Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-11 00:00:00

АТ КБ "ПРИВАТБАНК" звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з останнього заборгованість за кредитним договором №б/н від 19.08.2013 у розмірі 15357,95 грн. та судові витрати у сумі 2270 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач підтвердив свою згоду не те, що підписана ним відповідна анкета-заява разом з "Умовами та Правилами надання банківських послуг" та "Тарифами", які розміщені на сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг. Відповідно до укладеного договору №б/н\~від 19.08.2013, [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Згідно умов Договору [PERSON] зобов`язався здійснювати погашення кредиту та процентів внесенням грошових коштів на кредитний рахунок у розмірі не менше мінімального обов`язкового платежу. Всупереч умовам Договору, відповідач своєчасно не надав грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, тобто зобов`язання належним чином не виконав, внаслідок чого за вищезазначеним зобов`язанням утворилась заборгованість, яка станом на 07.12.2021 складає 15357,95 грн. У судове засідання представник позивача не з`явився, разом з позовом надав клопотання, у якому просить справу розглядати у його відсутність та не заперечує щодо винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання. У матеріалах справи відсутній його відзив на позовну заяву. Ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 12.08.2022 постановлено справу розглядати у заочному порядку. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що 19.08.2013 [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, відповідно до якої погодився, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають між ним і банком Договір про надання банківських послуг. Крім того, у зазначеній анкеті-заяві [PERSON] погодився з тим що ознайомлений з даним договором до його укладення і згодний з його умовами. Згідно положень ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. За змістом статей\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою\~статті 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частин першої, другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша\~статті 1048 ЦК України). За змістом\~статті 1056-1 ЦК України\~розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З 14.06.2018 Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк "ПРИВАТБАНК", що не є його перетворенням чи реорганізацією. З розрахунку заборгованості за договором № б/н від 19.08.2013, укладеного між АТ КБ "ПРИВАТБАНК" та [PERSON] , вбачається, що заборгованість останнього, станом на 07.12.2021, становить 15357,95 грн. та складається з: - заборгованості за простроченим тілом кредита 13495,88 грн.; - заборгованості за простроченими відсотками 1862,07 грн. Матеріалами справи, а саме випискою по картковому рахунку, відкритому на ім`я [PERSON] за договором № б/н від 19.08.2013, підтверджується факт отримання від позивача та використання відповідачем грошових коштів, а також те, що відповідач у добровільному порядку не повернув їх у повному обсязі та не погасив заборгованість. Частиною 2 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 13495,88 грн. Згідно ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17). Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України). Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадках, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема відсотків за користування кредитними коштами. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги в цій частині, позивач посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/), як на невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, так як не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 19.08.2013 шляхом підписання анкети-заяви. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15). Представник АТ КБ «Приватбанк» також посилається на Паспорт споживчого кредиту, підписаного відповідачем 13.07.2020, як на підставу для задоволення позову в частині стягнення відсотків, що має підпис відповідача. Разом з тим, зі змісту цього паспорту слідує, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті споживчого кредиту та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо. Отже, зазначений паспорт споживчого кредиту містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовану загальну вартість кредиту та передує укладенню кредитного договору з позичальником, оскільки передбачає проведення оцінки кредитодавцем кредитоспроможності споживача. Зазначена в паспорті інформація зберігає чинність та є актуальною лише до 28.07.2020. Також, анкета-заява, підписана відповідачем, не містить інформації про процентну ставку та умови про відповідальність боржника у вигляді неустойки (пені, комісії, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, а також не містить посилання на паспорт споживчого кредиту, як складову договору. Таким чином, наданий позивачем паспорт споживчого кредиту не може слугувати доказом погодження між сторонами умов кредитного договору. Крім того, суд враховує, що договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг. Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Аналізуючи Умови\~та Правила\~надання банківських\~послуг АТ\~КБ «Приватбанк»\~на предмет\~їх відповідності\~вимогам Закону\~України «Про\~захист прав\~споживачів»,\~Велика Палата\~Верховного Суду\~у постанові\~від 03.07.2019\~(справа\~№ 342/180/17-ц)\~зробила правовий\~висновок,\~що пересічний\~споживач банківських\~послуг з\~урахуванням звичайного\~рівня освіти\~та правової\~обізнаності,\~не може\~ефективно здійснити\~свої права,\~бути проінформованим\~про умови\~кредитування за\~конкретним кредитним\~договором,\~який укладений\~у вигляді\~заяви про\~надання кредиту\~та Умов\~та Правил\~надання банківських\~послуг,\~оскільки Умови\~та Правила\~надання банківських\~послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Беручи до уваги зміст кредитного договору у даній справі, а також обсяг і зміст, долучених позивачем до позовної заяви Умов і Правил надання банківських послуг та паспорту споживчого кредиту, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що при укладенні договору з відповідачем позивачем було дотримано вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження із споживачем саме цих умов. З врахуванням наведеного, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 1862,07 грн. не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 1974,90 грн.

Outcome: partial