено. Тому на підставі вищевказаного просив суд позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.08. 2021 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. 05.10. 2021 року від відповідача Регіонального сервісного центру МВС м. Києва надійшов відзив на позовну заяву у якій просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що з 05 березня 2020 року Регіональний сервісний центр МВС м. Києві перебуває в стані припинення та не здійснює жодних функцій, окрім функцій з ліквідації. 20.10. 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача [PERSON] у якому вона просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки всі посилання, які містяться у позовній заяві стосовного того, що автомобіль BMW 530І, д\\з [NUMBER] є спільною сумісної власністю подружжя є нічим іншим, як введенням суду в оману, оскільки питання права власності на вищезазначений автомобіль, який належить [PERSON] , та поділу майна подружжя остаточно вирішено Києво-Святошинським районним судом Київської області у справі №369/2909/15-ц. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.11.2015 року у складі головуючого судді Дубас Т.В. залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15.12.2015 року та Ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду Цивільних і Кримінальних справ від 24.02.2016 року. 04.07. 2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.08. 2021 року, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, просив його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Кузнєцов К.В. у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Представник Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві у сулове засідання, яке було призначено на 30.08. 2022 року не з`явився. Про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином. До суду направив заяву у якій просив суд розгляд справи проводити без його участі. Суд, вислухавши думку осіб, які приймали участь у розгляд справи, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 21 грудня 2007 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 2751. 29.11.2012 року, згідно договору купівлі-продажу за [PERSON] було зареєстровано транспортний засіб автомобіль BMW 5301, д.з [NUMBER] , VIN: [NUMBER] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.02.2015 р. шлюб між сторонами було розірвано. Як вбачається з позовної заяви, позивач [PERSON] зазначає, що згідно відповіді Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві №31/26-101аз від 10.02. 2020 року рухоме майно, автомобіль BMW 5301, д/з [NUMBER] , з 29.11.2012 належить [PERSON] . Він є співвласником рухомого майна автомобіль BMW 5301, д/з [NUMBER] , оскільки це майно було придбано у офіційному шлюбі, між ним та [PERSON] , який тривав з 21.12.2007 року по 25.03. 2015 року. Проте, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 листопада 2015 року, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шишкіна А.О., управління Держземагентства у Києво-Святошинському районі Київської області, реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, поділ майна шляхом визнання права власності на частину житлового будинку та земельної ділянки, визнання недійсним шлюбного договору - залишено без задоволення. Не погоджуючись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилається, що суд не звернув уваги на те, що він не отримав жодного майна в результаті підписання цього шлюбного договору, тобто опинився у вкрай невигідному матеріальному становищі, при цьому відповідачка, погрожуючи залишити його без сина ввела його в оману та завдяки щоденним психологічним тискам, наріканням змусила насильно підписати договір, хоча і не мала наміру для подальшого подружнього життя. Також у скарзі зазначив, що є всі підстави для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та його поділ, тому просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення його позову. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15 грудня 2015 року, апеляційну скаргу [PERSON] відхилено. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 листопада 2015 року залишено без змін. У даному рішенні встановлено, що позивачем не доведено наявність між ним і відповідачкою усталених відносин притаманних подружжю саме в період з лютого 2005 року по грудень 2007 року, при цьому позивач та відповідачка укладенням шлюбного договору від 02.08.2013 року, врегулювали свої правовідносини та правовий режим спірного майна, виходячи з принципу свободи договору. При цьому сторони не були позбавлені права визнати у шлюбному договорі факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визначити правовий режим майна, набутого до реєстрації шлюбу, позивачем не надано доказів порушення його прав укладанням даного договору. 02.08.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шишкіною А.О. було посвідченого шлюбний договір між [PERSON] та [PERSON] , пунктом 5 даного шлюбного договору сторони домовились, що рухоме майно, а саме транспортний засіб автомобіль марки ВMW 530і,2003 р. випуску, реєстраційний номер: [NUMBER] , який придбано [PERSON] за власні грошові кошти 29 листопада 2012 р. який належить їй на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого ВРЕР № 1 УДАІ ГУМВС України в м. Києві, вважається її особистою приватною власністю і розпорядження цим майном здійснюватиметься [PERSON] на її власний розсуд. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року, касаційну скаргу [PERSON] відхилено. Рішення Києво-Святошиського районного суду Київської області від 04.11. 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 грудня 2015 року залишено без змін. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Виходячи зі змісту ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З матеріалів справи не вбачається, що відповідачами порушено права, свободи чи інтереси позивача. Спірний автомобіль марки ВMW 530і,2003 р. випуску, реєстраційний номер: [NUMBER] , який придбано [PERSON] за власні грошові кошти 29 листопада 2012 р. який належить їй на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого ВРЕР № 1 УДАІ ГУМВС України в м. Києві, вважається її особистою приватною власністю і розпорядження цим майном здійснюватиметься [PERSON] на її власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст.ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом ст.ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Разом з тим, стороною позивача в судових засіданнях суду не надано жодних належних та допустимих доказів в обгрунтування позовних вимог щодо визнання права спільної сумісної власності на майно та зобов`язати вчинити дії щодо реєстрації права власності на автомобіль марки ВMW 530і,2003 р. випуску, реєстраційний номер: [NUMBER] , не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому позовна заява не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог судові витрати стягненню з відповідачів не підлягають. На підставі ч. 9 ст. 158 ЦПК України, враховуючи те, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову у вигляді арешту на автомобіль марки BMW 530, д/з [NUMBER] , яка належить на праві власності [PERSON] .

Outcome: dismissed