Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-16 00:00:00

В травні 2022 р. позивач [PERSON] звернулась до районного суду з позовом, в якому просить розірвати зареєстрований з відповідачем [PERSON] 28.04.2012 р. шлюб, в якому вони мають малолітню дитину, та стягнути з відповідача аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 30% всіх доходів відповідача щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви та до досягнення дитиною повноліття. Позов мотивований тим, що шлюбні відносини між сторонами припинились, сім`я розпалася остаточно. Відповідач є батьком їх спільної дитини, яка проживає разом з позивачем та утримання якої відповідач не здійснює ренулярно. Відповідач інших утриманців не має, працездатний, тому вважає, що саме в цьому розмірі на дитину він має можливість сплачувати на її користь аліменти на її утримання. Провадження у справі відкрито ухвалою від 08.07.2022 р. з призначенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. До початку судового засідання позивач подала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності та задовольнити позов в повному обсязі. В заяві зазначила, що шлюбні відносини між ними припиненні з лютого 2019 р., на розірванні шлюбу наполягає, проти надання строку на примирення категорично заперечує, спорів про місце проживання дитини та про майно не має. До початку судового засідання відповідач подав заяву, в якій просить розглянути справи за його відсутності та задовольнити позов в повному обсязі. В заяві зазначив, що шлюбні відносини між ними припиненні з лютого 2019 р., проти надання строку на примирення категорично заперечує, спорів про місце проживання дитини та про поділ майна не має. В частині вимог про стягнення аліментів визнав в повному обсязі. Суд, встановивши обставини справи на перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню за таких підстав. Судом встановлено, що сторони про справі перебувають в шлюбі, зареєстрованому 28 квітня 2012 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м.Києві, актовий запис № 226, що підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданим Відділом РАЦС Подільського РУЮ у м.Києві, що міститься в матеріалах справи. Від шлюбу сторони мають дитину - малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 13.10.2012 р., виданого Відділом РАЦС Подільського РУЮ у м.Києві, копія якого міститься в матеріалах справи. Шлюбні відносини між сторонами припинені з лютого 2019 р. через несумісність характерів, протилежні погляди на сімейне життя, відсутність взаєморозуміння, втрати почуття любові один до одного, що підтвердили обидві сторони у справі. На момент розгляду справи дитина проживає разом з матір"ю, спір про місце проживання дитини на час розгляду справи між сторонами відстуній. Спору про розподіл майна між сторонами та місце проживання дитини на момент розгляду справи не має. Відповідно до ст.1 Сімейного Кодексу України побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. В силу положень ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки. Відповідно до ч.1 ст.51 Конституції України, ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Приписами ч.1 ст.24 СК України встановлено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом положень частини 2 статті 36 та статті 51 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України). За правилом частини 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст.111 ч.1 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Надання строку на примирення суд вважає недоцільним, тому що шлюбні відносини між сторонами припинені тривалий час, обидві сторони заперечують проти надання строку на примирення. Згідно положень частини третьої та четвертої ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Встановивши, що між сторонами втрачено взаєморозуміння та почуття, примирення подружжя є неможливим, подальше спільне життя та збереження шлюбу між ними неможливо і не відповідає інтересам подружжя, суд дійшов висновку про те, що збереження сім`ї є неможливим, шлюб між сторонами існує формально і тому може бути розірваним. Визнання позову відповідачем в частині розірвання шлюбу не суперечить закону та не порушує права та інтереси інших осіб. Таким чином, суд, оцінивши докази в їх сукупності, вважає за необхідне задовольнити позов в цій частині, розірвавши шлюб між сторонами по справі. Згідно ч. 2 ст.114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Частиною 3 ст.115 СК України визначено, що документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Згідно ч. 2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили підлягає направленню до Подільського РВ ВДРАЦС у м.Києві, як органу ДРАЦС за місцем ухвалення рішення, для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Вирішуючи вимоги в частині стягнення аліментів, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст.141 ч.2 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Отже, чинним законодавством визначено стягнення аліментів у частці від доходу або в твердій грошовій сумі (а не у відсотковому відношенні, як просить позивач у позові). Тим самим, вирішуючи позов в цій частині, суд виходить з того, що стягнення аліментів необхідно визначити у частці від доходу відповідача, оскільки позивач в позові не просить стягнути аліменти в твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Визначаючи розмір частки від заробітку (доходу) відповідача, який підлягає стягненню на користь позивача як аліменти на утримання спільної дитини сторін, суд враховує таке. Відповідно до ст.182 ч.2 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімум для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Судом встановлено, що відповідач є людиною працездатного віку ( [INFO] ), має на утриманні лише спільну з позивачем дитину, мешкає окремо від позивача та дитини, документів щодо розміру свого доходу суду не подавав. Законом України «Про державний бюджет на 2022 рік» встановлено, що прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років, до вікової категорії якої належить дитина сторін у справі, становить: з 1 липня (що діє на час розгляду справи) - 2 744 грн. гривень. Відповідно до ст.141 СК України мати та батько мають рівні обов`язки до дитини, в т.ч. і обов`язку її утримання. Позивач в позові просить стягнути аліменти в розмірі 30% доходу відповідача, що у частці становить приблизно 1/3. Відповідач в поданій суду заяві від 17.08.2022 р. не заперечував проти задоволення позову в частині стягнення в повному обсязі. Також, вирішуючи такий спір, суд враховує, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року по справі «Хант проти України»). Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання спільної дитини у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Вказаний розмір аліментів є доцільним, відповідає інтересам обох сторін та інтересам дитини, не суперечить чинному законодавству. Визначаючи розмір аліментів в 1/4 частину, суд бере до уваги, що такий розмір аліментів визначений на дитину для стягнення і в наказному провадженні. Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. А відтак, у кожної зі сторін є право на звернення до суду з позовом про збільшення (зменшення) розміру аліментів в разі настання передбачених законом умов. Постановляючи рішення суд враховує, що позивачем суду не надавались докази на підтвердження придбання відповідачем рухомого та нерухомого майна і не заявлялось про це суду. Крім того, в даному судовому провадженні позивачем не ставилось питання про стягнення додаткових витрат на дитину, а тому за позивачем залишається право на звернення до суду у встановленому законом порядку щодо участі відповідача у додаткових витратах згідно ст.185 СК України. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення аліментів підлягають задоволенню, оскільки є обгрунтованими, заснованими на законі та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Відповідно до ст.191 СК України аліменти на дитину підлягають присудженню з дня подачі позову, тобто з 23.05.2022 року, і до повноліття дитини. Згідно ст. 141 ЦПК України, враховуючи, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в дохід держави у розмірі 992,4 грн., оскільки відповідно до ст.5 ч.1 п.3 Закону України «Про судовий збір» позивач була звільнена від сплати судового збору при подачі позову в частині стягнення аліментів. На підставі п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного, ст.51 Конституції України, ст.ст.1, 3, 24, 56, ч.3 ст. 105, 112, 115, 141, 180-184, 191 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved