Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-02 00:00:00

До суду надійшов вищезазначений позов, в обґрунтування якого зазначено, що 03 квітня 2015 року між позивачем та відповідачем Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції було зареєстровано шлюб під актовим записом № 447. Сторони мають двох дітей, сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] . Діти знаходяться на утриманні позивача, останній самостійно займається їх вихованням, у зв`язку з чим, за домовленістю з відповідачем, сторони вирішили, що після розірвання шлюбу діти залишаться проживати разом з позивачем. Позивач вказує, що їх шлюб на даний час розпався через несумісність характерів, наявність протиріч та різні погляди на життя. В подальшому збереження шлюбу між відповідачем та позивачем на думку останнього не можливе, так як вказане суперечить його особистим інтересам. Позивач просить суд розірвати шлюб, неповнолітніх дітей після розірвання шлюбу залишити на проживанні та вихованні батька. Позивач у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просить справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить дітей після розірвання шлюбу залишити на проживанні та вихованні разом із ним. Відповідач у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву, в якій просить справу розглянути без її участі, позовні вимоги визнає у повному обсязі. Не заперечує, щоб її з позивачем неповнолітні діти залишилися на проживанні та вихованні батька дітей, позивача по справі. Дослідивши та проаналізувавши докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 03 квітня 2015 року між позивачем та відповідачем Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції було зареєстровано шлюб під актовим записом № 447 (а.с. 15). Сторони мають двох дітей, сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 11) та доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 12). Таким чином, наявність у сторін дітей віком до одного року судом не встановлена. Між сторонами 26 травня 2022 року було укладено договір про участь у вихованні, утриманні та визначенні місця проживання дітей, згідно п.2 якого сторони досягли домовленості, що син позивача та відповідача [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] , з моменту укладення договору та в подальшому після розірвання шлюбу постійно будуть проживати з батьком дітей, [PERSON] . Діти утримуються і будуть в подальшому утримуватися батьком дітей самостійно. Батько одноособово приймає стосовно дітей всі необхідні рішення, які пов`язані із перебуванням, проживанням, навчанням, лікуванням та оздоровленням дітей, тобто діти фактично знаходяться на вихованні батька. Мати дітей може брати участь у вихованні дітей шляхом побачень та зустрічей з ними (а.с. 13-14). З огляду на вищезазначене, судом не вбачається спору між сторонами про місце проживання дітей, та з ким на вихованні будуть перебувати діти, так як на даний час позивач самостійно виховує дітей та вони проживають разом з ним. Відповідно до ст.ст.110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Відповідно до ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Судом було встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що між сторонами втрачено почуття любові одне до одного. Сім`я розпалася та існує формально. Оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, шлюб підлягає розірванню. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Суд вважає, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б його інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого шлюб підлягає розірванню. Судом не встановлено обставин відповідно до норм чинного законодавства, які б унеможливлювали розірвання шлюбу. При цьому, відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно ч. 3 ст. 151 СК України батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Згідно ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Згідно ч. 4 ст. 157 СК України батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Згідно ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Законодавцем визначено, що під час вирішення спору про визначення місця проживання дитини, участь органу опіки та піклування є обов`язковою, а позивач до заяви про визначення місця проживання дитини повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки (судом обов`язково враховується стан здоров`я як батьків, так і дитини), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище заявника), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло. Водночас у даному випадку судом під час розгляду цієї справи не вирішується спір про визначення місця проживання дитини. За загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. До такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові № 200/952/18 від 15 січня 2020 року. Матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами. Таким чином, судом встановлено, що на даний час залишення дітей на проживанні та вихованні разом з батьком, не суперечитиме їх інтересам, про це між сторонами наявна домовленість, і таке питання може бути вирішене судом разом з вимогою про розірвання шлюбу, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог. Згідно ч.2 ст.114СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. На підставі ст. 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У даному випадку відповідач не ставить питання про зміну її прізвища на дошлюбне, а тому суд після розірвання шлюбу вважає за необхідне залишити відповідачу її шлюбне прізвище. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України, оскільки відповідач визнала позовні вимоги, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі даного позову, тобто 496 гривень 20 копійок. При цьому, з відповідача на користь позивача на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з врахуванням положень ч.1 ст. 142 ЦПК України, слід стягнути 50 відсотків судового збору, який позивач сплатив при поданні до суду даного позову, тобто 496 гривень 20 копійок.

Outcome: approved