Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-08 00:00:00

У жовтні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», в якому просить скасувати арешт на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 53891935 від 22 травня 2017 року Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Свої вимоги мотивує тим, що після смерті [INFO] її дочки [PERSON] відкрилась спадщина на все майно, яке належало останній за її життя, а саме - квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з чим, нею було подано заяву про прийняття спадщини до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори, однак державним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті дочки через існування арешту на вищевказану квартиру, накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження по ВП № 53891935, винесеної Солом`янським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Водночас, зазначає, що 30 червня 2020 року вказане виконавче провадження було завершено, а виконавчий лист повернуто стягувачу - ПАТ КБ «ПриватБанк». З огляду на викладене, 20 серпня 2021 року, [PERSON] засобами поштового зв`язку подала до Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) заяву, в якій просила, зокрема, скасувати арешт на спірну квартиру, однак у задоволенні цієї заяви було відмовлено. Таким чином, наявність арешту майна, накладеного в межах виконавчого провадження № 53891935, порушує право позивача як законного спадкоємця на отримання нерухомого майна, тому остання звернулась до суду з указаним позовом для захисту порушеного права. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2021 року у вказаній справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. 27 липня 2022 року ухвалою суду задоволено клопотання позивача про залучення співвідповідача та постановлено виключити зі складу учасників справи третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», та залучити до участі у справі в якості співвідповідача Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк». Позивач в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, звернулася до суду з заявою, в якій просила розглядати справу у її відсутність та задовольнити позов. Відповідачі Солом`янський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», явку своїх представників в судове засідання не забезпечили, про дату, час і місце судового засідання повідомлялись належним чином, про поважність причин неявки суду невідомо. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність учасників справи. Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. На виконанні у Солом`янському районному відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження № 55891935 з примусового виконання виконавчого напису № 10649 виданого 03 грудня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» боргу в сумі 22 718,26 грн. З листа державного нотаріуса Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Майданника І. В. вбачається, що постановою Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 22 травня 2017 року було накладено арешт на все нерухоме майно [PERSON] в межах виконавчого провадження № 53891935. 30 червня 2020 року головним державним виконавцем Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». [PERSON] є дочкою позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 02 грудня 1976 року Залізничним відділом ЗАГСа, м. Київ, серії [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого 31 грудня 2020 року Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] . За заявою позивача Дев`ятою Київською державною нотаріальної конторою заведено спадкову справу № 163/2021 відносно померлої [INFO] [PERSON] , що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі. 29 вересня 2021 року державним нотаріусом Майданником І. В. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме - у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її дочки, [PERSON] , померлої [INFO] , в обґрунтування якої зазначив, що на нерухоме майно останньої накладено арешт, тому видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Також зазначив про можливість [PERSON] звернутись до суду за захистом своїх прав. Звертаючись до суду з указаним позовом, [PERSON] посилається на те, що накладений арешт на вищевказане майно порушує її право як спадкоємця на оформлення спадщини, а також на те, що заборгованість перед Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» нею погашена повністю, а тому перебування майна під арештом за відсутності на те правових підстав, порушує її права та інтереси. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернулася у встановленому законодавством порядку до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Таким чином позивач [PERSON] є спадкоємцем померлої [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина, до якої входить квартира за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктами 10, 15 частини першої статті 34 цього Закону. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності". У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. З наведеної норми вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду. Зазначений правовий висновок Верховного суду визначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року № 813/1341/15. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного суду від 24 травня 2021 року по справі №712/12136/18. Таким чином у випадку наявності арешту на майно боржника, яке не було знято під час закінчення виконавчого провадження у виконавчої служби відсутнє право на скасування відповідної постанови, а у випадку якщо не встановлено порушення порядку накладення арешту у керівника відповідного відділу виконавчої служби також відсутнє відповідне право. Єдиною можливістю, визначеної законодавцем, щодо зняття арешту є відповідне рішення суду, на підставі якого арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня. В той же час судом установлено, що виконавчий лист у виконавчому провадженні про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» боргу в сумі 22 718,26 грн повернуто стягувачеві на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, а перед цим державним виконавцем було накладено арешт на належне боржнику майно. З довідки Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанка» вбачається, що станом на 08 серпня 2022 року, у боржника [PERSON] відсутня заборгованість. Факт сплати заборгованості також підтверджується відповідними квитанціями. Отже, підстави для продовження застосування вказаного виду обтяження відсутні, тому наявність арешту квартири перешкоджає позивачу в оформленні спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON] , а також перешкоджає позивачу у здійсненні нею права власності на спадкове майно. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач, не надавши відзиву до суду, приведені позивачем обставини не спростували. Враховуючи наявність накладеного арешту на нерухоме майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги відповідають закону та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Державний виконавець позбавлений можливості вирішити питання про звільнення майна з-під арешту у позасудовому порядку. Судом не встановлено порушень прав третіх осіб у разі звільнення з-під арешту майна, що належить власнику. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved