Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою, у якій просить розірвати шлюб, укладений між нею та [PERSON] , зареєстрований 18.09.2018 року нотаріальним відділом Суду першої інстанції міста Сале Міністерства юстиції Королівства Марокко в книзі реєстрації шлюбів № 34/18, реєстр № 315, фоліо № 315, дата реєстрації 20.09.2018 року, акт записаний в реєстрі під № 08, фоліо № 94, відзначений під №113. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18.09.2018 року вона та відповідач уклали шлюб в місті Сале. Свідоцтво про шлюб 18.09.2018 року зареєстровано нотаріальним відділом Суду першої інстанції міста Сале Міністерства юстиції Королівства Марокко. Від шлюбу сторони спільних дітей не мають. Позивач зазначила, що фактично шлюбні відносини припинені, протягом тривалого часу сторони живають окремим життям та своїми інтересами, спільний побут не ведуть, а подальше збереження шлюбу неможливе через відсутність взаємопорозуміння, почуття любові та різних поглядів на життя. Ухвалою суду від 13.06.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. Представник позивача [PERSON] - адвокат Шулякова М.В. подала заяву, відповідно до якої просить проводити розгляд справи за відсутності позивача та її представника, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав заяву у якій позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив справу розглядати у його відсутність. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу без фіксування судового засідання технічними засобами у відсутності учасників справи на підставі доказів, які містяться у матеріалах справи та ухвалити рішення, що відповідає положенням ч. 3 ст. 211 та ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Сторони зареєстрували шлюб 18.09.2018 року у нотаріальному відділі Суду першої інстанції міста Сале Міністерства юстиції Королівства Марокко, зареєстрованим в книзі реєстрації шлюбів № 34/18, реєстр № 315, фоліо № 315, дата реєстрації 20.09.2018 року, акт записаний в реєстрі під № 08, фоліо № 94, відзначений під №113, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, на якому проставлено апостиль з нотаріально завіреним перекладом з арабської мови. Відповідачє громадянином Королівства Марокко, проживає та зареєстрований в [ADDRESS] . Так як шлюб між сторонами, був укладений на території іноземної держави - Королівства Марокко, правовідносини пов`язані із його розірванням, є такими, що містять «іноземний елемент», оскільки юридичний факт - факт укладення шлюбу, який створив правовідносини між подружжям, мав місце на території іноземної держави. Провадження у справах за участю іноземних осіб врегульовано розділом ХI ЦПК України, а також Законом України «Про міжнародне приватне право», Гаазькою Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15.11.1965 року. Відповідно до роз`яснень, викладених у листі ВССУ «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» від 16.05.2013 № 24-754/0/4-13 джерела правового регулювання участі іноземного елемента у цивільному процесі України поділяються на дві групи: національне законодавство та міжнародні договори, в яких бере участь Україна. Питання, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом (хоча б один учасник правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави), у тому числі й питання підсудності судам України справ з іноземним елементом, вирішуються згідно із Законом України «Про міжнародне приватне право». Частиною національного законодавства України є чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 9 Конституції України). Чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства (частина перша статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України"). До міжнародних угод, якими врегульовано правила міжнародного цивільного процесу, належать двосторонні та багатосторонні договори, підписані Україною, та угоди колишнього СРСР, які зберігають юридичну силу для України. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору (частина друга статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України"). При цьому суди повинні враховувати, що суд не може застосовувати закон, який регулює правовідносини, що розглядаються, інакше як міжнародний договір. У той же час міжнародні договори застосовуються, якщо вони не суперечать Конституції України (пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"). Розглядаючи справи за участю іноземного елемента, судам слід з`ясовувати наявність чинного між державами договору та за його наявності - порядку регулювання спірних правовідносин, що виникли. Відповідно до п. 11 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом», передбачено, що правові наслідки шлюбу з іноземним елементом визначаються ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право». Правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, тобто правом тієї держави, громадянами якої вони є одночасно, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі. Згідно ст. 58 Закону України «Про міжнародне право» шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умовами додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Згідно зі ст. 63 Закону України «Про міжнародне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків. Згідно ст.13 ЗУ «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. У відповідності до ст.5 «Договору між Україною та Королівством Марокко про правову допомогу у цивільних і комерційних справах, який ратифіковано Законом №856-ІХ від 02.09.2020 року» (далі Договір), визначає обсяг правової допомоги та відповідно до неї, правова допомога охоплює вручення повідомлень і пересилку судових та позасудових документів, виконання процесуальних дій, таких як опитування свідків або сторін, проведення експертизи або одержання доказів та обмін документами про цивільний стан, а також виконання будь-яких інших процесуальних дій за запитом компетентного органу однієї зі Сторін. Відповідно до положень статей 2, 3 «Договору між Україною та Королівством Марокко про правову допомогу у цивільних і комерційних справах, який ратифіковано Законом №856-ІХ від 02.09.2020 року», кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території (ст.2). Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений (ч.1 ст.3). Таким чином, шлюб укладений між сторонами 18.09.2018 року, який був зареєстрований нотаріальним відділом Суду першої інстанції міста Сале Міністерства юстиції Королівства Марокко в книзі реєстрації шлюбів № 34/18, реєстр № 315, є дійсним на території України і не потребує жодного додаткового оформлення чи засвідчення та підлягає розірванню за законодавством України. Відповідно до ст. 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до обставин, викладених у позовній заяві, причиною розірвання шлюбу є втрата взаєморозуміння, любові один до одного, фактичне припинення шлюбних відносин. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. У відповідності із ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 206 ЦПК, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, приймаючи до уваги, що шлюб - це добровільний союз чоловіка та жінки, а сторони зберегти сім`ю не бажають, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, суд вважає за можливе ухвалити рішення про задоволення позову. Позивач не заявляла вимог про стягнення судового збору, тому на підставі ст. 13 ЦПК України, суд залишає витрати по сплаті судового збору за позивачем.

Outcome: approved