Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-14 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернулась до Печерського районного суду м. Києва із позовом до Державної казначейської служби України про стягнення інфляційних втрат та моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 28 жовтня 2015 року у справі № 223/699/15-а Вугледарським міським судом винесено постанову про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення нараховану, але не виплачену, допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з урахуванням індексу інфляції у розмірі 9 166, 93 грн. Допомога по догляду за дитиною та досягнення нею трирічного віку за постановою суду була виплачена 26 квітня 2019 року. Позивач вказує, що відповідно до Закону України «Про компенсацію громадян втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», компенсація за втрату частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати не була нарахована та не виплачена. Також позивач, звертає увагу на те, що Постановою КМУ № 159 від 21 лютого 2001 року також передбачена виплата компенсації частини втрати доходів. Позивач звернулась до Державної казначейської служби України із заявою про виплату компенсації частини втрати доходів, інфляційних втрати в розмірі 4 354, 15 грн. Державною Казначейською службою України винесено рішення про нарахування 1 171, 46 грн згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Також Державна казначейська служба України у листі повідомила позивача про те, що окремі спеціальні повноваження Державної казначейської служби України щодо компенсації громадян з втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати - не передбачені відповідним законом. Тобто, як зазначає позивач, вимоги передбачені ЗУ «Про компенсацію громадян втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Постановою КМУ № 159 від 21 лютого 2001 року не були виконані. Так, позивач просить стягнути з Державної казначейської служби України компенсацію з втрати доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 4 354, 15 грн та моральну шкоду, завдана позивачу протиправними діями та бездіяльністю, у розмірі 100 000, 00 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. У березні 2021 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову з наступних причин. Як зазначає відповідач, єдиними актами законодавства, що передбачають можливість нарахування компенсації за прострочення виконання судових рішень є Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - Закон про гарантії) та Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений Кабінетом Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845. 19 жовтня 2020 року Державна казначейська служба України прийняло рішення про виплату компенсації № 22 та нараховано [PERSON] компенсацію у розмірі 1 171, 46 грн за порушення встановленого законом строку перерахування коштів при виконанні виконавчого листа. Компенсація виплачується за рахунок та в межах коштів, передбачених бюджетною програмою КПКВК 3504040. Відповідно до положень Закону про гарантії, заборгованість за рішеннями суду, що підлягають виконанню за КПКВК 3504040, погашається в такій черговості. У першу чергу: заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушенням, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника. У другу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду, пов`язаними з трудовими відносинами. У третю чергу погашається заборгованість за всіма іншими рішеннями суду. Таким чином, виплата компенсації за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду відноситься до третьої черги погашення заборгованості. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, відповідач стверджує, що всупереч законодавству позивачем не було зазначено у позові у чому полягали страждання (фізичні, душевні або психічні), відсутні посилання на стан здоров`я, чи зазнавала [PERSON] вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, та характер немайнових втрат. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що Рішенням про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів № 22 від 19 жовтня 2020 року (далі - Рішення № 22) нараховано компенсацію [PERSON] у розмірі 1 171, 46 грн. Відповідно до Рішення № 22, стягувач - [PERSON] , боржник - Вугледарське міське управління праці та соціального захисту населення Донецької області, дата надходження документів для виконання - 16.02.2016 р., дата закінчення строку для перерахування коштів - 16.05.2016 р., дата перерахування коштів стягувачу - 26.04.2019 р., строк прострочення платежу - 1 074 дні. Відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Частиною 1 статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - Закон про гарантії) встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" (далі - рішення суду), та особливості їх виконання. Відповідно до частини 1 статті 3 Закону про гарантії, виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Згідно з частиною 1 статті 5 Закону про гарантії, у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Частиною 2 статті 5 Закону про гарантії передбачено, що компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Посилання позивача на Закон України «Про компенсацію громадян втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» є помилковим, оскільки вказаний Закон не регулює спірні правовідносини. Рішенням № 22 від 19 жовтня 2020 року Державна казначейська служба України нарахувала компенсацію у розмірі 1 171, 46 грн за порушення встановленого законом строку перерахування коштів при виконанні виконавчого листа Вугледарського міського суду Донецької області, відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно з частиною 1 статті 23 ЦКУ, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною 2 статті 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Такий висновок міститься, зокрема, у постанові Великої палати Верховного суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц. Згідно із частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою 2 цієї статті. Таким чином, частина перша статті 1167 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача. Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30.01.2018 та 20.02.2018 (справи №№ 804/2252/14, 818/1394/17 відповідно). Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Отже, аналізуючи норми чинного законодавства та встановленні у справі обставини, суд вважає, що несвоєчасне виконання судового рішення відповідачем, як органом виконавчої влади, викликала у позивача негативні емоції, проте, оцінюючи психологічні наслідки для позивача, відсутність доказів щодо спричиненої моральної шкоди, приходить до висновку, що такі негативні емоції не досягли рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи вищевикладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими судом, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та моральної шкоди не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed