Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-31 00:00:00

16\~серпня \~2022\~року до\~Березівського районного\~суду Одеської\~області надійшла\~позовна заява[PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.08.2022 року, вказана справа передана до розгляду судді Березівського районного суду Одеської області Панчишина А. Котяш В.В., звернувшись з цим позовом до суду, посилалася на те, що 20 травня 2008 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб. Від шлюбу у сторін народилося четверо дітей: син [PERSON] , [INFO] ; син [PERSON] , [INFO] ; син [PERSON] , [INFO] ; донька [PERSON] , [INFO] . Починаючи з 2020 року сімейні відносини з відповідачем почали погіршуватися, оскільки чоловік почав вживати алкогольні напої. Поступово вживання відповідачем алкоголю частішало, позивачка постійно намагалася відговорити його від цього, обґрунтовуючи це тим, що у них діти, які постійно бачать батька в стані алкогольного сп`яніння, що негативно впливає на сприйняття дітьми розуміння сім`ї та моралі, але розмови приводили до обурення чоловіка та вчинення ним скандалів. Через постійне знаходження [PERSON] в стані алкогольного сп`яніння, між сторонами стали виникати конфлікті ситуації та спори, через що зникли взаєморозуміння та довіра один до одного, їх погляди на життя стали різними, вони втратили почуття любові один до одного. Починаючи з грудня 2021 року позивач та відповідач перестали вести сумісне господарство, шлюбні відносини між ними припинилися та [PERSON] почав проживати окремо від позивачки та дітей. Відповідач почав вести спосіб життя, який не відповідає життєвим принципам позивачки та є поганим прикладом для дітей. Постійні скандали негативно впливають на психіку їх дітей, різні погляди на сімейні відносини та різні поняття сутності шлюбу погіршують відносини між [PERSON] та відповідачем, що в подальшому негативно буде впливати на виховання дітей, тому примирення між сторонами неможливе. Подальше подружнє життя разом із відповідачем неможливе, оскільки воно суперечить інтересам позивачки та буде негативно впливати на виховання дітей, оскільки вони вже починають розуміти, що між батьками відбуваються конфліктні ситуації, а це може погано вплину на їх ще слабку дитячу психіку, у них може скластися неправильне та спотворене розуміння відносин між подружжям. Примирення між позивачкою та відповідачем неможливе оскільки, вона неодноразово намагалася поговорити з [PERSON] , просила його самостійно перестати вживати алкоголь або звернутися за допомогою до спеціалістів, але ні до чого це, окрім скандалів та образ в її сторону не призводило, що зрештою призвело до того, що позивачка втратила почуття любові та поваги до відповідача. На підставі вищезазначеного, [PERSON] просить розірвати шлюб між нею та відповідачем [PERSON] . Ухвалою суду від 17.08.2022 року відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження на 01.09.2022 року о 15:00 год. Позивачка у судове засідання не з`явилися, 30.08.2022 року її представник подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, на позовних вимогах наполягала та просила задовольнити їх у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання 01.09.2022 року не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відзив на позовну заяву не подав. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За згодою представника позивача суд приймає рішення при заочному розгляді справи, згідно положень ст.ст.280-282 ЦПК України. За приписами ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши і проаналізувавши докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 ст. 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ст.109 СК України, шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. У судовому засіданні встановлено наступне. 20 травня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Новобузького районного управління юстиції Миколаївської області, актовий запис про шлюб № 32. Після реєстрації шлюбу дружині було присвоєно прізвище чоловіка « [PERSON] ». Від спільного проживання подружжя мають четверо малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя між подружжям не склалось з того приводу, що починаючи з 2020 року відповідач почав вживати алкогольні напої. Через постійне знаходження [PERSON] в стані алкогольного сп`яніння, між сторонами стали виникати конфлікті ситуації та спори, через що зникли взаєморозуміння та довіра один до одного, їх погляди на життя стали різними, вони втратили почуття любові один до одного. Починаючи з грудня 2021 року позивач та відповідач перестали вести сумісне господарство, шлюбні відносини між ними припинилися та [PERSON] почав проживати окремо від позивачки та їх дітей. Відповідач почав вести спосіб життя, який не відповідає життєвим принципам позивачки та є поганим прикладом для дітей. Постійні скандали негативно впливають на психіку їх дітей, різні погляди на сімейні відносини та різні поняття сутності шлюбу погіршують відносини між [PERSON] та відповідачем, що в подальшому негативно буде впливати на виховання дітей, тому примирення між сторонами неможливе. Подальше подружнє життя разом із відповідачем неможливе, оскільки воно суперечить інтересам позивачки та буде негативно впливати на виховання дітей, оскільки вони вже починають розуміти, що між батьками відбуваються конфліктні ситуації, а це може погано вплину на їх ще слабку дитячу психіку, у них може скластися неправильне та спотворене розуміння відносин між подружжям. Примирення між позивачкою та відповідачем неможливе оскільки, вона неодноразово намагалася поговорити з [PERSON] , просила його самостійно перестати вживати алкоголь або звернутися за допомогою до спеціалістів, але ні до чого це, окрім скандалів та образ в її сторону не призводило, що зрештою призвело до того, що [PERSON] втратила почуття любові та поваги до відповідача. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що фактично шлюбні стосунки подружжя припинені, що свідчить про те, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, тому шлюб підлягає розірванню. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивачка скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивачка не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги пояснення позивачки, суд вважає, що причини, що спонукають її наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно до роз`яснень п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст.113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Станом на теперішній час спір про поділ майна - відсутній. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Приймаючи до уваги відсутність згоди [PERSON] на примирення, суд вважає причини, що спонукають позивачку наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи, між адвокатом Гаврилович І.П., що діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №004363 від 22.02.2021 року, та позивачкою [PERSON] був укладений Договір про надання правової допомоги. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Суд звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та\\або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. На підтвердження сплачених позивачкою [PERSON] витрат на правничу допомогу представником позивача [PERSON] було долучено до матеріалів справи квитанцію до прибуткового касового ордеру № 2, згідно якої [PERSON] було сплачено за надання правничої допомоги кошти в розмірі 1100 гривень. Враховуючи вимоги діючого законодавства, надані стороною позивача письмові докази, суд приходить до висновку про те, що витрати позивача на правничу допомогу в цій частині підлягають стягненню з відповідача. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~

Outcome: approved