Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом вказуючи, що він працює у відповідача на посаді сепараторника. Наказом відповідача від 07 грудня 2021 року № 125 к/Тр «Про відсторонення від роботи працівників кар`єру №7» його відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 09 грудня 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 або усунення обставин, що обумовили відсторонення. Позивач вважає даний наказ незаконним у зв`язку з чим вимушений звернутися до суду для захисту своїх трудових прав. Просить суд визнати незаконним та скасувати наказ Філії «Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат» Акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» від 07 грудня 2021 року № 125 к/Тр «Про відсторонення від роботи працівників кар`єру №7», яким його відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 09 грудня 2021 року; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи на підставі наказу від 07 грудня 2021 року 125 к/Тр «Про відсторонення від роботи працівників кар`єру №7» та стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 гривень. Ухвалою судді Володарсько Волинського районного суду Житомирської області від 16.05.2022 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Володарсько Волинського районного суду Житомирської області від 01.07.2022 року замінено відповідача у даній справі на належного - Акціонерне товариство «Об`єднана гірничо-хімічна компанія». Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому він просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог повністю. Свої заперечення проти позову обґрунтовує тим, що оскаржуваний наказ від 07.12.2021 №125 к/Тр «Про відсторонення від роботи працівників кар`єру №7» прийнято на підставі розпорядження т.в.о. голови правління АТ «ОГКХ» від 16.11.2021 №129 «Про проведення обов`язкової вакцинації», оскільки філія «ІГЗК» у своїй фінансовій та господарській діяльності безпосередньо підпорядкована голові правління; по філії видано наказ від 26.11.2021 №327 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 працівників філії «ІГЗК» АТ «ОГКХ» та позивачу видано повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, які були проігноровані позивачем. Також зазначив, що Міністерство охорони здоров`я України своїм наказом №2393 від 01.11.2021 розширило перелік організацій, співробітники яких мають обов`язково щепитися проти COVID-19. До данного переліку також увійшли працівники підприємств, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави. Оскільки Акціонерне товариство «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» та його філії належать до кола підприємств стратегічного значення, тому працівники філії були віднесені до категорії працівників, які мали пройти обов`язкове щеплення. Крім цього, Міністерство юстиції України зробило висновок, що накази МОЗ №2153 та №2393 від 01.11.2021 відповідають Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини. Відповідач вважає, що видавши оспорюваний наказ, застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо передбачено на рівні законодавства, зокрема п.41-6 постанови КМ України від 09.12.2020 №1236, а бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати наслідком притягнення керівника філії до адміністративної відповідальності за ст. 44-3 КУпАП. Посилаючись практику ЄСПЛ, зазначає що втручання у вигляді обов`язковості щеплення грунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві.\~\~\~\~\~ В судове засідання позивач та його представник не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, клопотань до суду не подали. В судовому засіданні представник відповідача просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві. Також повідомила, що позивача з 09.03.2022 поновлено на роботі та він працює до цього часу. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 16 травня 2019 року працює сепараторником четвертого розряду у філії «Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат» Акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія», що підтверджується трудовою книжкою серії [NUMBER] та довідкою про доходи №257 від 13.12.2021 року. 26.11.2021 начальником філії «Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат» видано наказ №327 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 працівників філії «ІГЗК» АТ «ОГКХ», відповідно до якого вирішено підготувати проект наказу про відсторонення від роботи працівників без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення проти COVID-19 або усунення обставин, що обумовили відсторонення від роботи; ознайомити працівників, які будуть відсторонені від робот з 09.12.2021 з умовами відсторонення, вручити повідомлення під підпис кожного. 07.12.2021 року філією «Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат» Акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» на виконання вимог наказу МОЗ №2393 від 01.11.2021 року, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», пункту 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 №1236, на підставі ст.46 КЗпП України, було видано наказ №125 к/Тр «Про відсторонення від роботи працівників кар`єру №7», яким, зокрема, відсторонено\~\~від роботи [PERSON] з 09.12.2021 року без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення проти COVID-19 або усунення обставин, що обумовили відсторонення. Цього ж дня позивача було ознайомлено зі змістом даного наказу під підпис (копія наказу - а.сп.17). Наказом філії «Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат» Акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» від 01.03.2022 №32/1 зупинено дію наказу філії від 26.11.2021 №327 та наказу від 17.12.2021 №343. 03.03.2022 наказом філії «Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат» Акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» від 03.03.2022 №47.1 к/тр «Про вихід на роботу» на період до завершення дії воєнного стану зобов`язано приступити до роботи працівникам, які були відсторонені від роботи, зокрема [PERSON] , сепараторнику кар`єру з 09.03.2022. Згідно довідки про доходи, виданої Філією «Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат» від 13.12.2021 року, заробітну плату [PERSON] за жовтень 2021 року нараховано у розмірі 14040,94 грн., отримано ним 11339,59 грн; за листопад 2021 року нараховано 13551,74 грн, отримано 10909,15 гривень. Статтею 46 КЗпП України встановлено, що відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Тобто, зазначена норма передбачає можливість відсторонення працівників від роботи лише у випадках, прямо передбачених законодавством. Згідно зі\~статтею 12 Закону\~України «Про\~захист населення\~від інфекційних\~хвороб» від\~6\~квітня 2000\~року N\~1645-III до обов`язкових віднесено щеплення лише проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця та туберкульозу; обов`язкового щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 стаття 12 вказаного Закону не передбачає. Нормами цієї статті також передбачено запровадженні інших обов`язкових щеплень, проте виключно в порядку, встановленому законом. Частинами 3,\~4\~статті 12 Закону\~України «Про\~захист населення\~від інфекційних\~хвороб» від\~6\~квітня 2000\~року N\~1645-III визначено, що в разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями.\~Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України. Тому, ухвалення рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень на відповідних територіях\~віднесено до виключної компетенції головного державного санітарного лікаря України, головного державного санітарного лікаря Автономної Республіки Крим, а також головних державних санітарних лікарів областей, міст Києва та Севастополя та за умови наявності відповідних епідемічних показань. Однак, відповідачем не доведено та не надано належних доказів на підтвердження ухвалення відповідним державним санітарним лікарем рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень на відповідних територіях.\~\~ Порядок відмови від здійснення обов`язкових профілактичних щеплень визначений у тій же самій статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року N 1645-III, у\~частині шостій, де зазначено, якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків. Іншого порядку відмови від обов`язкових профілактичних щеплень ані цей, ані будь-який інший закон не містять. Не містить цей закон і іншої підстави для встановлення юридичного факту відмови особи від обов`язкових профілактичних щеплень, аніж відібране лікарем письмове підтвердження особи від вакцинації або акт, складений лікарем у присутності свідків, про відмову скласти особою таке письмове підтвердження. Крім того, проведення профілактичних щеплень врегульовано Положенням про організацію і проведення профілактичних щеплень, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України 16 вересня 2011 року № 595. Згідно з цим Положенням встановлено, що організація діяльності щодо проведення щеплень покладається на керівника закладу охорони здоров`я (далі - ЗОЗ) або на фізичну особу - підприємця, яка одержала ліцензію на право провадження господарської діяльності з медичної практики (далі - ФОП), в установленому законодавством порядку. Профілактичні щеплення здійснюються в пунктах щеплень, які можуть бути постійними або тимчасовими. Щеплення дозволяється проводити тільки зареєстрованими в Україні вакцинами/анатоксинами згідно з Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 серпня 2014 року № 551), та інструкціями із застосування вакцини або анатоксину, затвердженими в установленому порядку. Відповідальним за проведення профілактичних щеплень є керівник ЗОЗ або ФОП. Порядок проведення профілактичних щеплень визначається наказом з чітким визначенням відповідальних осіб і функціональних обов`язків медичних працівників, які братимуть участь у їх проведенні. Обсяги профілактичних щеплень узгоджуються із Міністерством охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, структурними підрозділами з питань охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у липні - серпні кожного року. Для забезпечення своєчасного проведення профілактичних щеплень лікар, фельдшер, молодший спеціаліст з медичною освітою: в усній або письмовій формі запрошують до ЗОЗ або до місця надання медичних послуг ФОП осіб, які підлягають щепленню (при щепленні неповнолітніх запрошують також батьків або інших законних представників, що їх замінюють), у день, визначений для проведення щеплень. Медичний огляд перед щепленням є обов`язковим. При виявленні негативних змін у стані здоров`я особи призначається додаткове медичне обстеження згідно з чинними протоколами надання медичної допомоги особам відповідно до медичних показань. У медичній документації здійснюється відповідний запис лікаря про дозвіл на проведення щеплення та вкладається форма № 063-2/о. Профілактичні щеплення мають проводитися лише у пунктах щеплення. Запис про проведене щеплення робиться в одній з таких форм: № 097/о; № 112/о; № 025/о; № 003/о. Крім того, вказуються такі дані: торговельна назва вакцини/анатоксину, назва виробника, доза, серія, термін придатності вакцини/анатоксину. У разі використання імпортної вакцини/анатоксину зазначається оригінальне найменування українською мовою. Внесені до медичної облікової документації дані щодо щеплення засвідчуються підписом лікаря. Після проведення профілактичного щеплення повинно бути забезпечене медичне спостереження (нагляд за особою протягом певного часу після введення вакцини/анатоксину) протягом терміну, визначеного інструкцією про застосування відповідної(го) вакцини/анатоксину. Якщо в інструкції про застосування вакцини/анатоксину не вказано термін спостереження, особа, якій було проведено щеплення, повинна перебувати під наглядом медичного працівника не менше 30 хвилин після вакцинації. Пунктом 17 Положення чітко встановлено, що факт відмови від щеплень з позначкою про те, що медичним працівником надані роз`яснення про наслідки такої відмови, оформлюється за формою № 063-2/о, підписується як громадянином (при щепленні неповнолітніх - батьками або іншими законними представниками, які їх замінюють), так і медичним працівником. З вищезазначеного вбачається, що обов`язковому медичному щепленню особи передує її медичний огляд перед щепленням, що є обов`язковим. Окрім того, для забезпечення своєчасного проведення профілактичних щеплень лікар, фельдшер, молодший спеціаліст з медичною освітою: в усній або письмовій формі запрошують до закладу охорони здоров`я або до місця надання медичних послуг, осіб, які підлягають щепленню (при щепленні неповнолітніх запрошують також батьків або інших законних представників, що їх замінюють), у день, визначений для проведення щеплень. Крім того, про проведенні щеплення робиться запис у відповідній документації, а факт відмови від щеплень з позначкою про те, що медичним працівником надані роз`яснення про наслідки такої відмови, оформлюється за формою № 063-2/о, підписується як громадянином, так і медичним працівником. Отже, законодавством визначено порядок проведення профілактичних щеплень, а також передбачено порядок, згідно з яким встановлюється та оформлюється документально факт відмови особи від проведення щеплення. Відповідачем не надано жодних доказів, які б свідчили, зокрема, про те, що починаючи з дати набрання чинності нормативно-правовими актами про обов`язковість щеплення від COVID-19 до моменту відсторонення від роботи, тобто до 9 грудня 2021 року, у позивача було достатньо часу для проходження як попереднього медичного огляду так і такого щеплення, і остання у встановленому законом порядку відмовилася від цього обов`язкового профілактичного щеплення. У наказі, який оскаржує позивач, відсутні відомості про те, що позивач до моменту відсторонення, 9 грудня 2021 року, відмовився або ухилився від проходження обов`язкового щеплення та якими доказами (документами) підтверджується факт відмови чи ухилення. Окрім цього, відповідно до ч. 2\~ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення»\~обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необгрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Суду не надано достатніх належних та допустимих доказів того, що роботодавцем при відстороненні позивача від роботи у зв`язку із відсутністю у нього щеплення проти COVID-19 дотримано вимоги ч.\~6\~ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»\~в частині отримання письмового лікарського підтвердження про відмову від обов`язкового профілактичного щеплення чи акту, складеного у присутності свідків, в разі відмови дати таке підтвердження, а також вимог ч.\~2\~ст.\~27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення»\~щодо недопуску позивача від роботи саме на підставі подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби. Натомість, відповідач прийняв оскаржуваний наказ про відсторонення на підставі одного лише повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, яке саме по собі не створює жодних юридичних наслідків та не засвідчує юридичного факту відмови чи ухилення позивача від обов`язкового профілактичного щеплення, а також факту ненадання медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я. Отже, винесення відповідачем оскаржуваного наказу лише на підставі повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, є порушенням вимог частин другої та шостої\~статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»\~та частини 2\~статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». Посилання в оспорюваному наказі відповідача на п.41-6\~постанови КМ України від 09.12.2020 №1236, зі змісту якої, серед іншого, вбачається, що керівникам слід забезпечити відсторонення від роботи працівників, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком за\~наказом МОЗ України від 04.10.2021 №2153,\~та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до\~ст. 46 КЗпП України, ч. 2\~ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я, не може будь-яким чином змінити процедуру відсторонення визначену п.5 ч. 1\~ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», оскільки дана Постанова КМУ є підзаконним нормативним актом, тобто має нижчу юридичну силу і не може змінювати правове регулювання визначене законом. Також, перелік обов`язкових профілактичних щеплень та оптимальні строки їх проведення визначаються відповідним календарем, що встановлено\~статтею 1 Закону України «Про захист\~населення\~від\~інфекційних хвороб». Норми вказаного Календаря, який затверджений наказом МОЗ України, також визначають, що саме цей календар встановлює перелік обов`язкових профілактичних щеплень та оптимальні строки їх проведення. Розділ IV вищевказаного Календарю визначає конкретний перелік захворювань та відповідних категорій осіб за віком чи видом роботи, які підлягають щепленням на ендемічних територіях та за епідемічними показаннями. Відповідно до п.4 Положення про організацію і проведення профілактичних щеплень, яке затверджене\~\~Наказом Міністерства\~охорони\~здоров`я\~України 16.09.2011\~\~№ 595\~(у редакції\~наказу Міністерства\~охорони\~здоров`я\~України 11.08.2014 № 551) щеплення дозволяється проводити тільки зареєстрованими в Україні вакцинами/анатоксинами згідно з\~\~Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим\~наказом Міністерства\~охорони\~здоров`я\~України\~від 16.09.2011 року № 595\~(у редакції\~наказу Міністерства\~охорони\~здоров`я\~України\~від 11.08.2014 № 551), та інструкціями із застосування вакцини або анатоксину, затвердженими в установленому порядку. Профілактичні щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 до вказаного Календаря профілактичних щеплень в Україні не включені, а відтак посилання та обґрунтування відповідачем необхідності наявності доказів щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 з конкретними датами є незаконним. На переконання суду, встановивши перелік певних професій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, МОЗ України повинно було внести вказане захворювання, а також строки щеплення проти нього до відповідного Календаря. Без внесення відповідного захворювання та строків щеплення проти нього до Календаря, щеплення проти такого захворювання не набуває статусу обов`язкового профілактичного згідно вимог\~Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Наказ МОЗ України\~від 04.10.2021 року № 2153\~зі змінами Наказ МОЗ України від 01.11.2021 року №2393\~лише затверджує Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Проте, у наказі не вказано, що таке щеплення має бути внесено до Календаря профілактичних щеплень як обов`язкове. Отже, позивач не міг відмовитися чи ухилитися від проходження обов`язкового профілактичного щеплення\~проти COVID-19, оскільки таке щеплення не набуло статусу обов`язкового профілактичного. Також, суд звертає увагу на те, що зміст оскаржуваного наказу № 125-к/Тр від 07.12.2021 року про відсторонення позивача від роботи не відповідає фактичним обставинам спірних правовідносин, а також нормам трудового законодавства, оскільки оскаржуваний наказ було видано 07.12.2021 року, тобто за два дні до набрання чинності\~наказом МОЗ України\~від 01.11.2021р. № 2393, яким розширено перелік організацій, співробітники яких мають обов`язково щепитися проти COVID-19. Тобто, станом на 07.12.2021 не існувало законних підстав для видачі наказу про відсторонення позивача від роботи. Оскаржуваний наказ мотивований нормами, які ще не набрали чинності станом на дату його видачі. Доводи відповідача що оскаржуваний наказ прийнято на підставі розпорядження т.в.о. голови правління АТ «ОГКХ» від 16.11.2021 №129 «Про проведення обов`язкової вакцинації», оскільки філія «ІГЗК» у своїй фінансовій та господарській діяльності безпосередньо підпорядкована голові правління, що відповідач, видавши оспорюваний наказ, застосував відсторонення відповідача від роботи, оскільки це прямо передбачено на рівні законодавства, зокрема п.41-6 постанови КМ України від 09.12.2020 №1236, а бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати наслідком притягнення керівника філії до адміністративної відповідальності за ст. 44-3 КУпАП не спростовують встановлені судом фактичні обставини та недотримання відповідачем правомірності відсторонення позивача від роботи, у тому числі наявності у цьому конкретному випадку встановлених законодавством підстав для відсторонення, не доведено належними, допустимими доказами факту відмови чи ухилення його від обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19, а також не дотримання встановленого ст. 7, ч. 2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», який має вищу юридичну силу, ніж підзаконні нормативно-правові акти, порядку відсторонення позивача від роботи. В будь-якому випадку відповідач, здійснюючи відсторонення позивача від роботи, мав би діяти відповідно до закону, зокрема\~ст. 46 КЗпП\~України, якою визначено випадки відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Право на працю та право заробляти працею на життя, яке гарантоване\~статтею 43 Конституції, включено до\~розділу ІІ Конституції\~і належить до основних прав і свобод людини та громадянина. За\~статтею 64 Конституції\~конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених\~Конституцією. Зокрема, пунктом 1\~статті 92 Конституції\~встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України. У своєму рішенні від 28 серпня 2020 року Конституційний Суд України у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України\~(конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України „Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів", положень частин першої, третьої статті 29 Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік", абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II „Прикінцеві положення" Закону України «Про внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік"» наголосив: п. 3.2. Конституційний Суд України зазначає, що згідно зі\~статтею 64 Конституції\~України\~конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених\~Конституцією\~України; в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень; не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями\~4,\~25,\~27,\~28,\~29,\~40,\~47,\~51,\~52,\~55,\~56,\~57,\~58,\~59,\~60,\~61,\~62,\~63 Конституції\~України. Конституційний Суд України наголошує, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених\~Конституцією\~України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям\~1,\~3,\~6,\~8,\~19,\~64 Конституції\~України. Суд констатує, що відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень пункту 1\~статті 92 Конституції\~таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать Постанова КМУ і Наказ МОЗ. Відсторонивши позивача від роботи з порушенням вимог чинного законодавства, відповідач порушив законне право позивача на працю. Крім цього, згідно резолюції ПАРЄ, членом якої є Україна, від 27.01.2021 №2361(2021)\~«Вакцини проти COVID-19: етичні, правові та практичні міркування», асамблея закликала держави-члени забезпечити, щоб ніхто не піддавався дискримінації за те, що не пройшов вакцинації,\~більше того, цей документ зобов`язує інформувати громадян про те, що вакцинація не є обов`язковою, що ніхто не може зазнавати політичного, соціального чи іншого тиску для проходження вакцинації.\~ Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, суд вважає, що вимога позивача про визнання незаконним та скасування Наказу №125 к/Тр від 07.12.2021 року «Про відсторонення від роботи працівників збагачувальної фабрики №3» в частині, що стосується [PERSON] , є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Суд, вирішуючи питання щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи, виходить із наступних норм права та мотивів їх застосування. Як визначено в ч. 1\~ст. 94 КЗпП України,\~заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Судом було встановлено, що в період з 09.12.2021, тобто з дня відсторонення від роботи позивача, останньому було призупинено виплату заробітної плати. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що якщо буде встановлено, що на порушення ст.46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов\~ останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст.235 КЗпП). Положення\~ст. 235 КЗпП України\~встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. У випадках стягнення на користь працівників середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи середній заробіток визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарних місяці роботи. Середній заробіток працівника визначається відповідно до\~ст. 27 Закону України «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою\~Кабінету\~Міністрів\~України\~від 8 лютого 1995 року № 100\~(далі Порядок). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово у своїх постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18, звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Таким чином, застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки право позивача на працю з відповідною оплатою було безпідставно порушене відповідачем шляхом видання незаконного наказу від 07.12.2021 №125-к/Тр про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, а тому в даному випадку ефективним способом відновлення порушеного права буде зобов`язання відповідача\~нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи, розрахунок якого має бути здійснено у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України щодо визначення середнього заробітку з моменту відсторонення по день фактичного допуску позивача до виконання трудових обов`язків. Враховуючи те, що [PERSON] було допущено до роботи з 09.03.2022 на підставі наказу філії «Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат» від 03.03.2022 №47.1 к/тр, а тому середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи позивачу має бути нараховано і виплачено за період з 09.12.2021 по 08.03.2022, включно. Що стосується вимоги про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, то суд враховує наступне. Згідно ч.ч.1-3 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. В обґрунтування розміру понесених представником позивача витрат на правничу допомогу до матеріалів справи надано наступні документи: копія договору від 29.12.2021 про надання правової допомоги, укладеного між адвокатом Бугайовим М.В. та Гаєвським С.А.; додаток 1 до договору, в якому визначено фіксований розмір винагороди адвокату за надання правової допомоги - 6000,00 грн; копія ордеру серії АМ №1021771; копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №587, квитанція до прибуткового касового ордера №29/12 від 29.12.2021 про сплату [PERSON] коштів в сумі 6000 гривень адвокату Бугайову М.В. Заперечень щодо розміру витрат на правничу допомогу відповідачем не надано. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що наявні підстави для відшкодування позивачу витрат на правову допомогу в повному обсязі, тобто в сумі 6000,00 гривень, оскільки вони є фактично понесеними та співмірними наданим послугам. Згідно ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у виді судового збору за подання позову в сумі 1984,80 грн.

Outcome: approved