Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування вимог якого зазначив, що 21 грудня 2013 року між ним і його дочкою було укладено три договори дарування належних йому на праві власності житлового будинку і двох земельних ділянок. Вказуючи, що він був введений в оману щодо правової природи цих договорів і вважав, що укладає договори довічного утримання, посилаючись на відповідні положення цивільного законодавства, позивач просить визнати зазначені договори недійсними (а.с. 1 - 9). Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження. Відповідач подав відзив на позов у якому заперечив щодо вимог позову та просив відмовити в його задоволенні, оскільки при укладенні вказаних договорів позивач абсолютно розумів правову природу спірних договорів дарування та їх умови (а.с. 58 - 67). Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. 21 грудня 2021 року між сторонами укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,25 гектарів, кадастровий номер 3221484002:03:005:0030 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 70). Також, 21 грудня 2021 року між сторонами укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,2759 гектарів, кадастровий номер 3221484002:03:005:0031 для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 72). Крім того, 21 грудня 2021 року між сторонами укладено договір дарування житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 68). Як на підставу своїх вимог, позивач посилається на факт введення його відповідачем в оману щодо правової природи зазначених договорів, у зв`язку із усною домовленістю між ними про укладення між ними договору довічного утримання позивача. Отже, внаслідок цього позивач стверджує про те, що його волевиявлення при укладенні усіх трьох спірних договорів дарування не відповідало його внутрішній волі. Вирішуючи справу по суті, суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання вимог вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За визначеними статтею 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: -зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; -особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Натомість, в супереч вимогам статей 76 - 84 ЦПК України, позивачем не підтверджено відповідними доказами факт введення його в оману, а також той факт, що його волевиявлення як учасника правочину, не було вільним і не відповідало його внутрішній волі. Отже, під час розгляду справи позивачем, не виконано, передбаченого статтею 81 ЦПК України обов`язку довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що згідно із статтями 12, 13 і 76 - 84 ЦПК України, відповідно до яких на засадах змагальності сторін кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі та суд не наділений функцією доказування, - позивач не довів ту обставину, на яку він посилається як на підставу своїх вимог, а саме: обставину введення його відповідачем в оману та обставину, що його волевиявлення як учасника усіх правочинів, не було вільним і не відповідало його внутрішній волі. Зокрема, з копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 05 січня 2016 року вбачається, що дружина позивача померла [INFO] (а.с 19). Натомість, спірні договори було укладено в грудні 2013 року з метою, як стверджує позивач погіршенням стану його здоров`я та його потреби у сторонній допомозі. При цьому, додані до позову виписні епікризи №№ 6439 і 7626 із зазначенням у них відповідних діагнозів, не надають суду підстави для висновку про неможливість об`єктивної та свідомої оцінки позивачем змісту спірних договорів у момент їх укладення, а тому не підтверджують доводів позивача щодо суті позовних вимог (а.с. 16, 18). У зв`язку із цим, наведені за змістом позовної заяви доводи позивача щодо введення його в оману, суд не приймає до уваги, оскільки вони не підтверджені у встановленому цивільним процесуальним законом жодними фактичними доказами. Також, суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що його волевиявлення при укладенні спірних договорів дарування не відповідало його внутрішній волі та він помилявся стосовно суті і предмету даних договорів, оскільки усі три вказані спірні договори були укладені за згодою його дружини - [PERSON] , яка склала про це відповідні письмові заяви, про що зазначено у тексті спірних договорів. Як наслідок, за логікою сторони позивача, дружина позивача, яка надала три письмові зави про свою згоду на дарування її чоловіком двох земельних ділянок і житлового будинку, так само як і сам позивач, теж помилялась щодо природи і характеру спірних договорів та була введена в оману щодо їх змісту. Проте, позивачем не доведено вказаних обставин, а тому суд вважає, що факт надання дружиною позивача письмової згоди на укладення усіх трьох договорів дарування, беззаперечно свідчить про те, що вона, як і позивач розуміла суть і предмет спірних договорів, а волевиявлення позивача щодо дарування своїй дочці належного йому нерухомого майна було вільним та цілком відповідало його внутрішній волі. Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на той факт, що позивач не зазначає за змістом позову максимально конкретного і точного моменту в часі коли відповідачка почала ухилятись від надання допомоги позивачу. Так, спірні договори було укладено в грудні 2013 року. За змістом позову «перші роки після укладення договору відповідач надавала йому допомогу ……. проте, останнім часом почала ухилятись від надання допомоги позивачу». Позов містить дату його складання 20 вересня 2021 року. Тобто, позивач не повідомив суду, що відбувалось в період часу з 2014 - 2015 років (як вказано позивачем «перші роки») до останнього часу перед вереснем 2021 року, тобто майже п`ять років. Серед іншого, суд акцентує зміст своїх висновків на тому, що відповідно до норми статті 744 ЦК України, позивач за однім договором довічного утримання (догляду) як відчужувач мав передати відповідачу як набувачеві у власність одразу усе належне йому нерухоме майно у вигляді житлового будинку і двох земельних ділянок. Натомість, між сторонами було укладено одразу три письмові договори, що не викликало у позивача жодних сумнівів і запитань щодо їх змісту. Іншими словами, яка була необхідність укладати відразу три договори довічного утримання, а не дин? Додатково, суд оцінює поведінку позивача з огляду на норми статей 749, 750 і 751 ЦК України. Насамперед, якщо позивач вважав, що він укладає із відповідачкою договір або три договори довічного утримання, то в договорі (договорах) необхідно було визначити: - обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду), а саме: всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (стаття 749 ЦК України); - обов`язок набувача забезпечити відчужувача житлом, оскільки позивач залишився проживати у даному будинку (стаття 750 ЦК України); - грошову оцінку матеріального забезпечення відчужувача, а саме: матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувану (стаття 751). Однак, за змістом своїх вимог позивач не зазначає про існування вказаних обставин, а тому слід зробити висновок, що вказані обставини не мали місця у взаємовідносинах сторін і ними не обговорювались, що у свою чергу прямо вказує на відсутність між сторонами договірних відносин стосовно довічного утримання позивача відповідачем. Зокрема, позивач не вказав у чому саме полягали і як виразились дії відповідачки щодо його утримання в перші роки після укладення спірних догвоорів. У зв`язку із цим, під час розгляду справи судом не встановлено факту введення відповідачем позивача в оману, а також того факту, що волевиявлення позивача як учасника усіх трьох правочинів дарування, не було вільним і не відповідало його внутрішній волі. Отже, під час розгляду справи в судовому засіданні не встановлено, що існують передбачені статтями 203 і 215 ЦК України підстави для визнання недійсними укладених між сторонами трьох договорів дарування нерухомого майна від 21 грудня 2021 року. Таким чином, позивачем не доведено факту існування підстав для визнання недійсними спірних договорів. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. До того ж, у зв`язку із відмовою в задоволенні позову, за нормою пункту 8 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення даного рішення суд вирішує питання про існування підстав для скасування заходів забезпечення позову, оскільки відпали підстави для подальшого забезпечення даного позову. Також, на підставі пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою в позові, судові витрати пов`язані з розглядом справи слід покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed