Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-16 00:00:00

15.06.2022 заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури звернувся до суду в інтересах держави, в особі Білоцерківської міської ради, Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №2», із даним позовом, мотивуючи тим, що ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.12.2021 обвинуваченого у кримінальному провадженні №12021111030002675 від 01.11.2021 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, [PERSON] , звільнено від кримінальної відповідальності, у зв`язку з примиренням винного з потерпілим та кримінальне провадження закрито. Разом з тим, судом встановлено, що 31.10.2021 приблизно о 18 год. 40 хв. водій [PERSON] , керуючи технічно справним мотоциклом марки «Форте» без реєстрації та рухаючись у правій смузі руху по автодорозі с. Устимівка - с. Гребінки № Т- 1009 зі сторони с. Гребінки на відстані 1600 м від початку населеного пункту с. Гребінки, що в межах Білоцерківського району Київської області, порушив вимоги п. 1.5., 2.1 (а), 2.3, 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху України, не зменшив швидкість та не зупинився, щоб уникнути зіткнення з попутно пішоходом, в результаті чого допустив наїзд на пішохода [PERSON] , яка рухалась попутно но правому краю проїжджої частини дороги по напрямку до с. Устимівка. В результаті ДТП, пішохід [PERSON] отримала наступні тілесні ушкодження: відкритий перелом правої малогомілкової кістки та правої великої гомілкової кістки у нижній третині, закритий перелом лівої стегнової кістки, струс головного мозку, рана на голові. Грубе порушення водієм [PERSON] вимог п.п. 2.1 (а), 1.5, 2.3 (б), 12.2. 12.3 ПДР України знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень у [PERSON] . Ухвала набрала законної сили. У зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями, потерпіла - [PERSON] з 31.10.2021 по 01.12.2021 знаходилася на стаціонарному лікуванні в КЗ БМР «Білоцерківська міська лікарня №2», що підтверджується довідкою, виданою лікарнею від 17.02.2022 за №03-05/291. Фактичні витрати на стаціонарне лікування потерпілого [PERSON] становлять 72194,03 грн., проведено на лікуванні 31 ліжко-днів, згідно розрахунків, вартість лікування склала 72 194,03 грн. Витрати, які з вини відповідача здійснені КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 2» на стаціонарне лікування потерпілої - [PERSON] від злочину, негативно впливають на фінансування інших хворих, внаслідок чого порушуються інтереси держави у сфері дотримання прав і свобод людини і громадянина та в галузі охорони здоров`я та забезпечення пов`язаних з ними державних гарантій, що і є підставою для звернення прокурором в межах своєї компетенції до суду на захист державних інтересів. Разом з цим, КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 2» належним чином не здійснює покладені на неї обов`язки, оскільки до цього часу позов про стягнення витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину у сумі 72 194,03 грн. до суду не пред`явлений та відповідні витрати Білоцерківській міській лікарні №2 не відшкодовані. Враховуючи, що з часу набрання законної сили ухвали Білоцерківського міського міськрайонного суду до цього часу ні КЗ БМР «Білоцерківська міська лікарня №2», ні орган управління, яким є Білоцерківська міська рада, самостійно не вжили заходів цивільно-правового характеру з метою відшкодування витрат на лікування осіб, які є потерпілими від злочину, що свідчить про нездійснення належним чином відповідних повноважень, а фінансування вказаного закладу охорони здоров`я здійснюється, у тому числі за рахунок коштів Державного бюджету України, вищенаведене негативно впливає на соціально-економічну ситуацію та порушує інтереси установи, які полягають у встановленому законодавством забезпеченні повернення до бюджету витрат, понесених закладом охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочину. Оскільки витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню в повному обсязі, тому, позивач просить в судовому порядку стягнути з відповідача на користь Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №2» кошти витрачені на лікування потерпілого від злочину [PERSON] в розмірі 72194,03 грн. 05.07.2022 судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідачу було роз`яснено право надіслати суду відзив на позовну заяву та усі наявні докази, що підтверджують заперечення проти позову, та заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії ухвали суду про відкриття провадження у справі. Відповідач - [PERSON] копію ухвали суду про відкриття провадження та позовну заяву з додатками отримав 18.07.2022 (а.с.54,55), однак, протягом строку, встановленого судом, відзив на позовну заяву та заяви з процесуальних питань до суду не подав. 18.07.2022, 22.07.2022 представник Білоцерківської міської ради надав до суду письмову заяву, в якій просив справу слухати у відсутності представника Білоцерківської міської ради за наявними матеріалами у справі. Станом на 16.08.2022 клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, а тому відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 3 ст. 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Відповідно до ч. 4 ст. 56 ЦПК України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 131-1 Конституції України, прокуратура України становить єдину систему, на яку покладається, у тому числі, представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом. Судом встановлено, що ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.12.2021 у справі №357/14336/21, 1кп/357/1633/21 (а.с. 9-12) [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні №12021111030002675 від 01.11.2021 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, у зв`язку з примиренням винного з потерпілим та кримінальне провадження №12021111030002675 від 01.11.2021 щодо [PERSON] на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КК України, закрито та дана ухвала суду набрала законної сили 17.12.2021. Також, встановлено, що 31.10.2021 приблизно о 18 год. 40 хв. водій [PERSON] , керуючи технічно справним мотоциклом марки «Форте» без реєстрації та рухаючись у правій смузі руху по автодорозі с. Устимівка - с. Гребінки № Т- 1009 зі сторони с. Гребінки на відстані 1600 м від початку населеного пункту с. Гребінки, що в межах Білоцерківського району Київської області, порушив вимоги п. 1.5., 2.1 (а), 2.3, 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху України, не зменшив швидкість та не зупинився щоб уникнути зіткнення з попутно пішоходом, в результаті чого допустив наїзд на пішохода [PERSON] , яка рухалась попутно но правому краю проїжджої частини дороги по напрямку до с. Устимівка. В результаті ДТП, пішохід [PERSON] отримала наступні тілесні ушкодження: відкритий перелом правої малогомілкової кістки та правої великої гомілкової кістки у нижній третині, закритий перелом лівої стегнової кістки, струс головного мозку, рана на голові. Отже, порушення водієм [PERSON] вимог п.п. 2.1 (а), 1.5, 2.3 (б), 12.2. 12.3 ПДР України знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень у [PERSON] . Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. У зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями, потерпіла - [PERSON] з 31.10.2021 по 01.12.2021 знаходилася на стаціонарному лікуванні в КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня №2», що підтверджується довідкою, виданою лікарнею від 17.02.2022 за №03-05/291 (а.с. 13). Фактичні витрати на стаціонарне лікування потерпілого [PERSON] становлять 72194,03 грн., проведено на лікуванні 31 ліжко-день. Відповідно до ст. 89 Бюджетного кодексу України, видатки на фінансування лікарні широкого профілю здійснюються за рахунок коштів місцевого бюджету, а тому несплата коштів відповідачем суттєво зачіпає інтереси держави, в зв`язку з недоотриманням коштів для фінансування закладів охорони здоров`я. КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 2» належить до комунальної власності, тобто перебуває у комунальній власності Білоцерківської міської територіальної громади, що підтверджується копією статуту (а.с. 21-33). Положеннями ст. 1166 ЦК України передбачено відшкодування матеріальної шкоди при наявності складу правопорушення: протиправних дій особи, заподіяння шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою і наслідками, вини особи, що причинили збиток. Згідно ч. 1 ст. 1206 ЦК України, особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Відповідно ч. 3 ст. 1206 ЦК України, якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету. Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» №11 від 07.07.1995 року, судам слід мати на увазі, що питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з «Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16.07.1993 року. Як передбачено цим Порядком, сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених в стаціонарі, та щоденної вартості його лікування. До справи має бути приєднана довідка - розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров`я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній. П. 2 Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16.07.1993 року вказує, що визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентарю та обладнання. Відповідно п. 3 вищезазначеного Порядку визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров`я або прокурора. У разі, коли при ухвалені вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Як вбачається з матеріалів справи, суду не надано доказів щодо відшкодування коштів, які витрачені на стаціонарне лікування потерпілої [PERSON] , відповідачем та останнім не надано до суду відзив на позов у спростування доводів позивача. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам наданим позивачем в їх сукупності, суд приходить до висновку, що витрати, понесені Білоцерківською міською лікарнею № 2 на лікування потерпілого, підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача, тому, позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі ст. 141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання до суду вказаного позову, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь держави судового збору в розмірі 2481,00 грн.

Outcome: approved