Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право особистої власності на 13/25 часток житлового будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що з 02 березня 2001 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Зазначений шлюб було розірвано 17 серпня 2012 року. У період шлюбу, нею, за кошти які були надані матір`ю, було придбано 13/25 часток житлового будинку [ADDRESS] . Оскільки зазначена частина житлового будинку була придбана за її особисті кошти, які вона отримала від матері після продажу нею житлового будинку по [ADDRESS] , і які були нею внесені на її особистий рахунок у Приватбанку, звернулася до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2021 року по справі відкрито провадження. Визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 10 вересня 2021 року витребувано від Акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК " виписку з рахунку [PERSON] (за період з 01 січня 202 року по 31 грудня 2003 року, а також витребувано від Запорізького обласного державного нотаріального архіву копію договору купівлі-продажу будинку [ADDRESS] , який укладений [PERSON] , [INFO] , у 2002-2003 році. Ухвалою суду від 22 листопада 2021 року витребувано від приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Лучко Ніни Григорівни копію договору купівлі-продажу будинку [ADDRESS] , який укладений [PERSON] , [INFO] , [INFO] . Ухвалою суду від 23 лютого 2022 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті з викликом учасників справи, свідків [PERSON] , [PERSON] .. У вступному слові представник позивача надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, наполягав на задоволенні позову. Відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, до судового засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив , відзив на позов не надав , в зв`язку з чим на підставі ч.3 ст. 223, ч.1 ст. 280 ЦПК України справу розглянуто у відсутність відповідача на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Свідки [PERSON] , [PERSON] суду пояснили, що тривалий час перебувають з позивачем у дружніх стосунках. Їм відомо, зокрема зі слів позивача та її померлої матері, що після укладання шлюбу з [PERSON] , [PERSON] та її чоловік стали проживати разом з матір`ю позивача [PERSON] . Оскільки стосунки в родині почали псуватися, [PERSON] продала належний їй на праві власності будинок та придбала собі у власність квартиру. Решту коштів від продажу будинку вона подарувала своїй доньці [PERSON] для придбання у власність частину будинку. За особисті кошти , які їй були подаровані матір`ю, позивачем було придбано частину житлового будинку [ADDRESS] . Суд, вислухавши вступне слово представника позивача, показання свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи , приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 02 березня 2001 року. Шлюб між сторонами булро розірвано 17 серпня 2012 року. Договором купівлі-продажу частини житлового будинку від 15 липня 2003 року, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нарохою О.В., та який зареєстрований у реєстрі за № 1916, підтверджено, що [PERSON] купила 13/25 частин житлового будинку [ADDRESS] . Продаж відбувся за 14 671,00 гривень. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України(далі - СК України), зазначений Кодекс набув чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК Українизастосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК Українизастосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), який був чинним на час набуття зазначеної квартири. Відповідно до статті 22 КпШС Українимайно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми абоз інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). Згідно зі статтею 24 КпШС Українимайно, яке належало кожномуз подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар абов порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожнимз подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одномуз подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другомуз подружжя його частку грішми. Аналогічні положення містяться в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК Українисвідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статей 77-81, 89 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивач , заперечуючи факт належності спірної частини житлового будинку на праві спільної сумісної власності подружжя, посилається на те, що зазначене нерухоме майно придбано виключно за її кошти, отримані в дарунок від матері [PERSON] , яка передала їй частину коштів від продажу будинку , і які нею були покладені на рахунок у Приватбанку , а тому є її особистою власністю. Разом з тим, під час розгляду справи встановлено, що [PERSON] за період з 01 січня 202 року по 31 грудня 2003 року відкритих рахунків в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не мала, що підтверджено витребуваними відомостями на підставі ухвали суду, а ухвала суду в частині витребування від Запорізького обласного державного нотаріального архіву копії договору купівлі-продажу будинку [ADDRESS] , який укладений [PERSON] , [INFO] , у 2002-2003 році, залишена без виконання через відсутність повних данних необхідних для пошуку документів. Також, судом було витребувано від приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Лучко Ніни Григорівни копію договору купівлі-продажу будинку [ADDRESS] , який укладений [PERSON] , [INFO] , 06 березня 2003 року, однак зазначена ухвала також не була виконана , оскільки [PERSON] померла [INFO] . Під час розгляду справи судом були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , показання яких не є достатніми доказами на спростування презумпції спільного сумісної власності сторін у справі на спірну частину будинку , оскільки вони містять суперечливі дані та не підтверджені письмовими доказами. В супереч вимог ст.ст.12, 81 ЦПК інших належних та допустимих доказів придбання спірної частини за особисті кошти позивача нею не надано, позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували вказані обставини, а тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує. З огляду на вищенаведене в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed