Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Деснянського районного відділу ДВС про звільнення майна з-під арешту, мотивуючи свої вимоги тим, що у листопаді 2021 року він дізналася про те, що на всі його банківські рахунки накладено арешт. У подальшому було з`ясовано, що арешт накладений у межах виконавчого провадження № 62814587, боржником в якому є [PERSON] . На письмове звернення до виконавчої служби позивачем було отримано відповідь з інформацією про накладений арешт на його рахунки. Оскільки державний виконавець відмовляється скасувати накладений арешт, позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить зобов`язати Деснянський районний відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт з грошових коштів, що містяться на відкритих банківських рахунках на ім`я [PERSON] , що був накладений у межах виконавчого провадження № 62814587 державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Гудзем Р.В. на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження від 17.08.2020 року. У судовому засіданні позивач та представник позивача повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що на виконанні у державного виконавця Деснянського районного відділу ДВС перебуває виконавче провадження № 62814587, боржником в якому є [PERSON] . Під час здійснення виконавчих дій державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 17.08.2020 року та постанову про арешт коштів боржника від 17.08.2021 року, якими накладено арешт на всі грошові кошти [PERSON] . Як встановлено при розгляді справи, у постанові про арешт коштів боржника державним виконавцем було зазначено прізвище, ім`я та по батькові [PERSON] , при цьому ІПН було вказано позивача [PERSON] , у зв`язку з чим банком було виконано постанову про арешт коштів і накладено арешт на грошові кошти позивача, який не є боржником у вказаному вище виконавчому провадженні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ст.. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження у примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Відповідно до ст.. 59 Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника, арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" у разі закінчення виконавчого провадження арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв"язку із закінченням виконавчого провадження. Системний аналіз зазначених положень Закону дає підстави для висновку, що безпосереднє зняття арешту з майна здійснюється за постановою державного виконавця, яка приймається на підставі відповідного рішення суду. Враховуючи те, що на даний час позивач не може вільно розпоряджатися своєю власністю, жодних невиконаних боргових зобов"язань, за якими був накладений арешт, немає, підстав для накладення арешту немає, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог ст.. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992, 40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved