Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просить: -визнати за нею право власності на 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] , з наступними надвірними будівлями: майстернею-гаражем, вбиральнею, колонкою та огорожею; -автомобіль марки Шкода, модель суперБ, 2008 року випуску, сірого кольору, державний номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , залишити у власності відповідача [PERSON] , стягнувши з нього компенсацію замість частки [PERSON] у праві спільної сумісної власності на даний автомобіль, в розмірі 132150,00 грн; -стягнути з [PERSON] на її користь 399273,50 грн, як компенсацію замість частки [PERSON] у праві спільної сумісної власності на побутові речі, майно господарського призначення та будівельні матеріали; -визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину металобрухту, наявного в дворі домоволодіння [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовано тим, що вони з відповідачем проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з червня 2003 року по серпень 2016 року.. За цей час ними було придбано спільне рухоме та нерухоме майно, що є їх спільною сумісною власністю, а саме: -житловий будинок [ADDRESS] ; -автомобіль марки Шкода, модель суперБ, 2008 року випуску, сірого кольору, державний номерний знак [NUMBER] ; -побутові речі, майно господарського призначення, будівельні матеріали, металобрухт. Факт їхнього з відповідачем спільного проживання встановлено рішенням Броварського міськрайонного суду Київської облатсі від 23 березня 2017 року. Щодо поділу будинку позивач зазначає, що на початку їхнього з відповідачем спільного проживання, йому належала лише 1/3 частина спірного будинку, ще 2/3 частини ним було набуто у період їхнього спільного проживання у 2011 році, за судовим рішенням, відповідно до якого з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] (інших співвласників будинку) стягнуто компенсацію за належні їм частки у спільному майні. Кошти, які відповідачем сплачено колишній дружині та дочці, як компенсацію належних їм часток будинку, були їхніми з [PERSON] спільними заощадженнями, а тому вона вважає, що 2/3 частини будинку, що набуті у власність відповідачем за час їхнього спільного проживання підлягають поділу в порядку спільного сумісного майна подружжя. Також позивач зазначає, що ними з відповідачем у 2012 році спільно придбано автомобіль марки Шкода, модель суперБ, 2008 року випуску, сірого кольору, державний номерний знак [NUMBER] , право власності на який зареєстровано за відповідачем. Вказаний автомобіль також є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Оскільки рухоме майно є неподільним та не може бути розділене між співвласниками, позивач вважає можливим залишити даний автомобіль у користуванні відповідача та стягнути з нього на її користь компенсацію Ѕ частки вартості даного автомобіля в розмірі 132150,00 грн, враховуючи, що приблизна вартість аналогічного транспортного засобу становить 264300,00 грн. Також позивач зазначає, що за час їхнього з відповідачем спільного проживання ними придбано наступні побутові речі: -м`який куточок «Вита» (диван та 2 крісла), вартістю 23.100,00 грн.; -акустична система: DIVA 5.2 (P)R, DIVA 6.2 F, DIVA 5.2(P)C (2.515 + 6.135 + 1.790 грн. відповідно) загальною, вартістю 10.440,00 грн.; -ресивер VSX-1018 AH-S (PIONEER), вартістю 4.250,00 грн.; -телевізор Philips 42PFL9703D/10, вартістю 15.000,00 грн.; -швейну машинку DF08198243, вартістю 2.140,00 грн.; -фотокамеру Sony DSC-HX5, вартістю 2.500,00 грн.; -медіацентр ЕМТЕС S800H 1000GB, вартістю 1.800,00 грн.; -соковижималку PHILIPS HR1858, вартістю 1.650,00 грн.; -підставку під телевізор Lamesa40031, вартістю 1.400,00 грн.; - принтер Canon LBP2900, вартістю 1.300,00 грн.; -варильну панель (газ) Gorenje G 6 SYB, вартістю 3.600,00 грн.; -витяжку Gorenje DT 6 SYB, вартістю 2.200,00 грн.; -духову шафу Indesit FGI К ВК, вартістю 3.200,00 грн.; -кондиціонер Novaki PR12SI, вартістю 3.800,00 грн.; -стабілізатор напруги Forte TVR 1000VA, вартістю 588,00 грн.; -стабілізатор напруги Forte SDC 3000VA, вартістю 1.950,00 грн.; -стабілізатор напруги Forte SDC 5000VА, вартістю 2.185,00 грн.; -морозильну камеру Mile, вартістю 7.000,00 грн.; -холодильник VESTFROST, вартістю 4.500,00 грн.; -душову кабіну, вартістю 8.000,00 грн.; -пральну машину, Mile вартістю 4.000,00 грн.; -котел Immergas mini eolo 24 З Е, вартістю 14.500,00 грн.; -батареї опалювальні, 8 секцій, вартістю 2.500,00 грн.; -електричний автоклав вартістю 2.000,00 грн.; - ноутбук Deel, вартістю 2.000,00 грн.; -аудіосистему Tehnova, 5 комплектів, вартістю 25.000,00 грн.; -матрац Зима/лето 1200*2000, вартістю 1.750,00 грн.; -матрац Зима/лето 1600*2000, вартістю 1.950,00 грн., всього на загальну вартість 154303,00 грн. Крім того, як зазначає позивач, ними було спільно придбано майно господарського призначення, а саме: -зварювальну маску Optech S777A, вартістю 746,00 грн.; -універсальний набір інструменту у кількості 108 шт., вартістю 700,00 грн.; -водяний насос «Водолей» 60/75, вартістю 3.750,00 грн.; -станок вертикальний фрезерний 62Р, вартістю 105.000,00 грн.; -станок токарний SBN400, вартістю 145.000,00 грн.; -шуруповерт Makita 6270D, вартістю 1.450,00 грн.; -торцювальну пилку Makita LS 1040, вартістю 7.600,00 грн.; -бетонозмішувач, вартістю 2.500,00 грн.; -зварювальний апарат напівавтомат, вартістю 5.000,00 грн.; -зварювальний апарат автомат, вартістю 1.900,00 грн.; -двигуни Кентавр у кількості 2 шт., вартістю 9.000,00 грн.; -перфоратор Bosh, вартістю 2.900,00 грн.; -дриль Makita, вартістю 1.450,00 грн.; -снігоприбиральну машину, вартістю 15.000,00 грн.; -бензопилу Stihl, вартістю 3.200,00 грн.; -мотоблок у кількості 2 шт., вартістю 30.000,00 грн.; -теплицю, вартістю 4.500,00 грн.; -циркулярку, вартістю 3.000,00 грн.; -станок токарний малий, вартістю 45.000,00 грн.; -мийку високого тиску Керхер, вартістю 5.500,00 гри.; -мийку високого тиску ІРС, вартістю 5.500,00 гри.; -електрогенератор, вартістю 7.000,00 грн.; -вібротрамбувальну машину, вартістю 6.500,00 грн.; -компресор повітряний у кількості 2 шт., вартістю 12.000,00 грн.; -станок наждачний у кількості 3 шт., вартістю 8.500,00 грн.; -станок свердлильний у кількості 2 шт., вартістю 6.000,00 грн.; -станок паяльний для металопластикових вікон, вартістю 10.000,00 грн.; -станок записний для металопластикових вікон, вартістю 5.000,00 грн.; -станок фрезерувальний для металопластикових вікон, вартістю 5.000,00 грн.; -станок шліфувальний, вартістю 3.000,00 грн., всього на загальну вартість 230848,00 грн. На думку позивача, до спільного сумісного майна подружжя належать також будівельні матеріали, а саме: -ОБВ-З плита розміром 10*1250*250 у кількості 60 шт., загальною вартістю 13.020,00 грн.; -опалубка з пінополістиролу у кількості 576 шт., загальною вартістю 21.888,00 грн.; - гіпсокартон у кількості 35 листів, загальною вартістю 3.640,00 грн.; -арматура діаметром 10, 14 та 16 мм, загальною вартістю 50.000,00 грн.; -сендвич панелі, загальною вартістю 22.000,00 грн.; -вхідні броньовані двері у кількості 5 шт., загальною вартістю 35.000,00 грн.; -\~ліс на будинок (дошка/брус/балки), загальною вартістю 20.000,00 грн.; -профіль для металопластикових вікон, загальною вартістю 17.000,00 грн., всього на загальну вартість 230848,00 грн. З поміж іншого, позивач зазначає, що у дворі їхнього з відповідачем спільного домоволодіння накопичено металобрухту на загальну вартість 50000,00 грн. У зв`язку з тим, що усе придбане ними майно знаходиться у реальному користуванні відповідача, а також зважаючи на те, що у позивача відсутнє житло, куди б можна було перевезти належну [PERSON] частку побутових речей, майна господарського призначення та будівельних матеріалів, вона просит відшкодувати їй половину його вартості у розмірі 399273,50 грн. Ухвалою Броварського районного суду Київської області від 15 травня 2017 року відкрито провадження у даній справі. Ухвалою Броварського районного суду Київської області від 26 травня 2017 року вжито заходів забезпечення даного позову. 13 жовтня 2017 року відповідач [PERSON] подав заперечення на позовну заяву, в яких з приводу заявлених позовних вимог заперечував в повному обсязі. У лютому 2018 року відповідач [PERSON] подав відзив на позов, в якому послався на таке. З приводу поділу будинку відповідач зазначає, що кошти за компенсацію вартості належних іншим співвласникам часток, є його особистими коштами, розуміючи що, позивач і не заперечувала з приводу реєстрації цих 2/3 часток будинку ним. Крім того у власності позивачки [PERSON] є інше житло. Також позивачем допущено помилку у розрахунку частки, на яку вона може претендувати у разі визнання спірного будинку спільною сумісною власністю. Щодо розподілу автомобіля, відповідач зазначає, що даний транспортний засіб також придбано за його особисті кошти, до яких позивач немає жодного відношення. Позивачу ж належав інший автомобіль, який вона продала та витратила кошти на власні потреби. Крім того, не відповідає дійсності оцінка спірного транспортного засобу в розмірі 132150,00 грн. Також відповідачем заперечується факт накопичення сторонами металобрухту на загальну вартість в розмірі 50000,00 грн. Щодо розподілу побутових речей, речей господарського призначення та будівельних матеріалів, відповідач зазначає, що у разі встановлення судом факту належності даного майна до спільного сумісного майна подружжя, то він погоджується повернути позивачу частину даних речей в натурі, без компенсації їх вартості. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані заявником докази, суд приходить до таких висновків. Згідно витягу про державну реєстрацію прав, сформованого 30 жовтня 2012 року, за [PERSON] зареєстровано право приватної власності (1/1 частка) на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Дата прийняття рішення про державну реєстрацію 30 жовтня 2012 року, підстава: рішення Броварського міськрайонного Київської області від 02 листопада 2011 року. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу за [PERSON] 25 лютого 2012 року зареєстровано право власності на автомобіль Шкода СуперБ», державний номерний знак [NUMBER] . Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2011 рокувизнано за [PERSON] право влансості на житловий будинок А-1 з надвірними будівлями: майсерня-гараж-Є, вбиральня Д, колонка К, огорожа N, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Припинено право власності [PERSON] та [PERSON] на частки у вигляді 1/3 частини за кожною у спільному майні житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] грошову компенсацію в рахунок їхніх часток на 1/3 частину за кожною в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2017 року встановлено факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без шлюбу у період з червня 2003 року по вересень 2016 року. Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення\~глави 8 цього Кодексу. Відповідно до роз`яснень, пункту 20\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 №11, при застосуванні\~статті 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Пунктом 6\~Рішення Конституційного суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99\~встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Системний аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що положення частини 2 статті\~3, частини 1 статті\~56 СК України\~щодо непроживання подружжя спільно стосується лише офіційно зареєстрованих шлюбів. Аналогічні висновки зроблені в ухвалі Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі №369/10940/13ц (провадження №6-17574св14). Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі\~статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15.08.2019 справа №588/350/15 (провадження №61-30273св18). Відповідно до частин першої та другої\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься й у частині третій\~статті 368 ЦК України. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму\~статті 60 СК України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма\~статті 60 СК України\~вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Верховний Суд у постанові по справі № 711/2302/18 від 22 січня 2020 року зазначив, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Вказане кореспондується з висновками викладеними в постанові Верховний Суд у по справі № 546/912/16-ц від 24 січня 2020 року. Під час застосування положень\~статті 74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Частиною третьою статті\~12\~та частиною першої статті\~81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6\~статті 81 ЦПК України). Відповідно до частини першої\~статті 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Щодо заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що у контексті спірних правовідносин, для визнання зокрема спірного будинку спільним майном позивач повинна довести, що на час придбання спірного будинку вона та [PERSON] проживали однією сім`єю і джерелом набуття даного майна були спільні сумісні кошти або спільна праця сторін. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2011 року встановлено, що будинок [ADDRESS] належав [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках на підставі договору дарування від 21 лютого 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Бурлакою О.В. Тобто спірний будинок був набутий у спільну власність [PERSON] разом зі членами його сім`ї в рівних частках, оскільки на той час він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . В судовому порядку за [PERSON] визнано право власності на 2/3 частини будинку, при цьому ним сплачено іншим співвласникам [PERSON] та [PERSON] компенсацію належних їм часток. Позивач [PERSON] , усупереч вимогам статей\~12,\~81 ЦПК України, під час розгляду справи у суді не довела той факт, що джерелом набуття [PERSON] вказаних 2/3 частин спірного будинку є їхні спільні сумісні кошти або їхня спільна праця. Таким чином, враховуючи, що будинок набутий у власність відповідачем у період перебування у іншому зареєстрованому шлюбі та позивачем не надано доказів на підтвердження того, що грошова компенсація 2/3 частин спірного будинку є спільними коштами [PERSON] та [PERSON] , суд вважає, що будинок за адресою: [ADDRESS] , є особистою приватною власністю [PERSON] та не підлягає поділу в порядку статті 74 СК України. Щодо поділу спірного автомобіля марки Шкода, модель суперБ, 2008 року випуску, сірого кольору, державний номерний знак [NUMBER] , суд зазначає наступне. \~\~ Відповідно до\~статті 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Тлумачення положень\~статті 71 СК України\~дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених\~ЦК України\~(стаття 365 цього Кодексу), у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. У пунктах 1-3 частини першої\~статті 365 ЦК України\~передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. \~\~\~\~\~\~ Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються\~статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації і не потребує згоди іншої сторони. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц. З матеріалів справи встановлено, що відповідач [PERSON] не наводить чітких аргументів для заперечення поділу спірного автомобіля, натомість зазначає, що такий поділ має бути здійснено на підставі дійсної реальної вартості такого майна та надає відповідну оцінку. Згідно звіту про незалежну оцінку вартості колісного транспортного засобу «Шкода суперБ», 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , виготовленого ТОВ «ЄСП Капітал» 18 вересня 2020 року, ринкова вартість даного автомобіля становить 147314,00 грн. Оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження вартості автомобіля у заявленому нею розмірі, суд вважає, що вказаний автомобіль підлягає поділу в порядку спільного сумісного майна подружжя, а також, враховуючи, що вказана річ є неподільною, стягує на користь позивача половину його дійсної вартості в розмірі 73657,00 грн, та припиняє право спільної сумісної власності на вказаний автомобіль. Також суд не вбачає підстав для задоволення вимоги [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 399273,50 грн, як компенсацію замість частки [PERSON] у праві спільної сумісної власності на побутові речі, майно господарського призначення та будівельні матеріали, та визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частину металобрухту, наявного в дворі домоволодіння [ADDRESS] , оскільки позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про факти придбання відповідних речей, їх вартість, період у який вони буди придбані, тобто не надано жодних доказів взагалі існування перелічених речей у володінні та користуванні сторін. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: partial