Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-15 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Позовна заява мотивована тим, що сторони перебувають у шлюбних відносинах з 11 березня 2016 року. У шлюбі у них народився син [PERSON] . Впродовж останніх півтора року сімейне життя погіршувалось, кожен має різні погляди на шлюб та сімю, відповідачка нехтує сімейними цінностями і з її ініціативи відбуваються суперечки, свідком яких є спільний син. Спільного господарства разом не ведуть, як подружжя їх нічого не пов`язує. Крім цього, відповідачка має намір виїхати за кордон на роботу на тривалий час, оскільки їй запропонована позмінна робота на заводі. Враховуючи таку обставину, вважає за недоцільне і неприпустиме щоб їхню спільну дитину виховували сторонні люди, і суд має всі підстави визначити місце проживання сина з ним як з батьком, оскільки відповідачка буде позбавлена можливості приділяти увагу та належно виховувати дитину. Зазначає, що він і син [PERSON] зареєстровані за однією адресою, яку і доцільно визначити місцем проживання дитини. А тому, просить шлюб між ним та відповідачкою розірвати та визначити місце проживання їхньої дитини із ним за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача [PERSON] адвокат Партика О.В. у судовому засіданні позов підтримала та просила задоволити. Зокрема наголосила, що відповідачка має серйозний намір покинути територію України та працювати закордоном, а отже умови для виховання, розвитку та забезпечення їхньої спільної дитини будуть неналежними. Представник відповідача [PERSON] адвоката Волощука Б.І. у судовому засіданні зазначив, що враховуючи те, що відповідачка не працює, їй запропонували працювати в Чеській Республіці і тому вона має намір виїхати туди. Вказує, що [PERSON] згідна залишити проживати сина з його батьком, оскільки він не зловживає спиртними напоями, веде здоровий спосіб життя. Тому не заперечує щодо задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що сторони 11 березня 2016 року зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по Дрогобицькому районі Дрогобицького міськрайонного управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 17, що стверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] , виданим 11 березня 2016 року. В період шлюбу у [PERSON] та [PERSON] , [INFO] народився син - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження видане 06 квітня 2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Дрогобицькому районі Дрогобицького міськрайонного управління юстиції у Львівській області, серія [NUMBER] . Судом встановлено, що подружнє життя у сторін фактично припинилось, не ведуть спільного господарства, шлюб існує лише формально, а тому подальше його збереження є неможливим. Причиною розпаду сім`ї є відсутність наміру зберігати шлюб. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст.ст. 105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст.110 СК України). Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Враховуючи, що шлюб між сторонами фактично розпався, сторони не підтримують подружніх відносин, відновлення сім`ї неможливе та суперечить\~ інтересам сторін, а тому суд приходить до переконання, що вимоги позивача щодо розірвання шлюбу є доведеними та такими що підлягають задоволенню. Суд вважає, що шлюб слід розірвати. В частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини разом із позивачем, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно із ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі М. С. проти України , заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). Пунктом 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне для якнайкращого забезпечення інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Суд враховує, що оскільки відповідачка планує працевлаштовуватись у Чеській Республіці, примусове передання дитини на постійне проживання із матір`ю, може призвести до необхідності зміни соціального оточення дитини, що порушить стабільність життя дитини. Судом встановлено, що позивач позитивно характеризується, веде здоровий спосіб життя, забезпечений придатним для нормального виховання та розвитку малолітнього [PERSON] , бажає визначити місце проживання сина з собою. Водночас судом не встановлено обставин, які б могли стати підставою для відмови позивачу у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини разом з ним. Враховуючи вік дитини, визнання відповідачкою позовних вимог і не заперечення щодо визначення місця проживання дитини з батьком і її намір виїхати за кордон, суд вважає що доцільним є визначення місця проживання дитини разом із батьком\~позивачем по справі, що відповідатиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, принципу рівності прав та обов`язків щодо своїх дітей, узгоджуватиме з положеннями Конвенції прав дитини, рішеннями Європейського суду з прав дитини і грунтуватиметься на чинному національному законодавстві України. Оцінивши зібрані у справі докази, з огляду на встановлені обставини та вищенаведені положення національного та міжнародного сімейного законодавства, суд вбачає підстави для визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком. При цьому суд враховує, що проживання дитини з батьком не призведе до істотного порушення прав матері, оскільки відповідно до закону той з батьків, хто проживає окремо від дитини, має право на безперешкодне спілкування з дитиною і зобов`язаний брати участь у її вихованні. \~ \~ \~ \~На підставі наведеного та

Outcome: approved