Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-08 00:00:00

До Подільського районного суду міста Києва звернувся [PERSON] (надалі за текстом - позивач) з позовом до [PERSON] , про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 13.12.2016 року між сторонами укладено договір позики коштів, який оформлений письмовою розпискою, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 134 000,00 грн. на невизначений термін. Відповідач зобов`язувався повернути грошові кошти на першу вимогу позивача, а також щомісячно, за користування грошовими коштами, сплачувати відсотки в розмірі 40% річних. 18.01.2017 року укладено договір позики коштів, який оформлений письмовою розпискою, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 31 000,00 грн. на невизначений термін. Відповідач зобов`язувався повернути грошові кошти на першу вимогу позивача, а також щомісячно, за користування грошовими коштами, сплачувати відсотки в розмірі 40% річних. На вимогу позивача відповідач грошові кошти не повернув, жодного разу не сплачував відсотки за користування ними, а отже, не виконав взяті на себе зобов`язання. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням добровільно повернути борг, телефонував йому, але відповідач на звернення не реагує, грошові кошти не повертає, відсотки за користування не сплачує. У зв`язку з чим, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 165 000,00 гривень основного боргу, а також відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 237 479,55 грн. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 11.11.2020 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. В судовому засіданні 09.11.2021 року представником позивача подано заяву про уточнення позовних вимог та долучено оригінали розписок від 13.12.2016 року та 18.01.2017 року. Згідно уточнених позовних вимог просив суд стягнути з відповідача 165 000,00 грн. основного боргу, 23 938,93 грн. нарахованих 3% річних і 78 128,60 грн. інфляційних втрат, всього на загальну суму 267 067,53 (двісті шістдесят сім тисяч шістдесят сім грн. 53 коп.) В судове засідання 09.08.2022 року з`явився представник позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явилися, про дату та час засідання повідомлялися належним чином. Вчасно та у визначений законом спосіб не повідомили суд про причини неявки та їх поважність, відзив на позов не подавали. Відповідно до ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 13.12.2016 року між сторонами укладено договір позики коштів, який оформлений письмовою розпискою, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 134 000,00 грн. на невизначений термін. Згідно розписки, відповідач зобов`язувався повернути грошові кошти на першу вимогу позивача, а також щомісячно, за користування грошовими коштами, сплачувати відсотки в розмірі 40% річних (а.с. 57). 18.01.2017 року укладено договір позики коштів, який оформлений письмовою розпискою, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 31 000,00 грн. на невизначений термін. Згідно розписки, відповідач зобов`язувався повернути грошові кошти на першу вимогу позивача, а також щомісячно, за користування грошовими коштами, сплачувати відсотки в розмірі 40% річних (а.с. 56). Позивачем на адресу відповідача направлялися вимоги про повернення грошових коштів за договорами позики та сплату відсотків за користування грошовими коштами (а.с. 12, 13), що підтверджується описами вкладень у цінні листи та фіскальними чеками (а.с. 14). Оскільки відповідач свої грошові зобов`язання за договором позики не виконує, позивач звернулася з даним позовом до суду. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, які не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статті 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти: правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Згідно ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 629 ЦК України, Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, є розписка про отримання в борг грошових коштів. Аналіз частини другої статті 1047ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка підтверджує укладення договору позики. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження про завершену дію передання коштів позичальнику, що міститься в тексті договору, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Частиною першої статті 1049 ЦК України визначено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до ст. 525 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Згідно з частиною першою статті 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Аналізуючи долучені позивачем до матеріалів розписки, судом встановлено, що розписки написано власноручно відповідачем, тобто факт укладення договору і отримання позичальником коштів за договором підтверджено належним (письмовим) доказом. Іншого відповідачем не доведено, а отже, сторони дотримались письмової форми договору. Таким чином, позивач під час розгляду справи довів факт укладення договору і факт передачі ним коштів позичальнику на вказаних у розписці умовах, тобто виконання ним умов договору. Стаття 546 ЦК України встановлює види забезпечення виконання зобов`язання: неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток, право довірчої власності. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з ч. 1 ст. 548 ЦК України, виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до розрахунку позивача розмір 3% річних за простроченою заборгованістю становить 23 938,93 грн., розмір інфляційних втрат - 78 128,60 грн. Вказаний розрахунок відповідачем не спростовано, власного розрахунку заборгованості не надано. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст.82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, зокрема наявності боргу відповідача перед позивачем в розмірі 267 067,53 гривень, в тому числі за основною сумою боргу, 3 % річних у зв`язку з порушенням строків виконання грошового зобов`язання та інфляційні втрати. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи те, що позовні вимоги було задоволено, позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 4024,80 грн. (а.с. 15), дані витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved