Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-08 00:00:00

29.09.2020 року позивач Національний університет біоресурсів і природокористування України в особі відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів і природокористування України "Боярська лісова дослідна станція" звернулося до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "112-ТВ" та [PERSON] про: визнання недостовірною та такою, що порочить ділову репутацію Відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів та природокористування «Боярської лісової дослідної станції» поширену у відеорепортажі Товариства з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "112-ТВ" на телеканалі «112» [PERSON] наступного змісту: Наші сосни, які мали тут жити і радувати наших сусідів і нас також, були вирублені, складені, ми можемо подивитись процес, що ліс вирубаний молодий: із усього великого кагата древесини ми бачимо дві деревини які мають чіткі ознаки сухостою. Таким чином, у нас на сьогоднішній день Круглинський ліс має такий вигляд пеньків.»; спростування недостовірної інформації поширеної у відеорепортажі Товариства з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "112-ТВ" на телеканалі «112» [PERSON] наступного змісту: Наші сосни, які мали тут жити і радувати наших сусідів і нас також, були вирублені, складені, ми можемо подивитись процес, що ліс вирубаний молодий: із усього великого кагата древесини ми бачимо дві деревини які мають чіткі ознаки сухостою. Таким чином, у нас на сьогоднішній день Круглинський ліс має такий вигляд пеньків.» шляхом опублікування рішення суду у цій справі на офіційному сайті телеканалу «112»; стягнення з [PERSON] на користь Національного університету біоресурсів і природокористування України в особі відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів і природокористування України «Боярська лісова дослідна станція» моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що телеканал «112 Україна» у власному репортажі висвітлив події, що відбулися 24.06.2020 року. 24.06.2020 року о 16:00 на ділянці в кварталі 228 виділ 1 Боярського лісництва, лісокористувачем якого є Відокремлений підрозділ Національного університету біоресурсів і природокористування України «Боярська лісова дослідна станція» [PERSON] та інші невідомі особи створили перепони з виконання службових обов`язків лісничого [PERSON] в частині приймання заготовленої продукції та клеймування пнів після рубки. Останні пояснили, що вважають рубки незаконними та викликали наряд поліції для фіксації правопорушення. [PERSON] надала журналістам коротке інтерв`ю, де пояснила власні переживання, наступного змісту: Наші сосни, які мали тут жити і радувати наших сусідів і нас також, були вирублені, складені, ми можемо подивитись процес, що ліс вирубаний молодий: із усього великого кагата древесини ми бачимо дві деревини які мають чіткі ознаки сухостою. Таким чином, у нас на сьогоднішній день Круглинський ліс має такий вигляд пеньків.». Позивач вказує, що текст коментаря [PERSON] містить твердження та факти, що не відповідають дійсності, порочать честь та гідність посадових осіб НУБіП та ВП НУБіП «Боярська ЛДС», паплюжать ділову репутацію ВП НУБіП «Боярська ЛДС», що порушує немайнові права останніх. 29.09.2020 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області (суддя Усатов Д.Д.) відкрито загальне позовне провадження у справі. 10.11.2020 року через канцелярію суду надійшов відзив представника відповідача 2, в якому він просив відмовити в задоволенні позовних заяв. 11.11.2020 року через канцелярію суду надійшов відзив представника відповідача 1, в якому вона просила відмовити в задоволенні позовних заяв. 16.11.2020 року через канцелярію суду надійшло заперечення на відповідь на відзив представника відповідача 1, в якому він просив суд відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі. 18.11.2020 року через канцелярію суду надійшла відповідь представника позивача на відзив, в якому він просив задовольнити позов в повному обсязі. 07.12.2020 року через канцелярію суду надійшло заперечення на відповідь на відзив представника відповідача 2, в якому він просив суд відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі. 26.03.2021 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області (суддя Усатов Д.Д.) закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Згідно з розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Дідура М.О. № 478 від 23.09.2021 року щодо повторного автоматичного розподілу справи № 369/12263/20 та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 23.09.2021 року вказану цивільну справу передано на розгляд судді Янченку А.В. 24.09.2021 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області цивільну справу № 369/12532/20 прийнято до розгляду суддею Янченко А.В. У судовому засіданні 09.08.2022 року представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити повністю, представник відповідача 2 заперечив проти задоволення позовних вимог та просила . Відповідач 1 в судове засідання не з`явився, причини неявки суд не повідомив, про дату та час судового розгляду справи повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що як зазначає позовач, телеканал «112 Україна» у власному репортажі висвітлив події, що відбулися 24.06.2020 року. 24.06.2020 року о 16:00 на ділянці в кварталі 228 виділ 1 Боярського лісництва, лісокористувачем якого є Відокремлений підрозділ Національного університету біоресурсів і природокористування України «Боярська лісова дослідна станція» [PERSON] та інші невідомі особи створили перепони з виконання службових обов`язків лісничого [PERSON] в частині приймання заготовленої продукції та клеймування пнів після рубки. Останні пояснили, що вважають рубки незаконними та викликали наряд поліції для фіксації правопорушення. [PERSON] надала журналістам коротке інтерв`ю, де пояснила власні переживання, наступного змісту: Наші сосни, які мали тут жити і радувати наших сусідів і нас також, були вирублені, складені, ми можемо подивитись процес, що ліс вирубаний молодий: із усього великого кагата древесини ми бачимо дві деревини які мають чіткі ознаки сухостою. Таким чином, у нас на сьогоднішній день Круглинський ліс має такий вигляд пеньків.». Позивач вказує, що текст коментаря [PERSON] містить твердження та факти, що не відповідають дійсності, порочать честь та гідність посадових осіб НУБіП та ВП НУБіП «Боярська ЛДС», паплюжать ділову репутацію ВП НУБіП «Боярська ЛДС», що порушує немайнові права останніх. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно положень ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. За правилами ст.ст. 297, 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Згідно ст. 1 Закону України «Про інформацію», під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 15 постанови № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Згідно абз. 5 п. 15 вищевказаної Постанови Пленуму ВСУ, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події і явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Відповідно до статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв`язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено, що кожному громадянину гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Крім цього, у пункті 18 зазначеної вище постанови Пленуму вказано, що, згідно з положеннями ст. 277 ЦК України та ст. 12 ЦПК України, саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Проте стороною позивача не було подано суду належних та допустимих доказів. Тобто сторона позивача не скористалась своїм правом та не виконала свій обов`язок, що полягає в поданні доказів до суду. При дослідженні судом доказів, він має за мету одержання необхідного для вирішення справи висновку про їх реальне існування, проте такого реального існування судом при розгляді даної справи встановлено не було. Особливість по доказуванню полягає в тому, що воно виступає як право і обов`язок осіб, які беруть участь у справі. Вони мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні і письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування та заперечення, тобто мають право на доказування. Сторони, подаючи докази, реалізують своє право по доказуванню і одночасно виконують обов`язок по доказуванню. Обов`язок по доказуванню покладається на того, хто звернувся за допомогою до суду. Право доказування виступає як можливість подання доказів, участь в їх дослідженні, попередній оцінці та гарантується сукупністю процесуальних засобів і реалізується по волі заінтересованих осіб особисто або за допомогою суду у відповідності з своїми інтересами та вибором способу поведінки. Обов`язок по доказуванню полягає у необхідності виконання комплексу відповідних дій, який гарантується настанням несприятливих правових наслідків у випадку їх невиконання, зокрема, відмовою суду визнати наявність юридичного факту у разі невиконання стороною обов`язку по його доказуванню; якщо позивач не доведе підставу вимоги, то в позові належить відмовити. Невиконання обов`язку по доказуванню для сторін й інших суб`єктів правового спору матиме матеріально-правові і процесуально-правові наслідки. Обов`язок довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права (пункт 18 постанови Пленуму) покладається на позивача. За положеннями ЦПК України, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях; суд приймає до уваги належні та допустимі докази. В даному випадку до суду не подані належні докази, що містять інформацію щодо предмета доказування. За таких умов заявлений позов не підлягає до задоволення як недоведений та безпідставний. Також слід зазначити, що згідно роз`яснень, які містяться в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 р., вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. В даному конкретному випадку, аналізуючи вирази, які позивач просить визнати недостовірною інформацією та такою, що порочити ділову репутацію позивач, суд, враховуючи положення зазначених вище актів законодавства, приходить до висновку, що поширені відповідачем 2 вирази є нічим іншим як оціночними судженнями, які містять суб`єктивну думку та критику автора відносно подій, що описуються у відеорепортажі Товариства з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "112-ТВ" на телеканалі «112» [PERSON] , а виокремлення із загального тексту вказаних позивачем висловів призводить до викривлення думки відповідача 2 та є втручанням у його право на свободу вираження поглядів. Крім того, відповідно до змісту відеорепортажа, який наявний в матеріалах справи, у своїх висловах відповідач 2 визначив своє особисте відношення до ситуації з вирубкою лісу, свою оцінку вказаних обставин, однак жодного фактичного твердження поширена відповідачами 1, 2 інформація не містить. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28.03.2013 р. у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Європейський суд з прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: факти, що вважаються загальновідомими; підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; посилання на незалежне дослідження. За таких обставин, оскільки інформація у відеорепортажі Товариства з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "112-ТВ" на телеканалі «112» не носить характеру завідомо неправдивих відомостей, не містить фактичних даних та є оціночним судженням, яка хоч і є неприємною для позивача, однак не виходить за рамки суспільної моралі, при цьому ця інформація оголошена у формі, яка жодним чином не принижує гідність, честь чи ділову репутацію, так як відповідач 2 у даному випадку скористався своїм правом на свободу вираження думки, висловив своє відношення до ситуації яка склалася, тому суд приходить до висновку, що позов є безпідставним, а тому відмовляє в його задоволенні. Суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України від 06 жовтня 2015 року). Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Таким чином, позивач має можливість скористатися наданим йому законодавством правом на відповідь, а також на висловлення власної оцінки обставин справи таким же способом у разі незгоди із поширеними відповідачами 1, 2 судженнями, надавши їм власну оцінку. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що спірне висловлювання відповідача 2 є його особистою думкою та сформованим переконанням, відповідно, враховуючи контекст і характер застосованих мовних засобів та стилістичних прийомів, не посягають на честь, гідність та ділову репутацію позивача. З інформації зазначеної відповідачем, яку позивач вважає недостовірною інформацією відносно нього, є нічим іншим, як оціночними судженнями, а відтак, згідно із статтею 30 Закону України «Про інформацію», такі судження не підлягають спростуванню, і за їх висловлювання ніхто не може бути притягнутий до відповідальності. Виходячи з вищевикладеного, встановлених обставин справи та положень законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини сторін, суд вважає, що відсутні підстави вважати інформацію недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача. Усі інші доводи та твердження сторін не спростовують вищевикладених висновків суду. Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст. 141 ЦПК України. Вирішуючи питання про відшкодування судових витрат суд враховує, що, оскільки у задоволені позову слід відмовити, позивачу не відшкодовуються витрати, пов`язані з розглядом справи. Крім того, представником відповідача 2 10.06.2022 року подано заяву про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 25 000 грн. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 134 Цивільного процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Враховуючи те, що представником відповідача 2 разом з відзивом на позов від 03.11.2020 року не подано попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, суд дійшов висновку про відмову у відшкодуванні 25 000 грн витрат на правову допомогу.

Outcome: dismissed