Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-15 00:00:00

В травні 2022 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на домоволодіння, яке розташовано по [ADDRESS] . Вона як спадкоємець по заповіту своєчасно прийняла спадщину. Однак, оскільки при житті спадкодавець не отримала правовстановлюючих документів на домоволодіння, вона не може оформити на себе право власності на вказане спадкове майно. Просила суд визнати за нею право власності на домоволодіння в порядку спадкування. Представник позивача надіслав на адресу суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав та просив розглянути справу у його відсутності. Представник відповідача звернувся до суду із заявою, в якій позов визнав та просив розглянути справу у його відсутності. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши матеріали справи та враховуючи, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову відповідачем та третьою особою не суперечить встановленим обставинам по справі та не порушує права та інтереси інших осіб, дійшов висновку про розгляд справи у підготовчому судовому засіданні та задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що по [ADDRESS] розташовано домоволодіння, яке складається з житлового будинку літера «А» та господарських споруд. Дане домоволодіння відповідно до довідки старостинського округу № 1 Новоселицької міської ради № 150 від 21 лютого 2022 року станом на 1990-1991 роки, до набрання чинності Закону України «Про власність», відносилося до категорії робочих дворів, головою якого була [PERSON] .. Крім цього, рішенням виконкому Маршинецької сільської ради № 65 від 08 жовтня 1997 року [PERSON] надано дозвіл на приватизацію 0,16 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по вказаній адресі. Домоволодіння зареєстровано в сільській раді в погосподарській книзі із наданням відповідної адресної частини та побудовано [PERSON] на відведеній їй для вказаної мети земельній ділянці, що підтверджується витягами з погосподарської книги Маршинецької сільської ради. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 2005 року № 20 роз`яснено, що положення ст. ст. 17, 18 Закону України «Про власність» поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону. До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Таким чином, право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Так, на час будівництва житлового будинку питання набуття права власності регулювалось ст. 86 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, згідно якої право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Порядком реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року та втратила чинність згідно наказу Держжитлокомунгоспу N 56 від 1З грудня 1995 року. Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Вказаною інструкцією обов`язковою була реєстрація права власності на житлові будинки в органах БТІ лише у містах і селищах міського типу, однак не у сільській місцевості. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Відповідно до ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 43 Постанови КМУ від 25 грудня 2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані: - документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги; - виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою. Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим. Вищевказані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що вказане домоволодіння побудовано відповідно до діючого на час його будівництва законодавства та належним чином було зареєстровано органом місцевого самоврядування. Зважаючи на те, що домоволодіння було побудовано [PERSON] на відведеній в установленому порядку земельній ділянці та зареєстровано в сільській раді за нею як за забудовником, то домоволодіння належало їй особисто на праві власності. [INFO] [PERSON] померла, після її смерті відкрилася спадщина на вищевказане домоволодіння. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до заповіту, який був складений 21 вересня 2018 року та посвідчений в.о. старости старостинського округу № 1 Новоселицької міської ради, спадкодавець [PERSON] заповіла позивачу все своє майно. Позивач спадщину після смерті [PERSON] прийняла своєчасно, звернувшись із відповідною заявою до нотаріуса протягом наданого рішенням Новоселицького районного суді від 14 квітня 2022 року трьохмісячного терміну з часу набрання рішенням законної сили, що підтверджуються матеріалами спадкової справи. Однак, у зв`язку із смертю спадкодавця та відсутністю за нею правовстановлюючих документів на домоволодіння, 25 травня 2022 року нотаріальна контора відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння. Слід зазначити, що з погосподарської книги Маршинецької сільської ради вбачається, що на час смерті [PERSON] з нею у домоволодінні був зареєстрований син [PERSON] , який помер [INFO] . В той же час, даних про те, що [PERSON] звертався із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері або ж мав обов`язкову долю у спадщині, матеріали справи не містять. Крім того, після смерті [PERSON] спадщину ніхто не прийняв, оскільки спадкова справа не відкривалася, а сам він на час смерті проживав сам, що підтверджується довідкою старостинського округу № 1 Новоселицької міської ради № 182 від 15 березня 2022 року. За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція) кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цією статтею також визначено певні гарантії прав приватних осіб у випадку втручання держави у їхні права. При розгляді справ національні суди України застосовують положення Конвенції та практику Європейського суду з прав людини як джерело права, що передбачено статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини". Згідно зі статтями 13, 41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути здійснене лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. На даний час, правовідносини, пов`язані із набуттям, зміною, припиненням права власності та його захистом регулюються Цивільним кодексом України. Так, згідно з частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 цього Кодексу визначено зміст права власності, який полягає у тому, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. До регламентованих ЦК України способів захисту права власності належать, зокрема, визнання права власності (стаття 392). Враховуючи, що позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , спадщину прийняла своєчасно, інших спадкоємців не має, то право власності на домоволодіння слід визнати за нею в порядку спадкування. На підставі ст.ст. 328, 392, 1218, 1223, 1269, 1270 ЦК України, суд

Outcome: approved