Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-02 00:00:00

06.09.2021 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні майном, у якому просить зобов`язати відповідача усунути позивачу перешкоди у користуванні належним їй майном, а саме земельною ділянкою та розташованим на ній домоволодінням, що знаходяться у її володінні по [ADDRESS] , шляхом перенесення будинку [ADDRESS] , який належить відповідачці на праві власності, від межі суміжної земельної ділянки позивачки на відстань регламентовану чинними будівельними нормами. Також позивач просить покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що відповідачка є власницею будинку [ADDRESS] . Разом з тим, вказаний будинок є господарською спорудою (банею). Будівля знаходиться на належній відповідачці земельній ділянці, однак вона побудована на межі суміжної земельної ділянки позивачки з порушенням вимог будівельних норм та без узгодження з позивачкою. Відповідно до висновку експерта за результатами проведеного комплексного земельно-технічного та будівельно-технічного експертного дослідження від 25.05.2021 року: «Розташування житлового будинку літ. А (з урахуванням його водостоків, відмостки) по [ADDRESS] відносно межі В-Г земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:66:066:0008 згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку від 14.02.2009 року серія ЯЕ №992275, не відповідає вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва в частині наявності нормативного відступу від межі В-Г для догляду за будинком та здійснення його ремонту (відступ відсутній). Зокрема, порушені вимоги п. 3.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» (де вказано: «Для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш відступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м.»). Розташування фактичної (на місцевості) межі В-Г земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:66:066:0008 не відповідає державному акту на право власності на земельну ділянку від 14.02.2009 року серія ЯЕ №992275. Виявлена невідповідність полягає в тому, що межа В-Г в точках 10-11-12-13 (згідно з вказаним державним актом (див. рис. 6, а також Додаток 16 до даного висновку), яка проходить вздовж суміжної земельної ділянки біля житлового будинку [ADDRESS] (квартира [ADDRESS] якого належить [PERSON] ), на місцевості (фактично) зміщена у бік зазначеної суміжної земельної ділянки на відстань 0,52 м….1,25 м., тим самим зайнявши її площу у розмірі 25,6 кв.м., з яких 8,7 кв.м. знаходиться безпосередньо під частиною належного [PERSON] житлового будинку літ. А з урахуванням його водостоків та відмостки (у Додатку 16 до даного висновку та на рис. 6 ця частина земельної ділянки умовно зафарбована жовтим кольором). Більш докладно опис виявленої невідповідності (поточково) представлено у дослідницькій частині висновку на стор. 20. Графічне відображення результатів порівняння меж земельної ділянки [PERSON] з кадастровим номером 8000000000:66:066:0008 по [ADDRESS] відповідно до фактичного землекористування та згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку від 14.02.2009 року серія ЯЕ №992275, в тому числі із відображенням фактичного розташування досліджуваного житлового будинку за вказаною адресою, представлено у Додатку 16 до даного висновку та на рис. 6 (фрагмент), що є невід`ємними частинами висновків даного дослідження». Крім того, згідно з п. 3.25а* ДБН 360-92** Містобудування. Планування та забудова міських і сільських поселень, що затверджено наказом Держкоммістобудування від 17.04.1992р. №44 «Для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель та територію суміжних ділянок». Поряд із цим, як вбачається з абрису земельної ділянки, акту про право власності на земельну ділянку, технічного паспорту на будинок, свідоцтва про право власності та витягу, будинок [ADDRESS] , який належить відповідачці, побудовано останньою на межі суміжної земельної ділянки позивачки, з порушенням вимог будівельних норм та без узгодження з позивачкою. Посилаючись на положення ст.ст. 391 ЦК України, ст.ст. 96, 103, 152 ЗК України позивач вказує, що відповідачка побудувавши будинок (баню) на межі суміжної земельної ділянки позивачки з порушенням вимог будівельних норм та без узгодження з позивачкою, порушила права останньої на користування земельною ділянкою та розташованим на ній домоволодінням, що знаходиться у володінні позивачки, чим протиправно чинить позивачці перешкоди у реалізації її прав на належне їй майно. Ухвалою суду від 07.09.2021 року відкрите провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 04.02.2022 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні протокольною ухвалою за власною ініціативою суду витребувано від позивача оригінал висновку експерта від 25.05.2021 року у порядку положень ст. 95 ЦПК України. 06.10.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених до неї позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що з вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном має право звернутись особа, яка є власником цього майна, право на яке має бути зареєстрованим у Державному реєстрі речових прав, однак зі змісту поданих стороною позивача документів неможливо встановити наявність у позивача права на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Копія свідоцтва про право власності на житло неналежної якості, неможливо встановити хто вказаний у ньому власником, а тому такий доказ є недопустимим. Крім того, із поданих стороною позивача документів неможливо встановити, що [PERSON] є саме [PERSON] , позивачкою у справі. Позивачем не доведено свого права власності на домоволодіння по [ADDRESS] , оскільки відсутні дані про реєстрацію права власності на вказане майно за позивачкою. Посилаючись на положення ст.ст. 125, 126, 152 ЗК України та ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» сторона відповідача вказує, що скористатись правом на захист порушеного права може лише особа, яка є власником чи користувачем земельної ділянки, право на яку зареєстроване у встановленому законом порядку. Ураховуючи положення ст.ст. 79, 79-1 ЗК України, земельна ділянка має бути сформована, містити площу, межі, кадастровий номер та має бути зареєстрована як в Державному земельному кадастрі, так і в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, тож слід розділяти поняття «земля» та «земельна ділянка» і останнє визначення має відповідати вимогам встановленим, зокрема, ст. 79-1 ЗК України. У наданому стороною позивача експертному висновку вказується про наявність суміжної земельної ділянки, що належить позивачці, однак не зазначається ні кадастрового номеру такої ділянки, ні її належності позивачці (право власності, користування). Експертом зазначається про наявність права власності позивачки на домоволодіння, однак таке право у позивача відсутнє. Використання поняття «земельна ділянка» є невірний, оскільки земельна ділянка не сформована. До позову не додано доказів належності позивачу на праві власності чи користування суміжної земельної ділянки, на якій за твердженням позивача знаходиться домоволодіння, а також не надано доказів наявності у позивача прав на домоволодіння. У позивачки відсутні права як на домоволодіння, так і на земельну ділянку (землю), що межує із земельною ділянкою відповідача. Крім того, листом від 18.09.2020 року Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація повідомила відповідача про те, що відповідно до даних міського земельного кадастру земельна ділянка (обліковий код 66066:0003) по [ADDRESS] , на якій перебуває самовільно збудований гараж, обліковується за Дарницькою дистанцією цивільних споруд (правонаступник АТ «Українська залізниця»). Також відповідач зазначає, що частина документів, які зазначені у висновку експерта як додатки до нього, в матеріалах справи відсутні, при цьому згідно резолютивної частини висновку, додатки до висновку є його невід`ємною частиною. Зважаючи на те, що до суду поданий не повний об`єм експертного висновку, що не дає відповідачу можливості ознайомитись з ним та викласти свої заперечення і надати докази на підтвердження таких заперечень, остання вважає, що висновок експертного дослідження є неналежним доказом і не може бути взятий судом до уваги. Крім того, відповідач вказує, що в порушення вимог ст. 32 Конституції України та Закону України «Про захист персональних даних» без отримання відповідної згоди представник позивачки та експерт використали і обробили персональні дані про особу відповідачки, а саме копію державного акту про право власності на земельну ділянку, копію свідоцтва про право власності на житло та копію технічного паспорту на належний відповідачці будинок, при цьому, відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Висновок експерта був виконаний з порушенням порядку встановленого законом, оскільки складався на підставі документів, що містять персональні дані про відповідачку дозволу на обробку та використання яких [PERSON] не надавала. 12.11.2021 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача на позовну заяву зі змісту якої вбачається, що позивач підтримує раніше заявлені позовні вимоги та додатково посилається на те, що до відзиву на позовну заяву не додано опису вкладення у цінний лист, тому неможливо встановити, що саме відправлялось відповідачем та чи відправлялось взагалі. Крім того, відповідачка ознайомилась з матеріалами справи 14.09.2021 року, а тому твердження відповідача про те, що копія позовної заяви разом із додатками нею отримана 29.09.2021 року не відповідає дійсності, тому відзив на позовну заяву не підлягає прийняттю та не може бути належним і допустимим доказом у справі. Сторона позивача не погоджується з позицією відповідача про те, що позивачка не є власницею, а тому її права відносно домоволодіння та земельної ділянки не можуть бути порушені. У даному контексті позивач наводить визначення поняття негаторного позову та його предмету посилається на відповідну практику суду касаційної інстанції та зазначає, що цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (частина перша статті 317 ЦК України), як різновид речових прав на чуже майно (пункт 1 частини першої статті 395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння. Також позивач зазначає, що до наявного в матеріалах справи експертного висновку додані всі його додатки, тому твердження відповідача про відсутність певних додатків не відповідає дійсності. В додатках до експертного висновку наявна копія свідоцтва про право власності на житло від 13.12.1994 року видане на ім`я [PERSON] , бабусі позивачки, стосовно кв. [ADDRESS] . Також наявний заповіт від 16.01.1996 року згідно якого [PERSON] заповіла належну їй кв. [ADDRESS] [PERSON] . Дошлюбне прізвище позивачки « [PERSON] », яке було змінене на « [PERSON] » у зв`язку з укладанням шлюбу, а після розлучення змінене на « [PERSON] » у зв`язку з повторним укладанням шлюбу. Згідно розпорядження ЖЕД №3 від 15.02.2007 року, нова адреса будинку [ADDRESS] , також змінено старий номер квартири [ADDRESS] . У цьому розпорядженні також зазначено: «Просити головне управління земельних ресурсів визначити і закріпити за кожним з будинків межі окремої земельної ділянки». За твердженням позивача, із вказаного вбачається, що позивачка фактично володіє належним їй домоволодінням та земельною ділянкою на законних підставах, внаслідок чого і звернулась до суду за захистом своїх прав. Право власності позивача на домоволодіння та земельну ділянку не є предметом розгляду даної справи і таке право у встановленому законом порядку, наразі ніким не оспорюється або не визнається. Крім того, у даному питанні позивач посилається на положення ст.ст. 396-398 ЦК України. Твердження відповідача про порушення Закону України «Про захист персональних даних» відповідають дійсності, оскільки документи на які посилається відповідач як такі, що містять її персональні дані, були додані нею у якості додатків до позову про усунення перешкод у користуванні будинком та знаходяться в матеріалах цивільної справи №755/14452/20. 07.12.2021 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи у справі зі змісту яких вбачається, що АТ «Українська залізниця» вважає, що позивач жодним чином не обґрунтовує які саме права та обов`язки третьої особи будуть або можуть бути змінені у зв`язку із винесенням рішення по справі. Третя особа не була власником та/або користувачем вказаних у позовній заяві земельних ділянок та будівель, тому у АТ «УЗ» відсутній будь-який інтерес стосовно даних об`єктів нерухомого майна і третя особа не є належним учасником справи. Право власності особи може бути захищене лише у випадку його існування та у разі його порушення, оспорювання чи невизнання. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів порушення його прав з боку відповідача, у зв`язку із чим третя особа вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній та відповіді на відзив, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що відповідачка є власницею будинку, який фактично є банею і ця баня побудована на межі земельної ділянки позивача, що підтверджується експертним висновком, загалом наявний заступ на територію земельної ділянки позивачки площею 23,6 кв.м. Представник вказує, що позов є негаторним, позивачка проживає 20 років в будинку. Кадастровий номер земельній ділянці позивачки здається не присвоювався, такою інформацією представник не володіє. Також представник вказує, що акт погодження меж земельної ділянки та рішення суду від 2005 року, на які посилається сторона відповідача, до суду подані не були. Відповідачка в судовому засіданні заперечує проти задоволення позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, просить у задоволенні позову відмовити, а також посилається на те, що в неї наявний акт погодження меж земельної ділянки з [PERSON] , який був складений у 2004 році, а баня побудована у 2003 році. [PERSON] не заперечувала проти такого погодження меж, а також у відповідачки наявне рішення суду від 2005 року про визнання за нею права власності, однак наведені документи відповідачка не вважає за необхідне надати суду, оскільки вважає, що наявні достатні підстави для відмови у задоволенні позову. Також відповідачка зазначає, що експертиза проведена не за рішенням суду та з використанням застарілих ДБН, які скасовані ще у 2018 році. Відповідачка вважає, що позивачка не довела порушення її прав. Представник відповідача в судовому засіданні заперечує проти задоволення позову з підстав викладених у відзиві на позов, просить відмовити у задоволенні позовних вимог і додатково пояснив суду, що права позивача не порушені, оскільки вона не довела наявності у неї права власності на земельну ділянку та будинок. Наявні лише слова позивача про те, що вона володілець, крім того кадастрового номеру земельна ділянка не має, тому неможливо встановити її межі. Саме позивач має довести наявність у нього прав, які порушені. Також представник зробив заяву про те, що протягом 5 днів від дня ухвалення у справі рішення стороною відповідача будуть подані докази понесення витрат на професійну правничу допомогу. Представник третьої особи у справі в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявне клопотання третьої особи про розгляд справи за відсутності представника. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. По-перше суд зазначає, що ухвалою суду про відкриття провадження у справі від 07.09.2021 року відповідачу був встановлений 15 денний термін для подання відзиву на позовну заяву від дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Із матеріалів справи вбачається, що ухвалу суду про відкриття провадження у справі, разом з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачка отримала 29.09.2021 року (а.с. 114), ознайомилась з матеріалами справи в суді 14.09.2021 року (а.с. 95), відзив на позовну заяву надійшов до суду через засоби поштового зв`язку 06.10.2021 року (а.с. 97) та згідно наявного на конверті поштового штемпелю був зданий до поштового відділення 30.09.2021 року (а.с. 106). Суд не вважає, що відповідачем був пропущений строк для подання відзиву на позовну заяву, оскільки в ухвалі суду про відкриття провадження у справі суд чітко зазначив, що 15-денний строк починає свій відлік від дня вручення копії ухвали. Ознайомившись з матеріалами справи 14.09.2021 року відповідачка копії ухвали суду про відкриття провадження у справі не отримувала, відтак вказаний термін має відраховуватись саме з 29.09.2021 року, і таким чином, відзив на позовну заяву поданий у межах встановленого судом терміну. Стосовно посилань сторони позивача на те, що до відзиву на позовну заяву не додано опису вкладення, слід зазначити, що ст. 178 ЦПК України не визначений конкретний перелік документів, які мають додаватись до відзиву на підтвердження його направлення позивачу. До відзиву додано фіскальний чек про направлення на адресу [PERSON] рекомендованого поштового відправлення, а зі змісту відповіді на відзив вбачається, що у ній послідовно надані заперечення на всі аргументи відповідача викладені у відзиві, тож у суду відсутні сумніви щодо отримання стороною позивача відзиву на позовну заяву зі всіма доданими документами та неналежності доказів направлення відзиву. Як вбачається з матеріалів справи, згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 13.12.1994 року, Дарницька дистанція цивільних споруд посвідчує, що кв. [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 128). За змістом копії заповіту від 16.01.1996 року, [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла належну їй квартиру [ADDRESS] [PERSON] (а.с. 36-37). Відповідно до розпорядження «Про впорядкування поштових адрес житлових будинків КБМЕУ-1» від 15.02.2007 року, змінено поштову адресу будинку по [ADDRESS] на нову адресу - [ADDRESS] та змінено нумерацію квартири в буд. [ADDRESS] з [ADDRESS] . Також цим розпорядженням вирішено просити головне управління земельних ресурсів визначити і закріпити за кожним з будинків межі окремої земельної ділянки (а.с. 41-42). [PERSON] народилась [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 38). Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис №1169 від 01.11.2007 року, після розірвання шлюбу прізвище жінки « [PERSON] » (а.с. 39). 04.12.2008 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований шлюб, після реєстрації шлюбу прізвище дружини « [PERSON] » (а.с. 40). Суд погоджується із позицією сторони відповідача в тій частині, що наведені документи не дають підстав для обґрунтованого висновку про те, що зазначена у заповіті [PERSON] та позивачка [PERSON] , [INFO] , є однією і тією ж самою особою, оскільки наведені докази не є достатніми за відсутності документів щодо зміни прізвища з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Разом з тим, суд також звертає увагу, на відсутність в матеріалах справи доказів смерті заповідачки [PERSON] , відсутні належні докази наявності у позивача права власності на кв. [ADDRESS] та права власності чи користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] . Державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття речових прав на нерухоме майно. Так, у постанові Верховного суду в справі №910/10987/18 від 24.01.2020 року зазначено: «Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно зі ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає». У даній справі відсутні дані про смерть заповідачки [PERSON] , докази отримання позивачкою свідоцтва про право на спадщину за заповітом чи хоча б докази прийняття нею спадщини шляхом подання заяви про прийняття спадщини чи у зв`язку з реєстрацією позивачки за місцем реєстрації спадкодавиці на час її смерті. Поряд із цим, в матеріалах справи наявна копія паспорту позивачки [PERSON] , [INFO] , зі змісту якого вбачається, що місце проживання позивачки зареєстроване за адресою: [ADDRESS] з 05.03.1996 року (а.с. 80-82). Отже, позивачці належить право користування квартирою [ADDRESS] . Положеннями ст. 395 ЦК України до речових прав на чуже майно віднесено, зокрема, право користування (сервітут). Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. За змістом ст. 391 ЦК України, розміщеної у главі 29 цього Кодексу, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Згідно копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №992275, земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] (а.с. 32). Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 08.12.2020 року, земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер 8000000000:66:066:0008), дата державної реєстрації земельної ділянки - 14.02.2009 року, на праві власності належить [PERSON] (а.с. 43-46). Листом від 27.012021 року Головного управління Держгеокадастру у м. Києві надано координати поворотних точок меж земельної ділянки (кадастровий номер 8000000000:66:066:0008), що належить відповідачці (а.с. 47-48). За змістом копії свідоцтва про право власності від 14.02.2012 року та Витягу про державну реєстрацію прав від 13.03.2012 року, житловий будинок [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] (а.с. 49-50). В матеріалах справи міститься також копія технічного паспорту на будинок [ADDRESS] (а.с. 51-57). Згідно листа Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 18.09.2020 року, відповідно до даних міського земельного кадастру земельна ділянка (обліковий код 66066:0003) по [ADDRESS] обліковується за Дарницькою дистанцією цивільних споруд (а.с. 102-103). Відповідно до висновків експерта №ЕD-1701-1-1699.20 від 25.05.2021 року за результатами проведеного комплексного земельно-технічного та будівельно-технічного експертного дослідження, розташування житлового будинку літ. А (з урахуванням його водостоків, відмостки) по [ADDRESS] відносно межі В-Г земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:66:066:0008 згідно з Державним актом про право власності на земельну ділянку від 14.02.2009 р. серії ЯЕ №992275, не відповідає вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва в частині наявності нормативного відступу від межі В-Г для догляду за будинком та здійснення його ремонту (відступ відсутній). Зокрема, порушені вимоги п. 3.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» (де вказано: «Для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0м.»). Розташування фактичної (на місцевості) межі В-Г земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:66:066:0008 не відповідає Державному акту на право власності на земельну ділянку від 14.02.2009 року серія ЯЕ №992275. Виявлена невідповідність полягає в тому, що межа В-Г в точках 10-11-12-13 (згідно з вказаним державним актом (див. рис. 6, а також Додаток 16 до даного висновку)), яка проходить вздовж суміжної земельної ділянки біля житлового будинку [ADDRESS] (квартира [ADDRESS] якого належить [PERSON] ), на місцевості (фактично) зміщена у бік зазначеної суміжної земельної ділянки на відстань 0,52 м….1,25 м., тим самим зайнявши її площу у розмірі 25,6 кв.м., з яких 8,7 кв.м. знаходиться безпосередньо під частиною належного [PERSON] житлового будинку літ. А з урахуванням його водостоків та відмостки (у Додатку 16 до даного висновку та на рис. 6 ця частина земельної ділянки умовно зафарбована жовтим кольором). Більш докладно опис виявленої невідповідності (поточково) представлено у дослідницькій частині висновку на стор. 20. Графічне відображення результатів порівняння меж земельної ділянки [PERSON] з кадастровим номером 8000000000:66:066:0008 по [ADDRESS] відповідно до фактичного землекористування та згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку від 14.02.2009 року серія ЯЕ №992275, в тому числі із відображенням фактичного розташування досліджуваного житлового будинку за вказаною адресою, представлено у Додатку 16 до даного висновку та на рис. 6 (фрагмент), що є невід`ємними частинами висновків даного дослідження (а.с. 26-27). Згідно положень ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. За змістом ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В контексті завдань цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) звернення до суду є способом захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулась до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту. Згідно ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За змістом статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Поряд із цим, у своїй постанові від 12 липня 2021 року у справі №766/12142/16-а Верховний Суд зазначив, що висновок експерта може бути доказом у справі лише тоді, коли експертиза здійснена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за клопотанням сторони чи її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. У даній справі суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в зв`язку із недоведеністю стороною позивача порушення прав позивачки побудовою відповідачкою будинку частково за межами належній останній земельної ділянки, з огляду на наступне. Вирішенню питання про наявність перешкод щодо володіння та користування майном має передувати встановлення у особи відповідних майнових прав: право власності чи право користування. Статтею 177 ЦК України передбачено, що об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. За змістом ст. 181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Відповідно до ст. 79 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі (ст. 79-1 ЗК України). Згідно ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом (ч. 2 ст. 90 ЗК України). Згідно ст. 91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом (ч. 2 ст. 95 ЗК України). За змістом ст. 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. У даному випадку стороною позивача не доведено ні права власності, ні права користування позивачем земельною ділянкою на якій частково розміщений будинок відповідачки. Відсутні дані про формування земельної ділянки, присвоєння їй кадастрового номеру або хоча б дані про встановлені межові знаки на місцевості, що в свою чергу не дає підстав стверджувати, що побудова відповідачкою будинку частково за межами її земельної ділянки згідно державного акту про право власності на землю, порушує права позивачки, адже наявності таких прав на земельну ділянку не доведено, як не доведено і самої площі та конфігурації розташування земельної ділянки на місцевості, на яку, за твердженням позивачки, остання має речові права. Стосовно посилань сторони відповідача на порушення Закону України «Про захист персональних даних» щодо останньої, суд зазначає, що відповідачем не заперечувалось даних позивача про те, що документи для проведення експертизи за замовленням позивача були отримані із матеріалів іншої цивільної справи №755/14452/20, а відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 43 ЦПК України, учасники справи мають право ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень. Крім того, інформація про права власності на нерухоме майно не є закритою та міститься у відповідних Державних реєстрах. Не знайшли свого підтвердження і посилання сторони відповідача на те, що до висновку експерта додано не всі його додатки, такі твердження судом перевірені та встановлено, що всі документи на відсутність яких посилається відповідач, додані до експертного висновку та наявні в матеріалах справи. Поряд із цим, щодо експертного висновку суд звертає увагу, що ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», які були використані експертом при наданні вказаного експертного висновку, втратили чинність на підставі Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства №100 від 23.04.2018 з набранням чинності ДБН В.2.2-12:2018, і на переконання суду, експерт безпідставно застосував вказаний нормативний акт, що діяв на час будівництва відповідачкою будинку та отримання нею свідоцтва про право власності на будинок, оскільки спірні правовідносини виникли не на час побудови та отримання свідоцтва, а лише у 2021 році. Крім того, саме по собі встановлення висновком розташування будинку відповідачки поза межами належній їй земельній ділянці не вказує на те, що тим самим порушені саме права позивачки, за відсутності даних щодо наявності у неї речових прав на земельну ділянку, відсутності даних про фактичне формування такої земельної ділянки та наявності у матеріалах даних про те, що земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] взагалі обліковується за Дарницькою дистанцією цивільних споруд. Поскільки межі суміжної земельної ділянки позивача не визначено, відсутні підстави стверджувати, що відповідачем порушені права позивача на користування земельною ділянкою, у зв`язку з наведеним не вбачається і підстав для висновку про те, що відповідачем порушено право позивача на користування квартирою, у якій остання зареєстрована, адже такі посилання позивача ґрунтувались саме на побудові відповідачем будинку за межами земельної ділянки відповідача і будь-які інші підстави, що свідчили б про вчинення відповідачем перешкод у користуванні позивачем квартирою відсутні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed