Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-02 00:00:00

08 вересня 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся заявник із вищевказаною заявою окремого провадження, в якій просив суд встановити факт свого постійного проживання разом із батьком [PERSON] на час відкриття спадщини внаслідок смерті останнього [INFO] . Свою заяву [PERSON] мотивував тим, що він після смерті свого батька звернувся до державного нотаріуса Четвертої ДДНК для отримання свідоцтва про право на спадщину, яка залишилась після смерті батька, однак у відповідь отримав відмову у видачі такого свідоцтва, оформлену постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19 серпня 2021 року, обґрунтовану тим, що заявник не довів факт свого постійного проживання із батьком, як спадкодавцем, на момент його смерті. Нотаріус порадила звернутись заявнику із цього приводу до суду. Заявник вважає, що він прийняв спадщину після смерті батька в порядку ст.1268 ч.3 ЦК України, оскільки останні півтора роки батько заявника у зв`язку із суттєвим погіршенням стану свого здоров`я потребував цілодобового догляду, а тому переїхав проживати до заявника, який разом із дружиною здійснював його догляд та утримував до моменту смерті. Вказуючи на те, що викладені обставини підтверджуються долученими до заяви письмовим доказами, а також можуть бути підтверджені в судовому засіданні свідками, заявник просив його заяву задовольнити в повному обсязі. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська від\~23\~жовтня 2021\~року заяву\~окремого провадження\~прийнято до\~розгляду та\~відкрито провадження\~у цивільній\~справі, яку\~призначено до\~розгляду в\~судове засідання\~з повідомленням\~учасників справи. Цією ж ухвалою до участі у справі залучено в якості заінтересованої особи Дніпровську міську раду, а також витребувано з Четвертої ДДНК в якості доказу копію спадкової справи, відкритої після смерті батька заявника. В судовому засіданні представник заявника вимоги заяви свого довірителя підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі з викладених у заяві підстав. Заінтересовані особи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, від Четвертої ДДНК до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності вказаної заінтересованої особи і прийняття рішення судом на свій розсуд. За таких обставин суд у відповідності до ст.ст.10, 211, 223, 294 ЦПК України вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за відсутності заінтересованих осіб. Вислухавши представника заявника, допитавши свідка, а також дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені на ступні фактичні та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що заявник є рідним сином спадкодавця [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , внаслідок чого відкрилась спадщина на належне останньому за життя майно, що підтверджується копіями паспорту заявника та свідоцтва про його народження, копією свідоцтва про смерть, а також іншими матеріалами спадкової справи. Судом також встановлено, що батько заявника заповіту не складав, спадкового договору не укладав, а заявник є єдиним спадкоємцем померлого, що підтверджується копіями інформаційних довідок зі спадкового реєстру, іншими матеріалами спадкової справи. За життя померлий батько заявника був зареєстрований за адресою [ADDRESS] , де разом із ним зареєстрованих живих осіб на момент смерті спадкодавця судом не встановлено. В свою чергу, заявник як на момент смерті батька, так і до сьогоднішнього часу зареєстрований та фактично мешкає зі своєю родиною за адресою [ADDRESS] . Викладені обставини підтверджуються довідками про зареєстровані місця проживання заявника та його батька, копією паспорту заявника, а також матеріалами спадкової справи. 17 серпня 2021 року заявник звернувся до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, в зв`язку із чим державним нотаріусом в той же день заведено спадкову справу, а 19 серпня 2021 року у відповідь на заяву заявника від тієї ж дати винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії видачі заявнику свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] . Постанова нотаріуса мотивована тим, що заявником пропущено встановлений законом шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини, і не має підстав вважати спадщину прийнятою заявником в порядку ст.1268 ч.3 ЦК України, оскільки заявник та померлий спадкодавець не були зареєстровані разом на день смерті спадкодавця. Викладені обставини підтверджуються копіями відповідних заяв заявника, а також копією постанови нотаріуса. В той же час, зі змісту копії виписки з історії хвороби №714, а також пояснень допитаного в якості свідка [PERSON] судом достеменно встановлено, що батько заявника [PERSON] через загострення низки своїх хвороб, в тому числі хронічного характеру, що зумовило суттєве погіршення стану його здоров`я, з середини 2012 року і до моменту своє смерті [INFO] за рішенням заявника та його родини переїхав фактично мешкати без зміни реєстрації свого місця проживання до заявника за адресою [ADDRESS] , де заявник та його дружина здійснювали догляд за спадкодавцем, утримували його до моменту смерті, а після цього організували його поховання. Правовідносини, які виникли між учасниками справи, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, Закону України «Про нотаріат», Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, чинній на момент відкриття спадщини), Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказ Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (далі Порядок). Так, відповідно до ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. За змістом ст.ст.293, 315 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, перелік яких визначений ст.315 ч.1 ЦПК України. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. За змістом норм ст.ст.1216, 1217, 1258, 1261 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно положень ст.1220, 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.3 ст.46 ЦК України). Аналогічні положення щодо прийняття спадщини внаслідок постійного проживання зі спадкодавцем передбачені підпунктом 3.21 пункту 3 глави 10 розділу II Порядку. Відповідно до ст.ст.1269, 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Положеннями ст.67 Закону України «Про нотаріат» визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Нормою ст.68 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. Аналогічні положення містить п.4.1 глави 10 розділу ІІ Порядку. Підпунктом 3.22 п.3 глави 10 розділу II Порядку передбачено, що у разі відсутності у паспорті спадкоємця, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно ст.ст.2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Реєстрація внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. За змістом ст.ст.76, 89, 95, 294 ЦПК України при розгляду судом цивільної справи доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)\~письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3)\~показаннями свідків. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ст.319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази як кожен окремо, так і в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених норм законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість поданої заяви і необхідність її задоволення, ґрунтуючи своє рішення на наступному. Юридичні факти це життєві обставини чи факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин. Однак не всі життєві обставини є юридичними фактами. Життєві факти (обставини) стають юридичними фактами внаслідок визнання їх такими державою і закріплення в законі. У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Статтею 315 ЦПК України визначено перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які підлягають розгляду судом у порядку окремого провадження. Даний перелік не є вичерпним, і у судовому порядку можуть бути встановлені й інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не передбачено іншого порядку їх встановлення. Наведена правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року по справі №320/948/18, Верховного Суду у постановах від 17 листопада 2021 року по справі №759/3119/16-ц, від 26 листопада 2021 року по справі №263/877/21, від 08 грудня 2021 року по справі №543/271/20, 23 грудня 2021 року по справі №554/1618/21, від 24 грудня 2021 року по справі №935/1386/20, від 26 січня 2022 року по справі №568/310/21, від 26 січня 2022 року по справі №282/976/20, листом Верховного Суду України від 01 січня 2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення». Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04 березня 2021 року по справі №521/19930/19. Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. До таких висновків дійшов Верховний Суду у постанові від 12 листопада 2020 року по справі №750/12880/19. Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою ст.1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Аналогічні правові висновки містять у постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року по справі №484/747/17, від 01 липня 2020 року по справі №222/1109/17, від 21 жовтня 2020 року по справі №643/16216/17, від 10 листопада 2021 року по справі №759/19779/18, від 07 червня 2022 року по справі №175/4514/20. Стосовно обставин правовідносин учасників даної цивільної справи, то судом за наслідками розгляду справи по суті на підставі аналізу змісту наявних у справі доказів, а також пояснень допитаного свідка в контексті приведених вище положень законодавства, правових висновків та усталеної судової практики підтверджено дійсність викладених заявником в обґрунтування його вимог за заявою фактичних обставин, необхідних для задоволення такої заяви окремого провадження. Зокрема, в судовому засіданні знайшли підтвердження ті обставини, що заявник є сином та єдиним спадкоємцем померлого [INFO] [PERSON] , який хоча і був зареєстрований за іншою, ніж заявник адресою, однак останній рік-півтора свого життя без зміни реєстрації свого місця проживання внаслідок значного погіршення стану свого здоров`я фактично мешкав разом із заявником до моменту своєї смерті, оскільки потребував постійного догляду. За таких обставин, враховуючи, що встановлення заявленого юридичного факту необхідно заявнику для подальшого підтвердження прийняття спадщини, а отже належного оформлення своїх спадкових прав, а саме для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, приймаючи до уваги, що встановлення цього юридичного факту не пов`язано із подальшим вирішенням спору про право, оскільки заявник є єдиним спадкоємцем, а Дніпровська міська рада, залучена судом до участі у розгляді справи, не висловила наміру набути право на спадщину на підставі ст.1277 ЦК України, враховуючи відсутність у заявника можливості встановити даний юридичний факт в позасудовому порядку, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність вимог заяви окремого провадження, а отже і про можливість її задоволення. При цьому, відкидаючи положення пп.3.22 п.3 глави 10 розділу II Порядку як підставу для відмови у задоволенні заяви, суд крім наведених вище правових позицій суду касаційної інстанції виходив також з того, що визначені вказаними положеннями Порядку документи є вичерпним переліком доказів, на підставі яких здійснюється встановлення факту прийняття спадкоємцем спадщини в порядку ст.1268 ч.3 ЦК України, лише для нотаріуса, а не для суду, оскільки суд при розгляді та вирішенні справ використовує ширше коло джерел та засобів доказування, що вбачається зі змісту ст.ст.76, 89 ЦПК України. В той же час, суд не приймає до уваги як належні та допустимі докази надані стороною заявника письмові пояснення певних осіб, як свідків, у відповідності до норм ст.ст.76, 90, 230, 233 ЦПК України, оскільки такі особи не допитувались судом з незалежних від нього підстав як свідки, а визначені останньою із вказаних норм підстави для оголошення письмових показань відсутні. У відповідності до ст.294 ч.7 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: approved