Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-04 00:00:00

13 травня 2022 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаним позовом, в якому просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання спільної дитини сторін - дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частки від усіх видів доходу (заробітку) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з дати пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування своїх вимог позивач послалась на те, що сторони від шлюбу, який розірвано рішенням суду від 02 лютого 2015 року, мають спільну дитину - дочку [PERSON] , [INFO] , яка наразі проживає із позивачем та перебуває на її утриманні. На теперішній час відповідач регулярної та належної матеріальної допомоги на утримання дочки не надає, хоча інших утриманців не має, є працездатною та здоровою особою, несе військову службу в Збройних силах України, а тому позивач просить суд задовольнити позов в повному обсязі. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити в повному обсязі з викладених у ньому підстав. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог у зазначеному позивачем формулюванні заперечував в повному обсязі, надав суду відзив на позов, в якому так само просив відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи таку свою правову позицію тим, що відповідач не ухилявся від виконання свого обов`язку щодо утримання дитини сторін, оскільки за можливості надавав грошову допомогу дитини в різних розмірах, для чого перебував на заробітках за межами України, а наразі перебуває у лавах Збройних сил України. Послався представник і на наявність у відповідача на утриманні другої дитини, якій виповнилось два місці, а також дружини, яка є матір`ю такої другої дитини та у зв`язку із нещодавніми пологами потребує допомоги відповідача. Вказав представник і на відсутність у відповідача, на відміну від позивача, на праві власності нерухомого майна, недоведеність тверджень позивача про неможливість її звернення до суду з приводу стягнення аліментів раніше через залякування її відповідачем, про несення відповідачем військової служби, наявність можливості надавати матеріальну допомогу дитині сторін. Крім того, відзначив представник відповідача і на неможливість визначення верхньої межі аліментів у вигляді не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, оскільки така межа встановлюється лише у випадку видачі судового наказу. Позивач, в свою чергу, відмовилась скористатись своїм правом на ознайомлення із відзивом та подання відповіді на нього, про що прямо зазначила в судовому засіданні. За таких обставин суд вважає за можливе у відповідності до ст.ст.12, 211, 223, 240, 280 ЦПК України провести судове засіданні та здійснити розгляд по суті даної цивільної справи за викладених обставин. Вислухавши позивача, представника відповідача, а також дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що сторони з 23 липня 2005 року по 13 лютого 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину - дочку [PERSON] , [INFO] , яка наразі проживає разом із позивачем та знаходиться на її повному утриманні. Дані обставини підтверджуються копією свідоцтва про народження дитини, довідкою про реєстрацію місця проживання особи, копіями паспортів позивача та дитини сторін, копією рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2015 року, яке набрало законної сили та яким було розірвано шлюб між сторонами. Наведені обставини не заперечувались та фактично визнані сторонами, а отже у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України вважаються встановленими судом. Також, як встановлено судом в ході розгляду справи та не спростовується матеріалами справи, на даний час спільна дитина сторін знаходиться на утриманні позивача, а відповідач тривалий час належної та регулярної матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, про що свідчать і подані представником відповідача докази (копії платіжних доручень) про переказ відповідачем на утримання дитини сторін коштів лише в квітні та в травні 2022 року на загальну суму 4899,49 гривень. Жодних інших підтверджень належного матеріального утримання відповідачем дитини сторін стороною відповідача суду подано не було. Крім того, судом у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України встановлено, що відповідач наразі перебуває в лавах Збройних сил України, а отже є особою здоровою, працездатною, а також у зв`язку із несенням військової служби отримує відповідний дохід, що, вочевидь, надає йому можливість утримувати дитину сторін, однак він цього з належною періодичністю та в належному обсязі не здійснює без законних на то підстав. Разом з тим, судом також встановлено, що відповідач з 03 травня 2022 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від якої має другу дитину - дочку [PERSON] , [INFO] , яка, як і її мати, з огляду на дату народження цієї дитини, перебуває на утриманні відповідача. Викладені обставини підтверджуються копіями свідоцтв про шлюб та народження. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами СК України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції про права дитини. Так, відповідно до ст.18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Способом захисту сімейних прав та інтересів зокрема є примусове виконання добровільно не виконаного обв`язку. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Аналогічні положення містить ст.27 Конвенції про права дитини, якою також визначено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст.ст.141, 180 СК України, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, такий обов`язок є рівним для обох батьків, а розірвання шлюбу між ними, проживання батьків окремо від дитини не звільняє від даного обов`язку щодо дитини. Згідно ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Нормою ст.182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно норми ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Положеннями ст.7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Схожі за змістом положенням містить ст.3 Конвенція про прав дитини. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. На підставі таких доказів, наведених вище норм діючого законодавства, враховуючи, що відповідач є батьком спільної з позивачем неповнолітньої дитини - дочки [PERSON] , [INFO] , яку зобов`язаний утримувати до досягнення повноліття, однак регулярної матеріальної допомоги на утримання своєї дитини не надає, хоча об`єктивних перешкод для цього або визначених законом, зокрема нормами ст.ст.188, 190 СК України, підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати дитину, припинення права на аліменти тощо судом не встановлено, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, однак такими, що підлягають частковому задоволенню - шляхом зменшення розміру заявленої позивачем до стягнення в якості аліментів частки від усіх видів доходу (заробітку) відповідача з 1/4 до 1/6, а також без визначення зазначеної позивачем верхньої межі розміру аліментів. Частковість задоволення позову зумовлена тим, що у відповідності до норми ст.182 ч.2 СК України при визначенні розміру аліментів суд зобов`язаний врахувати наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Як встановлено в ході розгляду справи у відповідача нещодавно народилась друга дитина від іншого шлюбу, що зумовлює виникнення у нього обов`язку утримувати обидві дитини, а також другу дружину, яка здійснює догляд за другою дитиною відповідача. Означене і зумовлює необхідність зменшення у відповідності до ст.182 ч.1 СК України розміру заявленої позивачем до стягнення в якості аліментів частки від усіх видів доходу (заробітку) відповідача. Щодо верхньої межі розміру аліментів, то остання на підставі ст.183 ч.5 СК України застосовується лише при стягненні аліментів за судовим наказом, а не за рішенням суду, як у даному випадку. Критично суд оцінює та не приймає до уваги твердження сторони відповідача про неможливість навість часткового задоволення позову через начебто не доведення позивачем неналежного виконання відповідачем свого обов`язку з утримання дитини. Вказана оцінка наведених тверджень сторони відповідача зумовлена тим, що останнім не подано суду належних та допустимих доказів здійснення належного матеріального (фінансового) утримання спільної дитини сторін. Більш того, позивач ставить питання про стягнення аліментів не за минулий час чи заборгованості зі сплати аліментів, а з моменту подачі позову. Відповідно ж до наданих представником відповідача доказів можна встановити надання відповідачем матеріального утримання спільній з позивачем дитині, який вже виповнилось 16 років, лише протягом двох місяців - квітня-травня 2022 року, що аж ніяк не може вважатись належним виконання батьківського обв`язку із утримання дитини. Аналогічним чином суд оцінює твердження сторони відповідача про неможливість задоволення позову через відсутність у відповідача офіційного працевлаштування, оскільки обов`язок батька із утримання дитини за нормами сімейного законодавства є безумовним, тобто не залежить від наявності у батька можливості надавати матеріальну допомогу своїй малолітній/неповнолітній дитині. Більш того, як встановлено судом, відповідач отримує дохід як військовослужбовець, що свідчить про можливість надавати матеріальну допомогу дитині сторін.

Outcome: partial