Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-29 00:00:00

12 листопада 2019 року АТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалося на те, що 14 лютого 2003 року між Банком та [PERSON] був укладений кредитний договір № 1, на підставі якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 2500,00 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19,00% річних, з кінцевим терміном повернення до 14 лютого 2004 року. Зі своєї сторони, Банк виконав всі умови підписаного договору, надав [PERSON] кредит у зазначеному вище розмірі, однак, відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань, своєчасно не сплачував кредит та відсотки за користування кредитом, в результаті чого станом на 22 жовтня 2019 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 40 909,26 доларів США, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 343,17 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 4510,26 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в розмірі 36 055,83 доларів США. Позивач посилається на те, що Кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, оскільки законодавством не передбачено вимагати повернення лише повної суми заборгованості, а тому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитом в розмірі 4853,43 доларів США, що за курсом 24,97 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 22 жовтня 2019 року еквівалентно складає 121 190,15 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 343,71 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування в розмірі 4510,26 доларів США. Зазначену суму, а також судові витрати в розмірі 1921,00 грн. позивач просить стягнути з відповідача на його користь. Ухвалою суду від 10 грудня 2019 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Заочним рішенням від 04 вересня 2020 року позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. З [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" стягнуто заборгованість за кредитним договором № 1 від 14 лютого 2003 року в розмірі 773,62 доларів США, що за курсом 24,97 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 22 жовтня 2019 року еквівалентно складає 19 317,29 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 343,71 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом з 14 лютого 2003 року по 14 лютого 2004 року в розмірі 430,45 доларів США, а також вирішено питання про стягнення судових витрат в сумі 1 921,00 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", - відмовлено. 20 травня 2021 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення, в обґрунтування якої посилався на те, що з даним рішенням суду не погоджується та вказував, що Банком пропущено строк позовної давності, просив суд застосувати наслідки пропуску строку звернення до суду, з огляду на те, що кредитний договір укладався 14.02.2003 року зі строком повернення кредитних коштів до 14.02.2004 року, крім того останній платіж ним був здійснений у 2003 році. Також у своїй заяві відповідач просив поновити йому строк для подання заяви про перегляд заочного рішення. Ухвалою суду від 01 липня 2021 року [PERSON] поновлено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення; заочне рішення суду від 04 вересня 2020 року скасовано, а справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 04 серпня 2021 року виправлено описку в ухвалі суду від 01 липня 2021 року. Ухвалою суду від 08 лютого 2022 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання представник позивача Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" не з`явився, але надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просив позов задовольнити, у разі повторної неявки відповідача не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином,причин неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву суду не подавав. В той же час, враховуючи, що дана справа розглядається після скасування заочного рішення, новий судовий розгляд якої здійснюється в загальному позовному провадженні, відповідач [PERSON] , будучи повідомленим про дату, місце та час слухання справи повторно без поважних причин до суду не з`явився, у зв`язку з чим право останнього на подання ним заяви про перегляд заочного рішення втрачається та повторне заочне рішення сторони згідно вимог ч. 3 ст. 288 ЦПК України можуть оскаржити в загальному порядку, а тому суд, з огляду на усталену практику Верховного Суду України, у даній справі повторне заочне рішення не ухвалює. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані сторонами докази, дійшов такого висновку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 14 лютого 2003 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк») та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 1, на підставі якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 2500,00 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19,00% річних, з кінцевим терміном повернення до 14 лютого 2004 року. Згідно ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язання є договір. У визначені ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст.3 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Судом встановлено, що 14 лютого 2003 року між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір № 1, на підставі якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 2500,00 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19,00% річних, з кінцевим терміном повернення до 14 лютого 2004 року. Своїм підписом у кредитному договорі відповідач [PERSON] підтвердив, що ознайомлений з правами та обов`язками сторін, порядком розрахунків. Відповідно до умов кредитного договору позивач зобов`язаний був надати відповідачу кредит на умовах, передбачених кредитним договором. Позивач виконав свої зобов`язання, надавши відповідачу кредитні кошти в повному обсязі в зазначеному в договорі розмірі, проте відповідач належним чином не виконує умови договору, який як позичальник зобов`язувався своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, дотримуватися графіку повернення кредитних коштів, повернути кредит у визначені договором терміни, а також виконати інші зобов`язання згідно кредитного договору, й погасити всю суму кредиту у визначений договором строк. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Статтею 525 ЦК України, передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Під час розгляду даної справи встановлено, що відповідач належно не виконує взяті на себе зобов`язання, передбачені кредитним договором, тобто не сплачує відсотки за користування кредитними коштами та не повертає суму отриманого кредиту. Судом також встановлено, що відповідач належним чином ознайомлений зі змістом кредитного договору, що засвідчується його особистим підписом; його умови останнім не спростовуються. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною першою статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором (частина 1 статті 1048 ЦК України). Відповідач порушив свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом. У разі порушення відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, відповідно до ч.2 ст. 1050, ч.2 ст. 1054 ЦК України, позивач має право достроково стягнути заборгованість по кредиту, відсоткам та комісії, вимагати виконання інших зобов`язань за кредитним договором відповідно до ст. 1048 ЦК України. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 ЦК України). Встановлено, що в порушення умов кредитного договору, відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, в зв`язку з чим, станом на 22 жовтня 2019 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 7470,21 доларів США, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 40 909,26 доларів США, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 343,17 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 4510,26 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в розмірі 36 055,83 доларів США, що підтверджується довідкою-розрахунком Банку. В той же час, як зазначалося вище, в позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитом в розмірі 4853,43 доларів США, що за курсом 24,97 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 22 жовтня 2019 року еквівалентно складає121 190,15 грн.,яка складається з: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 343,71 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 4510,26 доларів США. Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суд України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з частиною першою статті 192 ЦК ( 435-15 ) законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також враховуючи вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Відповідач не спростував факт отримання кредитної картки та отримання за нею кредитних коштів, користувався кредитом (що вбачається із розрахунку заборгованості та із виписки з рахунку щодо руху коштів за кредитним договором № 1 від 14 лютого 2003 року) та частково сплачував заборгованість за договором, отже, не заперечував факт укладення кредитного договору, тому суд вважає обґрунтованими вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 343,17 доларів США. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом з 14.02.2003 року по 22.10.2019 року в розмірі 4510,26 доларів США, суд приходить до такого висновку. Як вже зазначалося вище, відповідач підписав та ознайомився з умовами кредитного договору, відповідно до якого процентна ставка на рік складає 19,00%. Базова процентна ставка нараховується на залишок непростроченої заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів на рік. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. В той же час, суд звертає увагу на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користуванням кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Як було вже встановлено, сторони погодили строк кредитування до 14 лютого 2004 року, тому зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти. Матеріали справи не містять відомостей про погоджений між сторонами розмір відсотків за користування кредитними коштами після закінчення строку дії договору. Тому застосовувати відсотки за користування кредитними коштами після строку його дії, тобто після 14 лютого 2004 року по 22 жовтня 2019 року правові підстави відсутні. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по процентам за період з 15.02.2004 року по 22.10.2019 року не обґрунтовані та не підлягають задоволенню, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача щодо нарахування відсотків припинено. Із розрахунку заборгованості, наданої Банком вбачається, що проценти на поточну заборгованість в розмірі 430,45 доларів США нараховані за період з 14.02.2003 року по 14.02.2004 року в розмірі 19,00%, що обумовлено договором між сторонами та не перевищує обумовлений відсоток. Тому з урахуванням наведеного, вимоги про стягнення заборгованості за вказаний період в розмірі 430,45 доларів США обґрунтовані та підлягають задоволенню. В той же час, з огляду на заявлене відповідачем клопотання про застосування до вказаних правовідносин строку позовної давності, суд, вирішуючи дане клопотання, виходить з наступного. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина 2 статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України У постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 29 жовтня 2014 року № 6-169цс14, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15 зроблено висновок про те, що кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За кредитним договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору, а також початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Якщо строк кредитування закінчився, а фінансова установа звернулася більш ніж через три роки з моменту закінчення строку дії договору, у такому випадку у задоволені вимог слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності (п. 65-68 постанови від 28.03.2018 року Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12). Як зазначалося вище, сторони в Договорі погодили строк кредитування до 14 лютого 2004 року. З позовом про стягнення заборгованості АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду 12 листопада 2019 року, тобто поза межами трирічного строку, передбаченого статтею 257 ЦК України. При цьому, суд зауважує, що протягом всього часу розгляду справи, позивачем АТ КБ «ПриватБанк» не було подано суду інших доказів, які б спростували наведені висновки суду з приводу пропуску останнім строку позовної давності, наприклад: відомості про збільшення строку позовної давності за погодженням сторін або продовження строку кредитування. Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд зазначає, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини 5 статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому, саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин (п.п.6.43, 6.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року по справі № 911/3681/17). Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 20.09.2011 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", та від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки наявним у справі доказам у їх сукупності, а саме: встановивши, що відповідачем [PERSON] було заявлено про застосування позовної давності одночасно із поданням до суду заяви про перегляд заочного рішення, в тому числі з поданням окремої заяви; враховуючи, що збільшена позовна давність домовленістю сторін, у передбаченій законом формі не встановлена; враховуючи, що строк дії кредитного договору визначено по 14 лютого 2004 року включно; враховуючи те, що з розрахунку заборгованості неможливо достеменно встановити, коли саме відповідач [PERSON] здійснив останній платіж на погашення кредиту, при цьому позивач, будучи обізнаним про заявлене клопотання щодо застосування строків позовної давності, не надав належних та допустимих доказів поважності причин пропуску позовної давності; встановивши, що з даним позовом Банк звернувся до суду 12 листопада 2019 року, суд дійшов висновку про задоволення клопотання відповідача щодо застосування до спірних правовідносин позовної давності. Отже, за результатом розгляду справи судом встановлені підстави для часткового задоволення позовних вимог, в той же час позовна давність за даними вимогами сплила, позивач не довів, а суд не встановив обставин, що вказували б на поважність причин пропуску позивачем позовної давності, у зв`язку з чимз огляду на заявлене клопотання відповідачем, суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову. При цьому, згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк". Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в задоволенні позову, судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed