Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-30 00:00:00

До Яготинського районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] відповідно до вимог якої позивач просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування\~позовних вимог\~позивач вказав,\~що він\~є одноосібним\~власником цієї\~квартири,\~що підтверджується\~свідоцтвом на\~право власності\~на житло,\~виданого 21\~січня 2000\~року органом\~приватизаці (виконкомом\~Яготинської міської\~ради)\~на підставі\~розпорядження (наказу)\~від 20\~січня 2000\~року №\~3\~та зареєстрованого\~Переяслав-Хмельницьким\~міжміським бюро\~технічної інвентаризації\~24\~лютого 2000\~року у\~реєстровій книги\~27\~за реєстровим\~№ 650.\~Зазначав,\~що у\~квартирі зареєстровані:\~позивач -\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~дружина позивача\~-\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~донька позивача\~-\~ [PERSON] ,\~ [INFO] \~та колишня\~дружина позивача\~(відповідачка)\~-\~ [PERSON] ,\~ [INFO] \~(витяг\~№ 546\~про зареєстрованих\~у житловому\~приміщенні/будинку\~осіб від\~13.12.2021\~року Яготинської\~міської ради).\~Відповідно до\~ рішення\~Яготинського районного\~суду Київської\~області від\~01\~квітня 2010\~року (справа\~№ 2-260/10)\~та свідоцтва\~про розірвання\~шлюбу,\~виданого 31\~травня 2013\~року відділом\~державної реєстрації\~актів цивільного\~стану реєстраційної\~служби Яготинського\~районного управління\~юстиції у\~Київській області,\~шлюб,\~укладений виконкомом\~Сотниківської сільської\~ради Яготинського\~району Київської\~області,\~актовий запис\~№12,\~між [PERSON] \~та [PERSON] ,\~розірвано.\~Після розлучення\~та з\~2013\~року і\~по даний\~час,\~відповідачка у\~вказаній вище\~квартирі фактично\~не проживає,\~оскільки добровільно\~переїхала на\~постійне місце\~проживання з\~донькою [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~до своїх\~батьків за\~адресою:\~ [ADDRESS] \~(копія\~акту депутата\~від 28.01.2021,\~оригінал якого\~знаходиться в\~Яготинському районному\~суді Київської\~області у\~цивільній справі\~№ 382/1656/20,\~що надавався\~особисто відповідачем\~до суду\~при розлученні).\~Крім цього,\~факт непроживання\~за місцем\~реєстрації відповідачки\~підтверджується актом\~обстеження,\~складеного 04\~червня 2021\~року депутатом\~Яготинської міської\~ради Шуллою\~Р.\~І.\~за участі\~сусідів:\~ [PERSON] ,\~1973\~р.\~н.\~( [ADDRESS] ),\~ [PERSON] ,\~1958\~р.\~н.\~( [ADDRESS] )\~та будинковою\~книгою.\~Особисті речі\~відповідачки в\~квартирі,\~що належить\~позивачу,\~відсутні.\~Відповідачка комунальні\~послуги не\~сплачує,\~не бере\~участі в\~утриманні вказаної\~квартири,\~тобто не\~ставиться до\~житлового приміщення,\~як до\~свого постійного\~місця перебування.\~04\~січня 2022\~року до\~відповідачки,\~за місцем\~її фактичного\~проживання,\~яке вона\~особисто вказала\~у цивільні\~справі №\~382/1656/20,\~направлено рекомендованим листом пропозицію з метою досудового врегулювання спору щодо самостійного зняття її з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , але вказаний лист повернувся. Разом з тим, під час спілкування з відповідачкою у телефонній розмові, остання відмовилася добровільно знятися з реєстрації. Позивач стверджував, що відповідачка не належить до осіб, за якими закон зберігає жилу площу на час їх відсутності. Добровільно знятися із реєстрації [PERSON] не бажає. Своєю чинною реєстрацією та небажанням знятись з реєстрації відповідачка чинить [PERSON] , як власнику, перешкоди у користуванні його власністю. Продовжуючи бути зареєстрованою за вказаною адресою, відповідачка обмежує позивача у розпорядженні власністю на власний розсуд, що значно впливає на його права. Ухвалою Яготинського районного суду Київської області 16 лютого 2022 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 21 лютого 2022 року до суду надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 10 березня 2022 року відкрито провадження в даній справі та розгляд справи призначено за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін. Представник позивача у судових засіданнях позовні вимоги підтримав. Представник третьої особи подав заяву про розгляд справи у його відсутність, при вирішення спору покладається на розсуд суду. Відповідачка в судові засідання не з`явилася, у зв`язку з чим суд зазначає таке. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно (частина п`ята статті 128 ЦПК України). Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення (частина восьма статті 128 ЦПК України). Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року). Відповідачка відзиву на позов не надіслала, про розгляд справи повідомлялася у встановленому законом порядку, згідно з вимогами п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8, ч. 11 ст. 128 та ч. ч. 4, 10 ст. 130 ЦПК України. Відповідачці неодноразово направлялися судові повістки на всі відомі адреси, проте від неї повернулися конверти «адресат відсутній за вказаною адресою». Крім цього, [PERSON] викликалася до суду шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Тож відповідачка вважається такою, шо належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи. Заслухавши доводи сторони позивача, пояснення свідків, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, враховуючи, що в справі є достатньо доказів для її заочного розгляду, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Судом встановлено, що з копії паспорта (а. с. 5-7), акту обстеження (а. с. 8), витягу №546 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб (а. с. 9), копії будинкової книги (а. с. 10-11), копії рішення Яготинського районного суду Київської області від 01.04.2010 року (а. с. 12), копії свідоцтва про розірвання шлюбу (а. с. 12), копії свідоцтва про право власності на житло (а. с. 14), копії витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 15), копії технічного паспорту (а. с. 16-19), копії протоколу засідання виконавчого комітету (а. с. 20-21), копії довідки з місця проживання про склад сім`ї (а. с. 22), архівного витягу із протоколу засідання виконавчого комітету № 3 від 09.03.1999 року, копії листів №№ 8, 9 від 04.03.1999 начальника підприємства «Міськсвітло» Білаш В. М., копії акту обстеження житлових умов заявника, копії ордера на службове приміщення № 567 від 19.03.1999 року, вбачається, що позивач [PERSON] є власником квартири, [ADDRESS] . Крім цього, в цьому приміщенні з 06.10.2017 року зареєстрована відповідачка по справі [PERSON] , яка у ньому не проживає; у приміщенні відсутні її особисті речі; комунальні послуги вона не сплачує, в утриманні приміщення участі не бере. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що дійсно відповідачка [PERSON] біля десяти років не проживає та не з`являється за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна, а саме спірної квартири та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття такого, а вирішення питання про визнання відповідачки такою, що втратила права на користування житловим приміщенням, за правилами, передбаченими СК України та Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до статей 1-3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать, зокрема квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом, зокрема безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. За змістом наведених правових норм власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації. При цьому, набуте за Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь в приватизації, окрім випадків приватизації, здійсненої у період з 08 лютого 2011 року по 13 червня 2012 року (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) та від 12 листопада 2018 року у справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18). Враховуючи наведене, квартира, щодо якої позивач просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування нею, належить позивачу на праві приватної власності, оскільки саме він брав участь в її приватизації. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Згідно із статтею 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) визначені в статті 156 цього Кодексу. За приписами частини четвертої цієї статті, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Частиною другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тлумачення частини другої статті 405 ЦК України свідчить, що ця норма поширюється на фізичних осіб, які не є власниками житла, але є членами сім`ї власника житла. Судом встановлено, що відповідачка зареєстрована у спірному житлі зі згоди його власника, але фактично у ньому не проживає біля десяти років без поважних причин. Ураховуючи викладене, суд зазначає, що лише сам по собі факт реєстрації відповідачки у спірному житлі, без фактичного проживання у ньому біля десяти років, що нею не спростовано, враховуючи намір позивача, як власника вільно володіти, користуватися, а також розпорядитися таким житлом, перешкоджає у вчиненні ним таких дій, право позивача є порушеним та підлягає захисту в обраний ним спосіб, а саме визнання відповідача таким, що втратив право проживання у вказаному житлі. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У зв`язку із цим, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог про усунення перешкод, пов`язаних із здійсненням прав щодо користування та розпорядження майном, шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування квартирою. При цьому, суд зазначає, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 141 ЦПК України сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача.

Outcome: approved