Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Митниці ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві про відшкодування спричиненої матеріальної та моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28.11.2014 року позивач,будучи інвалідом 3 групи у зв`язку з загальним захворюванням , пенсіонером за віком, вимушений був покинути власне помешкання у м. Свердловськ, Луганської області у зв`язку з його окупацією військами Російської Федерації та зареєструватись у м. Києві, як тимчасово переміщена особа та працевлаштуватись для підтримання власної життєдіяльності. У той час син позивача, разом з сім`єю вимушені були переїхати до батьків дружини , які мешкають у Краснодарському краї РФ (у данний час проживають у м. Києві). Час від часу позивач відвідував покинуте помешкання та родину сина у Краснодарському Краї РФ де допомогав сину у облаштуванні тимчасового житла. 25.07.2018 року, повертаючись із відвідин, при перетині адміністративного кордону з боку анексованої РФ АР Крим, позивач був затриманий головним Державним інспектором відповідача Шапочкіним В.М та неправомірно притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн на підставі того, що позивач на особистому автомобілі марки ВАЗ 111940 р.н [NUMBER] , виїхав з території України в районі пропускного пункту «Зайцеве» МП Бахмуг Донецької митниці ДФС та з території РФ через кримський міст прибув на окуповану територію АР Крим і нібито, вчинив правопорушення,що передбачене ст.477 МК України. 17.10.2018 року ,на підставі зазначеної постанови Довжанською ДВС у Луганській області було порушене ВП №57319043 та із заробітної плати а також пенсії позивача були стягнуті кошти в сумі 5977,79 грн. 27 квітня 2019 (о 8:35) на забезпечення виконання постанови Довжанської МВ ДВС ГТУЮ в Луганській області, патрульною поліцією на автодорозі Київ-Довжанський автомобіль позивача був затриманий і доставлений на штрафний майданчик для тимчасового зберігання в м. Слов`янськ. Неправомірні дії відповідача позивач оскаржив до суду. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27.05.2019 постанова про порушення митних правил позивачем від 15.08.2018 була скасована. 16 липня 2019 постановою Шостого Адміністративного суду апеляційна скарга відповідача була залишена без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва без змін. Тобто, рішенням суду встановлено неправомірні дії відповідача, спрямовані на притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Позивач вважає, що неправомірні дії відповідача завдали йому матеріальну та моральну шкоду, яка полягає в тому, що позивач був вимушений понести додаткові витрати, змінювати свої життєві плани та звички, витрачати додаткові час та зусилля для відновлення попереднього життєвого стану, поновлювати порушене право власності, що негативно вплинуло на стан його здоров`я та підтверджується доданими до позовної заяви документами. Позивач був позбавлений транспортного засобу, з його пенсії та зарплати, які є єдиним джерелом існування, було стягнуто значну суму грошей. Позивач перебуває у скрутному становищі як пенсіонер, інвалід 3 групи, внутрішньо-переміщена особа, що постраждала від військових дій РФ та не отримує належної матеріальної допомоги від держави. Внаслідок даних подій позивач вважає, що в нього з`явились зміни у психічному стані, які проявляються у безсонні, головному болю, надмірній психічній збудженості, агресивності, пригніченому настрої, тривожності, втомлюваності, що впливає на активне соціальне життя та на стосунки з близькими і співробітниками. Моральні страждання тривали з 25 липня 2018 по 16 липня 2019, з моменту накладення стягнення та його скасування. У зв`язку з вищезазначеним позивач просить суд стягнути з відповідача матеріальну шкоду (3 863 грн.), моральну шкоду (105 177 грн.) та витрати на правову допомогу. Ухвалою судді від 16.12.2020 було відкрито провадження у вказаній справі, з призначенням розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою судді від 23.02.2021 було визначено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 11.03.2021 року у справі призначено судову психологічну експертизу, виконання якої доручено Українському Центру Судових експертиз. Ухвалою суду від 12 липня 2021 матеріали справи вирішено повернути для продовження проведення призначеної судової психологічної експертизи. Ухвалою судді від 07 вересня 2022 року було поновлено провадження та призначено справу до розгляду у судовому засіданні. Ухвалою, постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання від 09.02.2022 року, суд замінив неналежних відповідачів на їх правонаступників: Митницю ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві на належних, а саме на Митницю у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, Головне управління Державної казначейської служби України у Херсонській області. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд про їх задоволення посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача Митниці в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі у судове засідання не з`явився, 21.02.2022 через електронний суд направила відзив на позовну заяву, в кому просила відмовити у задоволенні позовну в повному обсязі, посилаючись на те, що вони не є належним відповідачем по справі та не є правонаступником Митниці ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, а також посилаючись на те, що позовні вимоги є необгрунтованими та безпідставними. Представник Головного управління Державної казначейської служби України у Херсонській областіне з`явилися, про розгляд справи судом повідомлялись у визначеному законом порядку, а відтак суд вважав за можливе провести розгляд справи у їх відсутність. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 28.11.2014 року позивач, будучи інвалідом 3 групи у зв`язку з загальним захворюванням, пенсіонером за віком, що під вимушений був покинути власне помешкання у м. Свердловськ, Луганської області у зв`язку з його окупацією військами Російської Федерації та зареєструватись у м. Києві, як тимчасово переміщена особа та працевлаштуватись для підтримання власної життєдіяльності, що підтверджується копією довідки від 28.11.2014 р. № 302027002436 та від 01.02.2018 р. №0000420053 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. У позивача є син, який після окупації м. Свердловськ Луганської області військами російської федерації разом з сім`єю вимушений був переїхати до батьків дружини , які мешкають у Краснодарському краї. 25.07.2018 року, повертаючись із відвідин, при перетині адміністративного кордону з боку анексованої АР Крим, позивач був затриманий головним Державним інспектором відповідача Шапочкіним В.М та неправомірно притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн на підставі того, що позивач на особистому автомобілі марки ВАЗ 111940 р.н [NUMBER] , виїхав з території України в районі пропускного пункту «Зайцеве» МП Бахмуг Донецької митниці ДФС та з території рф через кримський міст прибув на окуповану територію АР Крим і нібито, вчинив правопорушення,що передбачене ст.477 МК України. 17.10.2018 року, на підставі зазначеної постанови Довжанською ДВС у Луганській області було порушене ВП №57319043 та із заробітної плати, а також пенсії позивача були стягнуті кошти в сумі 5977,79 грн. Рішення Деснянського районного суду м. Києва по справі №754/1020/19 від 27.05.2019 року було скасовано постанову про порушення митних правил позивачем №0199/50800/18 від 15.08.2018 року. 16.07.2019 року постановою Шостого Адміністративного суду апеляційна скарга відповідача Митниці ДФС у Херсонській області, АР Крим та м. Севастополі була залишена без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва без змін. 31.01.2019 року на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва по справі №754/1020/19 було зупинено виконавче провадження №57319043. Згідно вимог ст. 22 ЦК України - особа, який завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до вимог статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. В Постанові № 6 Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» у п. 2 Суд роз`яснив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її задала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Як вбачається з позовної заяви, позивачем заявлено вимогу до відповідача про відшкодування майнової шкоди у загальному розмірі 3863 грн., яка складається з витрат на пальне 3311 грн. витрат на ЗТ у розмірі 552 грн.. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог позивача про відшкодування майнової шкоди з тих підстав, що матеріали справи загалом не містять долучення доказів понесення позивачем матеріальних витрат, які полягали у витратах на пальне 3311 грн. та витратах на ЗТ у розмірі 552 грн.. Що стосується вимог позивача про відшкодування спричиненої йому моральної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із пошкодженням її майна. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), в яких зазначається, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд повинен навести в рішенні відповідні мотиви. При цьому, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем та його представником було здійснені численні запити та скарги (спрямовані до Головного управління ДФС України та Митниці ДФС в Херсонській області, АР Крим та м. Севастополі щодо повернення коштів, які були перераховані на рахунок митниці за адміністративним стягненням. Зокрема, за 10.12.2018, 03.01.2019, 12.11.2019, з проханням скасувати постанову, зупинити здійснення виконавчого провадження, повернути стягнуті кошти. До матеріалів справи додані копії особистих документів, зокрема, пенсійного посвідчення на ім`я [PERSON] . Вид пенсії: за віком, 3 гр., загальне захворювання, довічно; дата видачі 01.07.2020. Міститься довідка до акта огляду спеціалізованою кардіологічною МСЕК №1 Київського міського центру МСЕК: дата огляду 03 червня 2016, повторно, інвалідність III групи (загальне захворювання), встановлена з 01.06.2016 довічно. Протипоказана праця зі значними навантаженнями; легка праця зі зменшеним об`ємом роботи. Рекомендовані диспансерний нагляд та відновне лікування. Крім того, у судовому засіданні від 12 липня 2021 року, було допитано в якості свідків осіб, які надали наступні пояснення: Свідок [PERSON] (донька позивача) повідомила наступне. Після події, яка досліджується за справою, у батька періодично виникають нервові зриви, роздратованість. Він погано почувається, часто скаржиться на погіршення загального самопочуття, підвищення тиску. Вона зустрічається з батьком періодично десь два рази на місяць і навіть частіше, постійно телефонують один одному. Періодично вона провідує батька на Троєщині . Останні дві розмови у них не склалися: батько зривається та нервується. До липня 2018, тобто до даної ситуації, батько був більш спокійним та витриманим, їй подобалося з ним спілкуватися, він міг щось порадити, спілкувався спокійно. А після тих подій почав зриватися під час бесіди. Батько постійно лікується; вона сама покупала йому препарати від тиску. Свідок [PERSON] (дружина позивача) розповіла наступне. Вона проживає разом з чоловіком у «калясочній», вони є переселенцями. Вона була присутня під час ситуації перетину кордону, коли на митниці з ними спілкувалися некоректно, поводилися «по-хамскі». Чоловік нервувався, він гіпертонік, пенсіонер, його забрали в якусь кімнату і тримали три години. Було видно, що він там кричить, червоніє. Все це продовжувалося до ранку, він періодично виходив, потім знову заходив у те приміщення, підписував якісь папери, а у чоловіка підвищений тиск, тому вона переживала за нього. Відповідаючи на питання, сповіщає, що після того, як вони приїхали до Києва в 2015, спочатку було важко, вони були раді, що залишилися живі. Потім вони оговталися, «прийшли в себе». Потім сталася дана ситуація і в чоловіка почало «усугублятися»: став поганим стан здоров`я, раніше він був життєрадісним, а зараз постійно лікується, вживає таблетки. В нього продовжуються нервові зриви та напади, раз на місяць вона викликає «швидку допомогу», у чоловіка «тиск та роздута печінка». Вона постійно ставить йому крапельниці для кровообігу та підтримки міокарду. Вона лікує чоловіка за попередніми рецептами та призначеннями лікарів, тому після 2017 він до поліклініки не звертався. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив про те, що знайомий з [PERSON] з 2015 по роботі та товаришує. До липня 2018, коли в того сталися неприємності, [PERSON] він був врівноважений, гуморний, життєрадісний, постійно виручав, допомагав, йшов назустріч. Приблизно з осені 2018 [PERSON] помінявся: став закритим, замкненим, неврівноваженим, знервованим, менше йшов на контакт, був «в собі». Вони працюють в одному приміщенні, в 2015 році свідок пам`ятає [PERSON] як енергійного, життєрадісного. Знає, що той постійно їздить до родичів в Луганську область та в одну з поїздок він повернувся незадоволеним, виникли проблеми при перетині кордону. Коли він поїхав знову, то в нього арештували машину. Свідок [PERSON] , який працює помічником депутата Київради, повідомив про те, що знайомий з [PERSON] по роботі з 2015 року, коли той працював головним інженером ЖЕК-305, зараз працює заступником директора даного закладу. Вони постійно перетиналися по питанням ремонтів у житлових кварталах та всьому, що стосується благоустрою. До середини 2018 вони спілкувалися нормально, а після того [PERSON] став дратівливим, знервованим, може не дослухати, кидає слухавку. Останні півроку звертається з проханням щодо покупки ліків. Діяльність [PERSON] наразі відрізняється від тої, що була до 2018. Свідок може відмітити, що з 2015 по 2018 [PERSON] всю роботу виконував рівномірно та планомірно, а зараз неодноразово говорив, що йому не вистачає часу, що в нього болить голова, що він звертається до лікарів. Вони спілкуються на роботі щоденно в робочі дні. [PERSON] розповідав йому, що при перетині кордону в нього забрали машину і після того стався стрес. Знає, що [PERSON] отримує зарплатню на картку і митна служба утримала з нього кошти. Свідок знає, що автомобіль [PERSON] повернули десь через місяць, а чи повернули всі кошти, йому невідомо. Відповідно до висновку експерта [PERSON] «Українського центру судових експертиз» № 2-30/08 від 30.08.2021, ситуація притягнення до адміністративної відповідальності з накладенням адміністративного стягнення постала для [PERSON] тривало психотравмуючою. Наслідки даної ситуації погіршували соціальне функціонування та кість життя позивача, обумовлювали несприятливі зміни психоемоційної сфери особистості, тобто, спричинили [PERSON] негативні психологічні переживання моральні страждання). Орієнтовний еквівалент компенсації моральних страждань, заподіяних [PERSON] наслідками 18 мінімальних заробітних плат. Таким чином, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позивачем в ході розгляду справи доведено факт заподіяння йому моральних страждань та втрат немайнового характеру, а відтак вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 90 000 грн., розмір моральної шкоди, визначений позивачем, суд вважає явно завищеним. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України). Частиною першою та другою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з вимогами ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги представником позивача надано суду Акт виконаних робіт за договором про надання юридичних послуг у адміністративній справі №754/1020/19. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачу при розгляді даної справи понесених ним витрат на отримання професійної правничої допомоги за договором про надання юридичних послуг у адміністративній справі №754/1020/19. Доказів понесення позивачем витрат на отримання професійної правничої допомоги при зверненні до суду з даним позовом, а також понесених в ході розгляду даної справи, суду не надано. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: partial