Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-17 00:00:00

14.04.2021 року Одеська міська рада звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Сбитнєва в якому просить скасувати рішення державного реєстратора Білгород-Дністровської державної адміністрації Одеської області Шевченка М.О. від 13.02.2017 року індексний номер №33823584, що є підставою для припинення права власності [PERSON] на об`єкт нежитлової нерухомості (магазин) загальною площею 27,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; визнати недійсним договір позички, укладений між [PERSON] та [PERSON] , щодо об`єкту нерухомого майна загальною площею 27,5 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бутенко Н.П. від 02.09.2020 року, внесений до реєстру за № 740; скасувати рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Бутенко Н.П. від 02.09.2020 року № 53861463, що є підставою для припинення права безоплатного користування Сбитнєва на об`єкт нерухомого майна загальною площею 27,5 кв.м., за адресою: [ADDRESS] із закриттям розділу; зобов`язати [PERSON] звільнити самовільно зайняту земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , шляхом знесення за власний рахунок об`єкту самочинного будівництва; стягнути з [PERSON] на користь Одеської міської ради витрати, пов`язані зі сплатою судового збору. Ухвалою судді від 11.05.2021 року відкрито провадження у даній справі. Ухвалою суду від 11.05.2021 року вжито заходи забезпечення позову, а саме накладено арешт на магазин загальною площею 27,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; заборонено органам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам вчиняти реєстраційні дії, в тому числі будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією прав та обтяжень на об`єкт нерухомого майна нежитлове приміщення магазину загальною площею 27,5 кв.м., за адресою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 11.05.2021 року витребувано з Юридичного департаменту Одеської міської ради докази по справі, а саме належним чином завірені копії матеріалів реєстраційної справи № 1170597551101, що зберігаються в паперовій та електронній формах на нежитлову будівлю магазин) загальною площею 27,5 кв.м., за адресою [ADDRESS] . 28 травня 2021 року на виконання ухвали від 11.05.2021 року судом отримані письмові докази у справі. 22.06.2021 року до канцелярії суду від представника відповідача [PERSON] адвоката Комісара О.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову Одеської міської ради відмовити в повному обсязі. 21.07.2021 року представник відповідача [PERSON] адвокат Комісар О.В. подав до Київського районного суду м. Одеси заяву про відвід головуючому у справі судді Бескровному Я.В., який вмотивував тим, що суддя відкрив провадження у справі у порушення вимог ст.185 ЦПК України, що, на його думку, свідчить про необ`єктивність та упередженість судді. Ухвалою суду від 22.07.2021 року заяву адвоката Комісара О.В. залишено без задоволення. Ухвалою суду від 09.09.2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - державного реєстратора Білгород-Дністровської державної адміністрації Одеської області Шевченка Максима Олександровича. Ухвалою суду від 08.02.2022 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Комісар О.В. у судові засідання 22.03.2022р., 26.04.2022р., 01.06.2022р. не явився подавав заяви про відкладення розгляду справи, які судом задовольнялися. В останнє засідання 18.08.2022р. адвокат Комісар О.В. також не явився, подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з його участю у апеляційному розгляді цивільної справи №493/1693/20, яка призначена на 18.08.2022р. на 13.40. Згідно розпорядження Голови Одеського апеляційного суду №1 від 02 березня 2022 року, до якого внесені зміни розпорядженням №2 від 16 березня 2022 року справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи. Отже, суд вважає неявку представника відповідача [PERSON] неповажною. Інші учасники справи у засідання не прибули, повідомлялися належним чином про час та місце розгляду справи. Дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 11.02.2017 року державним реєстратором Білгород-Дністровської державної адміністрації Одеської області Шевченком Максимом Олександровичем прийнято рішення від 13.02.2017 року (з відкриттям розділу) індексний номер 33823584, на підставі якого за [PERSON] зареєстровано право власності на об`єкт нежитлової нерухомості (магазин) загальною площею 27,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Підставою для прийняття державним реєстратором такого рішення став технічний паспорт від 23.12.2006 року №0007, виданий Товариством з обмеженою відповідальністю «Інжконсалтинг». Разом з тим, в матеріалах реєстраційної справи, яка надійшла на виконання ухвали суду від 11.05.2021 року, містяться документи, що не зазначені як підстави для прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію права власності. Серед них, зокрема: копія Акту державної технічної комісії про готовність завершеного будівництвом об`єкту до експлуатації, виданого 05.05.1997 року Державною технічної інспекцією, призначеною Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю; копія довідки від 20.01.2017 року № 110-17, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «БЮРО КОНСАЛТ СЕРВІС»; копія Ескізного проекту торгового павільйону за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до вищевказаного Акту замовником будівництва вказано ПП [PERSON] . Однак, як вбачається з даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення державного реєстратора (з відкриттям розділу) право власності на об`єкт зареєстровано за Михайловою. Жодного документу, який посвідчував би належність переходу прав, в тому числі права власності, на даний об`єкт від [PERSON] до [PERSON] не додано. Згідно з доданим до позову листом Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 13.06.2020 року № 2338-02/72, ні за [PERSON] , ні за [PERSON] право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , станом на 31.12.2012 року не зареєстровано. Разом з тим, з Ескізного проекту торгового павільйону за адресою: [ADDRESS] , який міститься в матеріалах реєстраційної справи на спірний об`єкт нерухомого майна, вбачається, що останній розроблено на підставі розпорядження «Горисполкома от 28.12.1996 року № 1248». Відповідно до копії наданого Одеською міською радою розпорядження Виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів від 28.12.1996 року № 1248р «Про укладення договорів на розміщення і експлуатацію тимчасових об`єктів торгівлі (громадського харчування, побутового обслуговування)» («О заключении договоров на размещение и эксплуатацию временних объектов торговли (общественного питания, бытового обслуживания») (надалі розпорядження № 1248р),а саме згідно із п. 2.2. даного розпорядження, службі узгодження у сфері міського господарства, містобудування та дизайну (служба согласований в сфере городского хазяйства, градостроительства и дизайна) доручено переукласти договори про надання дозволу на розміщення раніше встановлених об`єктів з суб`єктами підприємницької діяльності, які подали заяву про виконання свого обов`язку реконструювати існуючий об`єкт згідно з діючим на той час договором, за умови, що існуючий об`єкт повинен бути реконструйований (демонтований, замінений, перенесений), а новий (встановлений, перенесений згідно із «Положенням про єдиний порядок видачі у м. Одесі суб`єктам підприємницької діяльності дозволів на виготовлення, встановлення, розміщення та експлуатацію тимчасових об`єктів торгівлі, громадського харчування та побутового обслуговування») пред`явлений до здачі в експлуатацію в термін до 01.06.1997 року включно. Крім того, відповідно до розпорядження Виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів «Про затвердження переліку тимчасових об`єктів торгівлі, громадського харчування та побутового обслуговування, дозволених до проектування, встановлення та експлуатації в Київському районі м. Одеси» («Об утверждении передня временных объектов торговли, общественного питания и бытового обслуживания, разрешенных к проектированию, установке и эксплуатации в Киевском районе г. Одессы») від 06.06.1997 року № 500р (надалі розпорядження від 06.06.1997 року № 500р), на виконання розпорядження Виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів від 28.12.1996 року №1248р затверджено перелік тимчасових об`єктів торгівлі, громадського харчування та побутового обслуговування, дозволених до проектування, встановлення та експлуатації у відповідності до затвердженого порядку. Як вбачається з Додатку №1 до розпорядження від 06.06.1997 року № 500р, а саме пункту К-63, до затвердженого переліку тимчасових об`єктів торгівлі, громадського харчування і побутового обслуговування, дозволених до проектування, встановлення та експлуатації у відповідності до затвердженого порядку віднесено об`єкт за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Корольова,75 (Сбитнєв ПП, нова установка). Пунктом 2.5 розпорядження від 06.06.1997 року №500р доручено інспекції ДАБК, Комунальному підприємству «Одеське міське агентство узгодження», Службі головного художника, органам пожежного та санітарного нагляду після завершення робіт по встановленню тимчасового об`єкту прийняти тимчасовий об`єкт до експлуатації. Тимчасовий об`єкт торгівлі, громадського харчування і побутового обслуговування вважати прийнятим до експлуатації після підписання технічного акту приймання до експлуатації. Пунктом 8 розпорядження від 06.06.1997 року № 500р передбачено, що після виконання умов, встановлених пунктами 1-6 цього розпорядження та відповідно до визначеного актами виконкому порядку Комунальному підприємству «Одеське міське агентство узгодження» доручено укласти договори про дозвіл на розміщення і експлуатацію тимчасових об`єктів торгівлі, громадського харчування і побутового обслуговування. Визначено, що договори набирають чинності, а дозволи є дійсними з моменту реєстрації їх в реєстраційно-ліцензійній палаті управління правового контролю Одеського міськвиконкому. Відтак, з вищевикладеного вбачається, що уповноваженими на те органами місцевого самоврядування визначався порядок встановлення, реконструкції тимчасових об`єктів торгівлі, громадського харчування і побутового обслуговування, а також узгоджувався порядок легалізації здійснення суб`єктами підприємництва своєї діяльності у встановлених ними тимчасових об`єктах торгівлі. Даними актами не передбачалось визнання права приватної власності суб`єктів підприємницької діяльності на тимчасові споруди як на об`єкти нерухомого майна. Крім того, станом на 1998 рік законодавчо було регламентовано прийняття тимчасових споруд до експлуатації, однак це не свідчило про визнання державою таких споруд об`єктами нерухомості та не передбачало підстав для державної реєстрації права власності на останні. Таким чином, Акт державної технічної комісії про готовність завершеного будівництвом об`єкту до експлуатації, виданий 05.05.1997 року державною технічної інспекцією, призначеною Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю,на спірний об`єкт не є за своїм змістом та суттю правовстановлюючим документом та не засвідчує того, що дана споруда є об`єктом саме нерухомого майна. В той же час, вказаний Акт є лише свідченням того, що суб`єкт підприємницької діяльності виконував приписи розпорядження виконавчого комітету Одеської міської ради від 28.12.1996 року № 1248р. Крім того, Акт державної технічної комісії про готовність завершеного будівництвом об`єкту до експлуатації, виданий 05.05.1997 року, не є у відповідності до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Положення про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від05.08.1992 року № 449 (надалі Положення № 449), документом, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту. Відповідно до п. 1 Положення № 449, закінчені будівництвом (реконструкцією, реставрацією) та підготовлені до експлуатації згідно із затвердженим проектом об`єкти державного замовлення пред`являються замовником (забудовником) та підрядчиком для прийняття їх в експлуатацію державним приймальним комісіям. Згідно із п. 4 Положення № 449, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів (крім об`єктів житлово-цивільного призначення) проводиться державними приймальними комісіями, які призначаються органами, що затвердили проектно-кошторисну документацію, а об`єктів житлово-цивільного призначення - державними приймальними комісіями, які призначаються районними, районами міста Києва, Севастопольською міською державними адміністраціями та виконкомами місцевих Рад народних депутатів. Пунктом 8 Положення № 449, прийняття державними приймальними комісіями закінчених будівництвом об`єктів в експлуатацію оформляється актами. Акт про прийняття об`єктів в експлуатацію підписується головою і всіма членами комісії. При наявності у члена комісії заперечень вони повинні бути розглянуті за участі органу, представником якого він є. Розгляд акта про прийняття в експлуатацію об`єкту, прийняття рішень за наслідками розгляду заперечень окремих членів комісії та затвердження акта органом, що призначив комісію, провадиться в строк не більше місяця після підписання акта по об`єктах виробничого призначення і не більше 7 днів - по об`єктах житлово-цивільного призначення. Не дозволяється вводити в експлуатацію об`єкти без підпису акта представниками органів державного нагляду. Із вищезазначеного вбачається, що акт технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації не породжує будь-яких правових наслідків без затвердження його органом, що призначив відповідну комісію (рішення виконавчого комітету Одеської міської ради), а отже не є самостійним документом, що посвідчує введення об`єкта в експлуатацію. З довідки, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «БЮРО КОНСАЛТ СЕРВІС» від 20.01.2017 року № 110-17, вбачається, що підрядником (ТОВ «БЮРО КОНСАЛТ СЕРВІС») проведено технічний огляд та обстеження об`єкту за адресою: [ADDRESS] . За результатами обстеження встановлено лише технічні характеристики та властивості об`єкту. Проте, дана довідка не свідчить про належність набуття права власності будь-яким із суб`єктів та не могла слугувати підставою для реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна. Відповідно до Ескізного проекту торгового павільйону за адресою: [ADDRESS] (надалі Ескізний проект) ним передбачено встановлення павільйону на вільній від інженерних мереж території. Проектом передбачено, що несучою конструкцією павільйону є металевий каркас. В якості фундаменту заплановано влаштування монолітної бетонної плити товщиною 150 мм. Несуча конструкція покриття металеві форми. Зовнішня обшивка лита профільована сталь з наступним фарбуванням атмосферостійкими синтетичними емалями. Внутрішня обшивка гіпсокартон. З наведеного вбачається, що об`єкт, на який виготовлено Ескізний проект за технічними характеристиками,є саме тимчасовою спорудою, розміщення якої не передбачає влаштування фундаменту та капітальних стін. Відповідно до листа Комунального підприємства «Право» Одеської міської радивід 13.05.2020 року № 127, доданого Одеської міською радою до позову, [PERSON] або інші особи із відповідним замовленням на отримання довідок про резервування та підтвердження адреси: [ADDRESS] до КП «Право» не звертались. Згідно з п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Однією з загальних засад державної реєстрації прав є внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом (п.4 ч.1 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Пунктом 1 частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах. Пунктом 4 вказаної статті передбачено, що державний реєстратор під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень. Відповідно ч.1 ст.11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Відповідно до\~ч.\~3\~ст.\~26\~Закону України\~«Про реєстрацію\~речових прав\~на нерухоме\~майно та\~їх обтяжень»\~(в\~редакції чинній\~на момент\~прийняття рішення\~державним реєстратором)\~відомості про\~речові права,\~обтяження речових\~прав,\~внесені до\~Державного реєстру\~прав,\~не підлягають\~скасуванню та/або\~вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а"пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а"пункту 2\~частини шостої\~статті 37\~цього Закону)\~проводить державну\~реєстрацію набуття,\~зміни чи\~припинення речових\~прав відповідно\~до цього\~Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таким чином, зважаючи на те, що внаслідок безпідставного та необґрунтованого рішення державного реєстратора Білгород-Дністровської державної адміністрації Одеської області Шевченка фактично державою визнано право власності [PERSON] на підставі документів, що відповідно до вимог чинного законодавства не могли бути підставою для набуття права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , відтак вказані обставини свідчать про незаконність такого рішення державного реєстратора та є підставою для його скасування. Щодо інших позовних вимог суд зазначає наступне. Відповідно до ст.80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності. Згідно з ч.1 ст.83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної і державної власності, а також земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Відповідно до ч.4 ст.83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо). \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Згідно зі ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Виходячи зі змісту ст.12 ЗК України, до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, право розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадянам та юридичним особам, здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, тощо. Статтею 116 ЗК України визначені підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності. Виходячи з положень наведених норм законодавства, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Відповідно до листа Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради від 15.05.2020 року № 01-11/1686 містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] в Департаменті не зареєстровані. Крім того, відповідно до листа Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської радивід 15.05.2020 року № 01-8/298 вх в єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, відсутня інформація щодо одержання права на виконання будівельних робіт або прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, розташованих за вищевказаною адресою. Згідно з листом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради листом від 21.05.2020 року вих. № 01-18/554, у Департаменті відсутня інформація щодо прийняття рішень Одеською міською радою стосовно передачі у власність або користування земельної ділянки за вищевказаною адресою. Крім того, до листа додано Акт огляду земельної ділянки від 14.05.2020 року, де зазначено, що за результатами візуального огляду на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , розташовано магазин та зайнята площа земельної ділянки становить 27,5 кв.м. Як вбачається з листа Відділу у м. Одесі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 04.06.2020 року № 422/112-20, згідно із Книгами реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, других примірників державних актів, примірників договорів оренди землі, інформація щодо реєстрації станом на 31.12.2012 року права власності (користування) на земельну ділянку за вищевказаною адресою у Відділі відсутня. Таким чином, відповідно до наведених вимог закону обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку та державної реєстрації майнового права на неї, а відсутність у цієї особи таких документів свідчить про самовільне зайняття вказаної земельної ділянки. Суд повторює, що земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , на якій розташована спірний об`єкт, використовується відповідачем за відсутності документів, оформлення яких є необхідним для землекористування. Таким чином, наявність на землях комунальної власності самочинно встановлених об`єктів унеможливлює здійснення володіння, користування та розпорядження територіальною громадою м. Одеси земельною ділянкою, яка знаходиться під відповідним об`єктом. Статтею 212 ЗК України визначено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Власник земельної ділянки відповідно до ст. 319 ЦК України володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна може вимагати усунення будь-якого обмеження його права власності. Відповідно до п. б ч.3 ст.152 ЗК України до способів захисту прав на земельні ділянки належить, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Таким чином, суд доходить до висновку, що дана земельна ділянка перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Одеси, будь-яким особам у власність чи/або користування для будівництва об`єкту нерухомості за вказаною адресою не надавалась. Крім того, як вбачається з досліджених судом матеріалів справи між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позички від 02.09.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бутенко Н.П., та зареєстрований в реєстрі за № 740. Відповідно до договору №740, Михайлова передала, а Сбитнєв прийняв у безоплатне користування об`єкт нерухомого майна магазин, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 27,5 кв.м. Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Приписами частин 1-4 статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин - це дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Метою будь-якого правочину є досягнення певних юридичних наслідків, що мають істотне значення для сторін правочину. Отже, правочин - це вольові, правомірні дії, безпосередньо спрямовані на досягнення правового результату, а саме на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно зі ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Приписами статті\~328\~ЦК України\~передбачено,\~що право\~власності набувається\~на підставах,\~що не\~заборонені законом,\~зокрема із\~правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. [PERSON] у встановленому законом порядку не набула права власності на нежитлову будівлю загальною площею 27,5 кв.м., що розташована за вищевказаною адресою, відповідно не мала права і на відчуження даного об`єкту. У зв`язку з цим, вказана «нежитлова будівля» не є об`єктом цивільних прав, в розумінні закону, відповідно, і не може бути предметом цивільно-правового договору, а відтак і договір стосовно даного об`єкту суперечить закону. Згідно із ч. 1 ст. 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Відповідно до роз`яснень п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Частиною 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на момент прийняття рішення державним реєстратором) у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Оскільки [PERSON] набула право власності в порядку та спосіб не передбачений цивільним законодавством, відповідно остання не мала права на розпорядження даним майном, відтак вказаний договір позички підлягає визнанню недійсним, а рішення державного реєстратора від 02.09.2020 року №53861463 має бути скасованим. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до ст.145 Конституції України права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку. Згідно з ст.4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» одним з основних принципів місцевого самоврядування є судовий захист прав місцевого самоврядування. Згідно зі ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави та об`єктом права власності Українського народу. Від імені народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Таким чином суд приходить до висновку про обґрунтованість заявленого позову, а тому його слід задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved