Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-24 00:00:00

Описова частина Короткий зміст позовних вимог. 27.05.2022 до Шполянського районного суду Черкаської області надійшов даний позов, в якому позивач просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Свою позовну заяву позивач мотивує тим, що з листопада 2018 року він проживав спільно без реєстрації шлюбу з [PERSON] , [INFO] . В червні 2019 року сторони припинили спільне проживання та ведення господарства. Від спільного проживання у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося, але участь в матеріальному утриманні і вихованні дитини позивач приймав постійно. 07.08.2020 відповідач залишила спільного сина позивачу і з того часу дитина стала постійно проживати з позивачем на його повному утриманні. Відповідач безвідповідально поставилася до своїх материнських обов`язків, не піклувалась про стан здоров`я сина: не підписала декларацію з сімейним лікарем, не відвідувала з дитиною лікаря, не здавала обов`язкових аналізів та не лікувала його. Все вищевикладене було зроблено позивачем, так як дитина потребувала лікування. З 07.08.2020 по 15.12.2020 відповідач навідала дитину декілька разів з примусу свого батька [PERSON] . З 15.12.2020 по теперішній час [PERSON] не телефонувала, не відвідувала та не цікавилася життям дитини, на даний час не піклується про сина, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей. Зважаючи на наведене позивач звернувся з цим позовом до суду. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Шполянського районного суду Черкаської області від 06.06.2022 відкрито провадження по справі. Ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 23.06.2022 було витребувано в Шполянського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) Витяг з Реєстру про державну реєстрацію народження [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді Шполянського районного суду Черкаської області від 09.08.2022 було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Позивач в судове засідання з`явився, просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача в суд не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи була належним чином повідомлена. Мотивувальна частина Фактичні обставини, встановлені судом. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого на ім`я [PERSON] Шполянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), дитина народилася [INFO] . Батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6). Відповідно до акту обстеження умов проживання від 26.04.2022 [PERSON] проживає разом з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] в житловому будинку. Вказаний будинок перебуває в гарному стані. На час обстеження в кімнатах, облаштованих меблями, чисто. Наявна побутова техніка. Санітарно-гігієнічні умови відповідають нормам. Продуктами харчування сім`я забезпечена. В будинку є окрема кімната, яка облаштована всіма необхідними речами для виховання та розвитку дитини (а.с. 7). Згідно з характеристикою, наданою головою вуличного комітету вул. Суворова [PERSON] на [PERSON] , останній проживає по [ADDRESS] і по даний час. Зарекомендував себе зі зразкової сторони. В суперечки з сусідами не вступав, приймає участь у благоустрою вулиці. З ним проживає його син [PERSON] , 2019 року народження, з народження по даний час (а.с. 8). Відповідно до Витяг з Реєстру про державну реєстрацію народження [PERSON] , [INFO] , 31.12.2019 Шполянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було внесено відомості про актовий запис №127 про народження [PERSON] . Батьком дитини вказано [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . Відомості про батька вказані на підставі заяви матері та батька дитини про визнання батьківства від 31.12.2019 №42. Також цього дня до актового запису було додано відмітку про нове прізвище дитини « [PERSON] », яке присвоєно на підставі заяви про визнання батьківства (а.с. 36-37). Згідно з висновком Виконавчого комітету Шполянської міської ради ОТГ, затвердженим рішенням Шполянської міської ради ОТГ від 29.07.2022 № 279 «Про затвердження висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] », було вирішено позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її малолітньої дитини [PERSON] , оскільки мати самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків: не допомагає матеріально, не цікавиться життям та здоров`ям дитини, нехтує своїми батьківськими обов`язками, не турбується про її фізичний і духовний розвиток, не дбає про підготовку до самостійного життя, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не дає доступу до культурних та інших духовних цінностей, не забезпечує необхідним харчуванням. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно з ч. 1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 2, 3 ст. 150 та ст. 180 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна дитина має право на піклування батьків, а батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, створювати належні умови для розвитку її здібностей та несуть відповідальність за невиконання батьківських обов`язків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України правовою підставою позбавлення батьківських прав матері, батька є ухилення їх від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Як роз`яснив Верховний Суд України в п. 15 постанови Пленуму від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з п.п.15, 16 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до частин першої та другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У постанові Верховного Суду від 17.06.2021 у справі № 643/7876/18 зазначено, що, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей…Зважаючи на те що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. В рішенні по справі «Хант проти України» від 07.12.2006 (заява № 31111/04), Європейський суд з прав людини висловлює таку правову позицію, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини «Савіни проти України» від 18.12.2008 ( заява №39948/06) право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини", N 46544/99, п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини", [GC], N 31871/96, п. 66, ЄС/7/72003-VIII). Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу "Ньяоре проти Франції", N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу "Скоццарі та Дж`юнта проти Італії" [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу "Хазе проти Німеччини", N 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи "Валлова і Валла проти Чеської Республіки", N 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і "Гавелка та інші проти Чеської Республіки", N 23499/06, N 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу "К. А. проти Фінляндії", N 27751 /95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу "Мозер проти Австрії", N 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі "Валлова і Валла проти Чеської Республіки", пп. 73 - 76, та у справі Гавелка та інші, п. 61). Також у рішенні ЄСПЛ від 16.07.2015 у справі «Мамчур проти України» зазначено, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (див., mutatis mutandis, ухвали у справах: "Шульц проти Польщі", N 50510/99, від 8 січня 2002 року; "Реммо і Узункая проти Німеччини", N 5496/04, від 20 березня 2007 року; та "Полашек проти Чеської Республіки", N 31885/05, від 8 січня 2007 року). Суд також повинен врахувати, чи самим дітям було надано можливість висловити свою думку, коли цього вимагали обставини (див., наприклад, згадані вище рішення у справах Гавелка та інші, п. 62, і Хазе, п. 97). Так, відповідно до ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Згідно з висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 02.11.2020 у справі №552/2947/19 позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц, від 16.06.2021 у справі № 595/1638/19. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Отже, зважаючи на вищенаведене, суд доходить до висновку, що при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками своїх обов`язків по вихованню, а також встановити, що це відбувається свідомо, тобто, що батьки систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта, п`ята статті 19 СК України). Згідно з роз`ясненнями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.02.2017, під час вирішення судом позову про доцільність (не доцільність) позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав складає та надає до суду висновок орган опіки та піклування за місцем проживання (виявлення) дитини. Згідно з висновком Виконавчого комітету Шполянської міської ради ОТГ, затвердженим рішенням Шполянської міської ради ОТГ від 29.07.2022 № 279 «Про затвердження висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] », було вирішено позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її малолітньої дитини [PERSON] , оскільки мати самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків: не допомагає матеріально, не цікавиться життям та здоров`ям дитини, нехтує своїми батьківськими обов`язками, не турбується про її фізичний і духовний розвиток, не дбає про підготовку до самостійного життя, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не дає доступу до культурних та інших духовних цінностей, не забезпечує необхідним харчуванням. Аналізуючи докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позивач належним чином довів винну поведінки відповідача щодо ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків. Отже, зважаючи на вищенаведене, суд доходить до висновку, що при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками своїх обов`язків по вихованню, а також встановити, що це відбувається свідомо, тобто, що батьки систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Крім того, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта, п`ята статті 19 СК України). Згідно з роз`ясненнями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.02.2017, під час вирішення судом позову про доцільність (не доцільність) позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав складає та надає до суду висновок орган опіки та піклування за місцем проживання (виявлення) дитини. Відповідно до висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 24.05.2022 у справі № 334/11217/13-ц, зайняття одним з батьків, який проживає окремо від дитини, пасивної позиції в участі у вихованні дитини у подальшому може призвести до настання для нього негативних наслідків у виді втрати зв`язків між батьком та дитиною, віддалення дитини від батька, і налагодження цих зв`язків може бути значно ускладнено. Так, суд не встановив перешкод для участі відповідача у вихованні дитини [PERSON] , спілкуванні з сином чи бажання змінити відносини з ним у бік покращення. Таким чином, відповідач у справі, [PERSON] не виховує свого сина, залишила його батькові ще в ранньому віці (8 місяців), не піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не створює належних умов для розвитку її здібностей та не виконує свого обов`язку по утриманню [PERSON] . Відмова в задоволенні позову в даному випадку призведе до порушення Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-ХІІ, яка зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч її бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Таким чином, існує необхідність захистити дитину від небезпеки у вигляді страждань через відсутність піклування, неповноцінне виховання та відсутність емоційної та матеріальної підтримки, якої зазнає дитина, якщо її залишити під опікою відповідача. З урахуванням установлених обставин, суд доходить до висновку про необхідність в задоволенні позову. Відповідно до ч.3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів », за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Згідно з ч.1ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років з 01.01.2022 становить - 2201 ,00 грн. Відповідно ч. 1 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Враховуючи зазначене, суд стягує з відповідача аліменти на утримання дитини [PERSON] , в розмірі однієї четвертої доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту надходження позовної заяви до суду та до повноліття. З урахуванням обставин справи суд вважає, що присуджена сума буде достатньою для нормального виховання і забезпечення дітей. Згідно з ч.1 ст.190 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню, відповідно до п. 1 ч. 1ст. 430 ЦПК України. Заходи забезпечення позову не застосовувались. Оскільки позов задовольняється, суд стягує з відповідача судовий збір, сплачений позивачем в розмірі 992,00 грн. та стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 0,40 грн. На підставі ст. 19, 164, 165, 166, 171, 179, 180 -183, 190, 191 СК України,

Outcome: approved