Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-15 00:00:00

7 лютого 2022 року до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою звернулася [PERSON] , в якій просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 69259, виданий 28 травня 2021 року приватний нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем та стягнути з відповідача ТОВ «Вердикт Капітал» на свою користь судові витрати, які складаються зі сплати судового збору у розмірі 1448 гривень, 60 копійок та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15\~000 гривень. Разом із позовною заявою також були подані заява про забезпечення позову, в якій [PERSON] просить суд забезпечити позов шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису № 69259, виданого 28 травня 2021 року приватний нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем; заява про розгляд справи без участі позивача; клопотання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження та клопотання про витребування доказів. За результатами автоматизованого розподілу справу було передано на розгляд судді Косіциній В.В. Ухвалою суду від 8 лютого 2022 року заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову було задоволено, стягнення на підставі виконавчого напису, вчиненого 28.05.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгенієм Михайловичем, зареєстрованого в реєстрі за № 69259 у виконавчому провадженні № 67769178 від 04.12.2021 року, що здійснюється приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Щербаковим Ю.С зупинено, а примірник ухвали про забезпечення позову направлено заявнику та всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і відповідним державним та іншим органам для вжиття відповідних заходів. 14 лютого 2022 року суд постановив ухвалу, якою позовну заяву [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгена Михайловича, приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Щербакова Юрія Сергійовича про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, встановлено спрощений порядок розгляду справи без виклику сторін, також задоволено клопотання позивача про витребування доказів, а саме: витребувано у Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгена Михайловича (01001, м. Київ, вул. Мала Житомирська, 6/5) оригінали (належним чином посвідчені копії) нотаріальної справи щодо видання 28 травня 2021 року ним виконавчого напису № 69259 та у ТОВ «Вердикт Капітал» (04053, м. Київ, вул. Кудрявський узвіз, буд. 5-Б) копію кредитного договору № 014/2517/82/81507 від 10.09.2007 року, укладеного з [PERSON] та АТ «Райффайзен Банк Аваль». Копії ухвал від 08.02.2022 року та 14.02.2022 року було вручено представникові позивача [PERSON] у приміщенні Приморського районного суду м. Одеси 17 лютого 2022 року, у тому числі, й для направлення їх разом із примірниками позовних заяв на адреси інших учасників справи. 15 лютого 2022 року до суду з Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області до суду надійшла відповідь про зареєстроване місце проживання (перебування) [PERSON] , з якої вбачається, що зареєстрованим місцем проживання позивача є [ADDRESS] . 22 лютого 2022 року від позивача через канцелярію суду надійшло клопотання, я якому вона просила суд приєднати до матеріалів вказаної справи копію Довідки № Т1-292597-ф/л від 03.11.2021 року про реєстрацію місця проживання/перебування [PERSON] на території міста Одеси. 23 лютого 2022 року від [PERSON] засобами електронного зв`язку надійшла заява, в якій він просив суд залучити його до участі у справі в якості представника позивача та надати доступ до електронної справи у підсистемі «Електронний суд». На підтвердження своїх повноважень як представника він надав копію довіреності від 18.02.2022 року № 184. 23 лютого 2022 року на виконання ухвали суду від 14 лютого 2022 року відповідачем було надано до суду копію кредитного договору № 014/2517/82/81507 від 10.09.2007 року. 21 березня 2022 року від [PERSON] засобами електронного зв`язку повторно надійшла заява, в якій він просив суд залучити його до участі у справі в якості представника позивача та надати доступ до електронної справи у підсистемі «Електронний суд», хоча суд виконав вимоги заяви від 23 лютого 2022 року та залучив [PERSON] як представника до участі у справі та надав доступ до підсистеми «Електронний суд». 30 березня 2022 року від позивача засобами електронного зв`язку надійшла заява про видачу їй скан - копій ухвал суду від 08.02.2022 року та 14.02.2022 року, яка судом була виконана 31 березня 2022 року та на підтвердження чого у матеріалах справи є роздруківка з електронної пошти. Відповідач не скористався своїм процесуальним правом та відзив до суду не надав, хоча у матеріалах справи міститься рекомендоване повідомлення на підтвердження факту отримання ним копії ухвали від 14 лютого 2022 року та позову з додатками. Письмових пояснень від третіх осіб до суду також не надходило. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. У зв`язку із вище викладеним, суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Відповідно до\~ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову, з наступних підстав. Так, судом було встановлено, що 10 вересня 2007 року між [PERSON] (після укладення шлюбу 21 листопада 2019 року Татарова) та АТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір № 014/2517/82/81507, відповідно до якого позивач взяла у кредит на споживчі цілі кошти у розмірі 18\~988 грн. строком на 72 місяці. 28 травня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем було видано виконавчий напис № 69259, відповідно до якого позивач Свейко (Шулячинська) має заборгованість перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» у розмірі 206 046, 38 (двісті шість тисяч сорок шість гривень, 38 копійок). 24 січня 2018 року на підставі договору факторингу № 114/54, укладеного між АК «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний банк» до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором № 014/2517/82/81507 від 10 вересня 2007 року. Правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ «Комерційний Індустріальний банк» по кредитному договору № 014/2517/82/81507 від 10 вересня 2007 року на підставі договору факторингу № ВФ/03 від 08.04.2021 року стало ТОВ «Вердикт Капітал». Вказані обставини підтверджуються виконавчим написом № 69259, копію якого долучено до матеріалів справи. 4 грудня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Щербаковим Ю.С. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 67769178; 13 січня вказаним виконавцем було винесено постанову № 67769178 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість (ст. 87 Закону України «Про нотаріат»). Судом встановлено, що підставою для вчинення виконавчого напису є Кредитний договір № 014/2517/82/81507 від 10.09.2007 р. (а.с. 59), між товариством «Райффайзен банк Аваль» та позивачем, що укладений у простій письмовій формі та нотаріально не посвідчений. Як на підставу вчинення виконавчого напису, нотаріус посилається на Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 р. (далі - Постанова). Проте вказана\~Постанова\~не відносить кредитний договір до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Відповідні зміни до\~Постанови\~та віднесення кредитного договору до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, були внесені\~Постанову Кабінету Міністрів України за № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Разом з тим,\~Постанова Кабінету Міністрів України за № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів»\~відповідно до Постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року в справі № 826/20084/14 визнана судом незаконною та нечинною. Так, Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 22.02.2017, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у справі № 826/20084/14, визнав незаконною та нечинною\~постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема в частині пункту 2 змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Згідно з пунктом 10.2.\~постанови Пленуму Вищого адміністративного суду\~України № 7 від 20.05.2013 «Про судове рішення в адміністративній справі», визнання акту суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акту. Київський апеляційний адміністративний суд, взявши до уваги зазначений пункт 10.2.\~постанови Пленуму Вищого адміністративного суду\~України № 7 від 20.05.2013 «Про судове рішення в адміністративній справі», дійшов висновку про необхідність визнання нечинною\~Постанови Кабінету міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів»\~в частині, з моменту її прийняття. З огляду на викладене до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172 в редакції від 29.11.2001, тобто в редакції, яка діяла до моменту доповнення Переліку п. 2 Розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Аналогічного висновку дійшов Верховний суд у своїй\~Постанові\~по справі 910/13233/17 від 29 січня 2019 року. Відповідно до пункту 1\~постанови Кабінету Міністрів України від\~\~ 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса», для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Також, пп. б п. 2 Переліку передбачено, що для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, зокрема, подаються засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Таким чином, у нотаріуса були відсутні повноваження на вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, який не був нотаріально посвідчений та не відносився до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. З наведеного вбачається, що відповідачем, всупереч вимог закону не було надано документів, які б підтверджували право його вимоги до позивача за кредитним договором, а нотаріус помилково, всупереч вимог закону, не перевірив зміст договорів на які відповідач посилався як на підставу виникнення у нього права вимоги до позивача за кредитним договором, та стягнув спірну заборгованість. В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні», прийнятого на підставі\~Постанови\~ВССУ № 2 від 07.02.2014 року, вказано, що вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не розглядає спір про право. Виконавчий напис вчиняється виключно за документально оформленими вимогами, які викладені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів тільки за наявності всіх умов, передбачених\~Законом № 3425-ХII. Безспірність вимог визначається не нотаріусом або стягувачем, а відповідно до переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. У п. 10 «Узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року Вищого спеціалізованого суду України з розгулу цивільних і кримінальних справ роз`яснено, що однією з об`єктивних причин оскарження виконавчих написів є поверхневий підхід нотаріуса до вирішення питання про можливість вчинення виконавчого напису у кожному конкретному випадку. Поза увагою нотаріуса часто лишається те, що стягувачі, звертаючись за вчиненням виконавчого напису, необґрунтовано завищують суми своїх вимог, включаючи до їх складу всі санкції, комісії, винагороди, або звертаються про стягнення спірного боргу. Тому судами під час розгляду таких справ має бути враховано пред`явлені банками розрахунки заборгованості за кредитними договорами, суми, які зазначені у письмових вимогах та виконавчих написах нотаріусів, з`ясовано всі обставини у справі, зокрема чи є за боржником сума боргу. При цьому, судам слід особливу увагу приділяти спірності сум у частині зазначення різних сум у письмовій вимозі та у виконавчому написі. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 645/1979/15-ц. Згідно з ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. На підставі п. 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивачем разом із позовною заявою надано квитанцію № 3834-8734-4676-3544 від 28.01.2022 року, що підтверджує факт сплати нею судового збору за подання позовної заяви у розмірі 992,40 грн. та квитанцію № 1820-2951-4410-0570 від 28.01.2022 року на підтвердження сплати нею судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 496 грн. 20 коп. У позовній заяві позивач просить суд, зокрема, стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, а тому суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1488 гривень 60 коп. Вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15\~000 гривень суд вважає необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Так, відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, до судових витрат, окрім судового збору, належать також витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких ч. 3 ст. 133 ЦПК України відносить у тому числі, і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Таким чином, закон чітко пов`язує здійснення професійної правничої допомоги виключно адвокатом. [PERSON] , який являється представником позивача Татарової Н.А. не є адвокатом, у матеріалах справи відсутні ордер, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката України; він є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та здійснює представництво інтересів позивача [PERSON] на підставі довіреності № 184 від 18 лютого 2022 року (копія міститься у матеріалах справи). Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Верховний Суд у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначає, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». Судом було встановлено, що до позовної заяви надано договір № 189 про надання юридичних послуг від 20 січня 2022 року, додаткова угода № 1 до договору № 189 про надання юридичних послуг від 20 січня 2022 року, заява про намір отримати юридичні послуги як додаток до Договору № 189 про надання юридичних послуг від 20 січня 2022 року та квитанція № 99 від 21 січня 2022 на суму 2000 гривен. Таким чином, позивач не надала жодних належних доказів на підтвердження витрат на правову допомогу у розмірі 15\~000 гривень, які вона просить суд стягнути з відповідача. Окрім того, суду не зрозуміло, чому позивач просить суд стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі саме 15 тисяч гривень, адже зі змісту договору № 189 про надання юридичних послуг від 20 січня 2022 року суду стало відомо, за загальна вартість юридичних послуг складає 20 тисяч гривень. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Враховуючи те, що позивачем не надано детального опису виконаних її представником робіт, акту приймання-передачі наданих послуг суд не може встановити факт співмірності виконаних представником робіт, затраченого ним часу та наданих ним послуг зі складністю справи. З огляду на зазначене, враховуючи зміст поданих документів на підтвердження понесених позивачем судових витрат та вищезазначених критеріїв, суд відмовляє позивачеві у задоволенні вимог про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15\~000 гривень На підставі вище викладеного та

Outcome: approved