Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-10 00:00:00

У грудні 2021 року позовом [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до суду із позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору дарування квартири від 02.09.2019 року У квартирі зареєстрована [PERSON] , проте остання у квартирі не проживає, комунальні платежі не сплачує, в утриманні житла участь не бере, особистих речей у квартирі не має. Враховуючи викладене, позивачка була вимушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати відповідачку такою, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13.06.2022 року у вказаній справі було відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання. Позивачка в судове засідання не з`явилась, суду надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомила. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного суду викладених в постанові від 25.04.2018 року у справі №800/547/17 - направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адрес є достатнім для того, щоб вважати повідомлення/надсилання належним. При цьому отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправки, а тому не може свідчити про неправомірність його дій. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечував, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування від 02.09.2019 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Недоступ Л.Л. за реєстрованим № 10-397 та витягу про державну реєстрацію прав № 179387541 від 02.09.2019 року належить квартири [ADDRESS] . Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що на час розгляду справи, у квартирі [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] [PERSON] у даній квартирі не проживає з січня 2010 року, що підтверджується актом ЖБК «Світлана». Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначає, що вона є власником даної квартири, а відповідачка втратила право на користування нею. Згідно частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і немає права використовувати його для промислового виробництва. Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою, а також поряд з ним мають право користування цією квартирою і члени його сім`ї. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою. При цьому, в п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних у кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Згідно із Правовою позицією Верховного Суду України, яка висловлена у справі №6-709цс16: «Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. З врахуванням наведеного, оскільки право власності на квартиру за [ADDRESS] зареєстровано за позивачкою, суд вважає, доведеними та обґрунтованими вимоги про визнання відповідачки такою, що втратила право користування квартирою квартирі [ADDRESS] . З огляду на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати у розмірі 908 грн. по справі слід покласти на відповідача.

Outcome: approved