Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що вона є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 15.11.2021 року. Відповідачі за згодою попереднього власника [PERSON] були зареєстровані у даному житловому будинку. Відповідачі не є членами її родини і фактично дуже давно не проживають у спірному будинку. Місце перебування відповідачів позивачеві не відоме, зв`язків з ними вона не підтримує, добровільно знятися з реєстрації в будинку належного позивачеві відповідачі наміру не мають. Тому, позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання позивач не з`явилася, суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, не заперечує проти винесення заочного рішення. Представник позивача, адвокат Маринюк С.О. у судовому засіданні, в режимі відеоконференції, позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити, не заперечував проти виненсення заочного рішення. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку. Суд за згодою позивача та його представника на підставі ст.ст. 280-289 ЦПК України розглядає справу в заочному порядку. Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, допитавши свідків, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.11.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Дубенського районного нотаріального округу Рівненської області Гордійчук В.І та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15 листопада 2021 року (а.с. 5-6), [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськмми будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] (до реформування районів Радивилівського) району Рівненської області. Згідно довідки № 03-11/105, виданої 16.05.2022 року виконавчим комітетом Козинської сільської ради Дубенського району Рівненської області, на підставі погосподарської книги №4 (а.с.9), в будинку за адресою [ADDRESS] , власником якого був [PERSON] з 08.05.2007 року були зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . З цієї ж довідки також вбачається, що дані особи не проживають у будинку з 2013 року ( крім [PERSON] , яка проживала декілька місяців у 2019 році). Згідно довідки № 03-11/100, виданої 10.05.2022 року виконавчим комітетом Козинської сільської ради Дубенського району Рівненської області на підставі погосподарської книги №5 (а.с.9), в будинку за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Свідки [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) в судовому засіданні пояснили, що є сусідами позивачки та підтвердили, що у житловому будинку за адресою [ADDRESS] відповідачі з 2013 року не проживають та виїхали до Росії. Позивач заявляє вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування будинком, а тому у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За вимогами ч.4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Права власника житлового будинку, квартири, визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. При цьому власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України). Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі наведених норм права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав. З огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 "Право користування чужим майном" ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України. Саме такий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, від 16 грудня 2020 року у справі № 182/7347/18, що у порядку ч.4 ст.263 ЦПК України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Право користування чужим майном передбачено у ст.ст. 401-406 ЦК України. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (ч.2 ст. 406 ЦК України). Доказів на підтвердження укладення між позивачем та відповідачами будь-яких договорів, на підставі яких за ними би зберігалося право користування спірним житлом, надано не було, і таких не здобуто судом під час розгляду справи. Отже лише сам по собі факт реєстрації відповідачів у спірному житлі, враховуючи намір позивача, як власника вільно володіти, користуватися, а також розпоряджатися таким житлом, безумовно перешкоджає у вчиненні ним таких дій. Право позивача, як нового власника будинку, є порушеним та підлягає захисту. Отже суд вважає за можливе здійснити захист порушеного права позивача шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, позов є підставним та підлягає задоволенню. Інших обставин, які б мали значення для правильного вирішення справи суд не встановив. Суд вирішив справу за наявними матеріалами за відсутності відзиву відповідачів. На підставі викладеного і

Outcome: approved