Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-03 00:00:00

В лютому 2022 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Вимоги позову мотивовано тим, що 16 вересня 2015 року сторони запресували шлюб. В подальшому, а саме 06 серпня 2019 року, позивач придбав у власність спірну земельну ділянку, вартість якої становила 30\~128 грн. Одночасно, з придбанням земельної ділянки, було придбано частину домоволодіння, а саме 12/25 частки, розташованого за адресою, що і земельна ділянка. Вартість придбаної частки будинку становить 200\~000 грн. На момент звернення до суду із даним позовом, у Вінницькому міському суді Вінницької області перебуває на розгляді позовна заява позивача про розірвання шлюбу. До придбання спірного нерухомого майна позивач був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Дана квартира належала позивачу та його колишній дружині [PERSON] (третя особа без самостійних вимог). В подальшому, для того, що не ділити майно, позивач відступив своїй колишній дружині, а та в свою чергу передала позивачу грошові кошти і саме за кошти від реалізації такої квартири позивач придбав спірне нерухоме майно. Такі обставини свідчать про те, що спірний будинок та земельна ділянка є, у відповідності до положень ст. 57 СК України особистою власністю позивача і не є спільним майном набутим за час шлюбу подружжям. На даний час позивач не в змозі самостійно розпорядитись належним йому майном, оскільки існує правовий режим, який визначений ст. 60 СК України, щодо майна набутого за час шлюбу, що й зумовлює позивача звернутись до суду за захистом своїх законних прав. З підстав зазначених вище, позивач звернувся до суду із даним позовом. Ухвалою суду від 15 лютого 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім того, даною ухвалою суду було визначено строки для подання сторонами відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення. Однак, у визначені судом строки, відзиву на позовну заяву, відповідачем подано не було. Частиною восьмою статті 178 ЦПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналогічне положення міститься і в ч. 2 ст. 191 ЦПК України. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників судового процесу не надходило. З огляду на це, суд приходить до висновку про вирішення спору за наявними матеріалами у справі. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши належну оцінку усім доказам, що є у справі, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] 16 вересня 2015 року зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сквирського районного управління юстиції у Київській області (а.с. 11), який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31 січня 2022 року у справі № 127/28794/21, яке набуло законної сили 03 березня 2022 року, між ними розірвано (а.с. 41-42). Дане судове рішення судом отримано, в порядку повного доступу, з Єдиного державного реєстру судових рішень. Судом встановлено, що в період шлюбу позивач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу частки будинку від 06 серпня 2019 року, посвідченого Циц Н.В., приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, придбав у власність 12/25 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] (а.с. 12-15). Крім того, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06 серпня 2019 року, посвідченого Циц Н.В., приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу позивач [PERSON] набув у власність земельну ділянку, площею 0,0269 га, кадастровий № 0510100000:02:025:0025, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17-20). Як вбачається із вказаних вище договорів (п. 1.6 договору купівлі-продажу частки будинку та п. 8 договору , що придбання нерухомості купівлі-продажу земельної ділянки), що придбання спірних об`єктів нерухомості вчиняється за письмової згоди дружини [PERSON] [PERSON] . Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, спірне майно, а саме: земельна ділянка, площею 0,0269 га, кадастровий № 0510100000:02:025:0025, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та 12/25 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за цією ж адресою, є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки набуте ними за час шлюбу. Відповідно до статей 69, 70 та 71 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 57 СК України визначено майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Відповідно до п. 3 ч. 1 вказаної статті особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Заявляючи вимогу про визнання права власності на спірне нерухоме майно, як таке, що було придбано за особисті кошти, позивач у своєму позові посилається на вказану вище норму з посиланням на наступні обставини. Позивач, до шлюбу із відповідачем, перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] (третя особа без самостійних вимог), який 21 січня 2015 року був розірваний (а.с. 10). За період спільного проживання, а саме 29 липня 2009 року позивач спільно з [PERSON] придбали у спільну власність житлове приміщення трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Під час розлучення, позивач одержав від [PERSON] , в якості компенсації вартості його частки житла грошові кошти в сумі 300\~000 грн. Окрім того, позивач передав такі кошти [PERSON] , у строкову позику на три роки з умовою повернення таких коштів на вимогу позивача, але не раніше 01 лютого 2018 року. Таким чином в липні 2019 року через потребу у придбані житла позивач звернувся до [PERSON] з вимогою повернути позику, оскільки мав потребу у придбані житла. Саме за ці грошові кошти позивач в серпні 2019 року купив спірне нерухоме майно. Проте, належних да допустимих доказів, на підтвердження вказаних вище обставин, позивачем до суду надано не було. Таким чином, позивачем не доведено, що спірне нерухоме майно, яке набуто у період шлюбу сторін, придбано за його особисті кошти. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За наведеного, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено вимог позовної заяви, а тому, в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed