Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-18 00:00:00

У червні 2021 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення індексу інфляції і 3% річних на суму боргу за прострочення виконання грошового зобов`язання. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20.05.2014 року № 761/6065/14-ц, стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] за договором позики від 23.02.2011 року суму боргу в розмірі 1077104,71 грн., понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 3654,00 грн. Рішення суду було виконано в примусовому порядку Шевченківським відділом державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 06.07.2020 року, у зв`язку з виконанням судового рішення в повному обсязі. Відповідач прострочив виконання зобов`язання за договором позики більше ніж на 6 років, тому позивач просить стягнути з відповідача за цей період часу індекс інфляції і 3 % річних від простроченої суми, а саме за період з 20.05.2014 року по 20.07.2020 року індекс інфляції в сумі 1 512 655,20 грн. та 3% річних в сумі 203 591,23 грн., а також судовий збір у сумі 11 350,00 грн. Ухвалою суду від 30.07.2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі, та призначено підготовче судове засідання. 18.10.2021 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив, в якому останній просив суд відмовити у задоволенні позову. Відзив обґрунтовано тим, що про наявність виконавчого провадження [PERSON] дізнався випадково 10.066.2020 року, та інформацію про підставу відкриття виконавчого провадження відповідач дізнався лише у державного виконавця. В період з травня 2014 року по червень 2020 року відповідач не був повідомлений про наявність позовної заяви, про відкриття справи, судові засідання та винесення заочного рішення. Зазначає, що до відносин, які виникають з приводу виконання судових рішень не можуть бути застосовані норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, оскільки вони врегульовані Законом України «Про виконавче провадження». 22.11.2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому зазначив про направлення 14.08.2013 року відповідачу письмової вимоги про повернення боргу, про що вказано у рішенні суду, а отже був обізнаний про наміри стягнення заборгованості. Вимога про повернення заборгованості була пред`явлена 14.08.2013 року, проте відповідач фактично виконав зобов`язання 20.07.2020 року. 07.12.2021 року від позивача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач просив застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Протокольною ухвалою суду від 09.12.2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, представник відповідача надав суду заяву про розгляд справи у відсутність сторони відповідача. . Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20.05.2014 року № 761/6065/14-ц, стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] за договором позики від 23.02.2011 року суму боргу в розмірі 1077104,71 грн., понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 3654,00 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішення суду набрало законної сили 23.06.2014 року та на його виконання 15.07.2014 року Шевченківським районним судом м. Києва видано виконавчий лист. Рішення суду було виконано в примусовому порядку Шевченківським відділом державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 06.07.2020 року, у зв`язку з виконанням судового рішення в повному обсязі. Позивач зазначає, що за період часу з 20.05.2014 року по 20.07.2020 року відповідач не виконав грошове зобов`язання, а тому зобов`язаний сплати індекс інфляції в сумі 1 512 655,20 грн. та 3% річних в сумі 203 591,23 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (686/21962/15-ц) щодо необхідності відступити від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Щодо застосування позовної давності до вимог позивача за даним позовом, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Верховний Суд у постанові від 26.10.2018 року по справі №922/4099/17 зробив висновок, що вимоги про стягнення грошових коштів передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України не є додатковими вимогами, в розумінні ст. 266 Цивільного кодексу України, а тому закінчення перебігу строку позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливо до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі №910/16945/14, від 27.04.2018 року у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 року у справі № 642/493/17, від 30.01.2019 року у справі № 922/175/18, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц. Отже, стягнення інфляційних витрат та 3% річних можливе виключно до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову про їх стягнення. З даним позовом позивач звернувся 02.06.2021 року. При цьому, заборгованість нарахована за період з 20.05.2014 року по 20.07.2020 року, а тому суд вважає за можливе застосувати позовну давність до вимог позивача, які заявлені до 02.06.2018 року. Оцінюючи належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідачем порушено строк виконання грошового зобов`язання, що виникло на підставі судового рішення, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних витрат та 3% річних. Відтак з [PERSON] необхідно стягнути на користь [PERSON] за прострочення виконання грошових зобов`язань за період з 02.06.2018 року по 06.07.2020 року індекс інфляції в сумі 126 021,25 грн. та 3 % річних в сумі 68 793,10 грн. В задоволенні решти вимог суд відмовляє з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду. Крім того, відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 452,80 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial