Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-25 00:00:00

Представник позивача адвокат Сумцов Є.С. у лютому 2022 року звернувся до суду в інтересах [PERSON] з указаним позовом, який мотивував тим, що [PERSON] з 01.03.2017 працює помічником машиніста тепловоза у Виробничому підрозділі «Моторвагонного депо Люботин» Регіональної філії "Південна залізниця" Акціонерного товариства «УКРАІНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ». 26.11.2021 позивача під підпис було повідомлено про необхідність отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Також було проінформовано, що відмова від ухилення від щеплення може бути підставою для відсторонення позивача від роботи, починаючи з 09.12.2021. Крім того, зобов`язано позивача пред`явити безпосередньому керівнику не пізніше 08.12.2021 документ, який підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією або кількома дозами вакцини, або наявність висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичного щеплення проти COVID-19. Після ознайомлення із вказаною інформацією, позивачем на ім`я начальника виробничого підрозділу «Моторвагонного депо Люботин» Регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» було направлено заяву від 08.12.2021, у якій [PERSON] повідомив, що не ухиляється і не відмовляється від профілактичного щеплення від COVID-19 за умови виконання з боку роботодавця вимог, передбачених п. 6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а відсторонення його від роботи на підставах визначених у листі-ознайомленні вважає незаконним та таким, що порушує його права. Наказом від 08.12.2021 №977 позивача було відсторонено від роботи, починаючи з 09.12.2021, як особу, що ухиляється від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та не надала медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19 або не пред`явила електронний COVID - сертифікат про одужання з мобільного застосунку «Дія» (з визначеним терміном дії), без збереження заробітної плати. Починаючи з 09.12.2021 відповідачем припинено нарахування та виплату позивачу заробітної плати. Посилаючись на те, що відповідачем суттєво обмежується право позивача на працю та оплату праці, представник позивача просить суд: 1) визнати незаконним та скасувати наказ Виробничого підрозділу "МОТОРВАГОННЕ ДЕПО ЛЮБОТИН" Регіональної філії "ПІВДЕННА ЗАЛІЗНИЦЯ" Акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" від 08.12.2021 № 977 "Про відсторонення від роботи [PERSON] "; 2) зобов`язати Акціонерне товариство "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" виплатити [PERSON] невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи, тобто починаючи з 09.12.2021 по день набрання рішенням суду законної сили; 3) стягнути з Акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" на користь [PERSON] понесені ним судові витрати. Ухвалою суду від 15.02.2022 було відкрито провадження у даній справі, вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. 14.06.2022 представниками відповідача був поданий відзив на позов, у якому останні виклали заперечення проти позову, зокрема вказали не те, що жодним нормативно-правовим актом не встановлено обов`язку роботодавця щодо організації проведення медичного огляду працівнику перед щепленням. Вакцинування працівників згідно переліку, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України (далі - МОЗ України) від 04.10.2021 № 2153, до переліку якого входить АТ «Укрзалізниця», є обов`язковим, не робити його можуть лише ті працівники, які мають саме абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень. Відповідач дотримався передбаченого постановою Кабінету Міністрів України (далі КМУ) від 09.12.2020 №\~1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» алгоритму дій. Разом з тим, позивач не надав відповідачу ні документу, який підтверджує його вакцинацію від COVID-19, ні доказів наявності у нього абсолютних протипоказань до щеплення проти COVID-19. Тому представники відповідача вважають, що наказ від 08.12.2021 за № 977 про відсторонення від роботи в порядку ст. 46 КЗпП України, виданий з підстав прямо передбачених нормами законодавства є обґрунтованим та законним. Також представники відповідача зазначили, що позивача було ознайомлено під підпис про необхідність отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, можливого місця (пункту) проведення обов`язкового профілактичного щеплення та правові наслідки у разі відмови або ухилення від такого щеплення. 08.12.2021 позивач подав заяву про те, що він не ухиляється і не відмовляється від щеплення, однак не надав документів, які підтверджують вакцинацію від COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності у нього протипоказань до проведення щеплення проти COVID-19. Держава встановивши відсторонення працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я усього населення. Тому, на думку представників відповідача, право позивача на працю у виробничому підрозділі «Моторвагонного депо Люботин» Регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» було правомірно тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивач відмовився від обов`язкового щеплення. Також представники відповідача вважають, що оскільки вимога позивача про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи є необґрунтованою, тому не підлягає задоволенню похідна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи. Крім того, представники відповідача зазначили, що на даний час відсутній предмет спору оскільки наказом від 04.03.2022 за № 208 позивача було допущено до роботи з 04.03.2022 на підставі наказу МОЗ України від 25.02.2022 за №380 «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 за № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». 23.06.2022 представник позивача надав відповідь на відзив у якому вказав на те, що посадові особи державної санітарно-епідеміологічної служби зобов`язані вносити подання про усунення працівників від роботи у визначений законодавством спосіб. За відсутності у роботодавця належним чином оформленого подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби, відсторонення ним від роботи працівника, який відмовляється або ухиляється від профілактичних щеплень, вбачається неправомірним. Представник позивача вважає, що відповідачем не було надано жодного доказу, що у позивача було достатньо часу для проходження такого щеплення, і останній у встановленому законом порядку відмовився від цього обов`язкового профілактичного щеплення. Більше того, позивач звертався до відповідача із заявою від 08.12.2021, у якій зазначав, що він не ухиляється і не відмовляється від щеплення. На відповідача, який є роботодавцем позивача, також покладено обов`язок забезпечити своєчасне проведення заходів, пов`язаних з проходженням працівниками обов`язкового профілактичного щеплення. Позивача було відсторонено від роботи з 09.12.2021, а з 04.03.2022 допущено до роботи за наказом відповідача № 208 від 04.03.2022. Таким чином, позивач перебував у вимушеному прогулі з 09.12.2021 по 03.03.2022, включно. Тимчасове допущення позивача до роботи на період воєнного стану в Україні не відновлює його становища, оскільки оскаржуваний наказ про відсторонення позивача від роботи не скасований. Тому представник позивача вважає, що твердження відповідача про те, що на даний час предмет спору відсутній, не відповідають дійсним обставинам справи. 04.07.2022 представник відповідача подав заперечення на відзив, у якому вказав, що відсторонення позивача від роботи ґрунтується на вимогах закону, здійснено у спосіб, передбачений законом та за існування правових та фактичних підстав. Зокрема представник відповідача зазначив, що 26.11.2021 позивача було повідомлено про необхідність щеплення проти COVID-19 та надання до 08.12.2021 відповідних документів про проходження цієї процедури або про наявність протипоказань до такого щеплення, а також роз`яснено наслідки ненадання одного з таких документів у вигляді відсторонення від роботи. Станом на 08.12.2021 у позивача було відсутнє щеплення, від його проведення позивач ухиляється з надуманих підстав та не надав доказів про наявність у нього абсолютних протипоказань до проведення щеплення проти гострої респіраторної хвороби. Підставою відсторонення позивача, зазначеною в наказі від 08.12.2021 за № 977 є саме ухилення від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та не надання медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19 або не пред`явлення електронного COVID - сертифікату про одужання з мобільного застосунку «Дія» (з визначеним терміном дії). Згідно з наказом позивач відсторонювався від роботи до моменту усунення причин відсторонення. 04.03.2022 наказом за № 208 позивач був допущений до роботи не через усунення причин відсторонення, а на підставі наказу МОЗ України від 25.02.2022 «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 за № 2153» внаслідок введення воєнного стану в Україні. У судовому засіданні позивач та його представник заявлений позов підтримали обґрунтувавши обставинами викладеними у позовній заяві та відповіді на відзив, просили позов задовольнити. Також представник позивача вказав, що у посадовій інструкції позивача не передбачено щеплення від коронавірусної хвороби. Обов`язковість щеплення не передбачено при укладенні трудових відносин. Календар щеплень не містить вимог про проведення щеплення проти COVID-19. Позивач подавав заяву роботодавцю про небажання проводити щеплення оскільки вакцина не перевірена. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив у повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позов та у запереченнях, просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи із таких мотивів. Судом установлено, що відповідно до наказу № 56/ОС від 01.03.2017 виданого начальником Виробничого підрозділу «Моторвагонне депо Люботин» Регіональної філії "Південна залізниця" Публічного акціонерного товариства «УКРАІНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» позивач був прийнятий на роботу з 01.03.2017 на посаду помічника машиніста тепловоза (а.с. 8-11). 26.11.2021 позивача під підпис було повідомлено про необхідність отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Також позивача було проінформовано про те, що відмова або ухилення від обов`язкового проведення профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 може бути підставою для відсторонення від роботи, починаючи з 09.12.2021. Крім того, доведено до відома позивачу про необхідність пред`явлення безпосередньому керівнику не пізніше 08.12.2021 документа, який підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією або кількома дозами вакцини, або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (а.с. 23). Після ознайомлення із вказаною інформацією, позивачем на ім`я начальника виробничого підрозділу «Моторвагонного депо Люботин» Регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» було направлено заяву від 08.12.2021, у якій [PERSON] повідомив, що не ухиляється і не відмовляється від профілактичного щеплення від COVID-19 за умови виконання з боку роботодавця вимог, передбачених п. 6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а відсторонення його від роботи на підставах визначених у листі-ознайомленні вважає незаконним та таким, що порушує його права (а.с. 24). 08.12.2021 начальником Виробничого підрозділу «Моторвагонне депо Люботин» Регіональної філії "Південна залізниця" Публічного акціонерного товариства «УКРАІНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» було видано наказ №977 про відсторонення від роботи [PERSON] , починаючи з 09.12.2021, як особу, що ухиляється від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та не надала медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19 або не пред`явила електронний COVID - сертифікат про одужання з мобільного застосунку «Дія» (з визначеним терміном дії), до моменту усунення причин відсторонення (а.с 25). 04.03.2022 начальником Виробничого підрозділу «Моторвагонне депо Люботин» Регіональної філії "Південна залізниця" Публічного акціонерного товариства «УКРАІНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» було видано наказ №208 на підставі наказу МОЗ № 380 від 25.02.2022 «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153» «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим щепленням» відповідно до якого наказано допустити до роботи [PERSON] з 04.03.2022 (а.с. 63). Відповідно до положень ст. 46 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Тобто, зазначена норма передбачає можливість відсторонення працівників від роботи лише у випадках, прямо передбачених законодавством. Згідно п. а, б статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» на громадян України покладені обов`язки у сфері охорони здоров`я, а зокрема: піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Згідно статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»\~(далі\~Закон) та статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору. Відповідно до частини 2 статті 12 Закону працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Наказом МОЗ\~України від\~04.10.2021\~№ 2153\~затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 4) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; 5)\~підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; 6) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; 7) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 № 83. За вищевказаним Переліком АТ «Українська залізниця» є одним із об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави в транспортній сфері. Цим наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку № 2153 медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого\~наказом МОЗ України від 16.09.2011 №595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 за № 1161/19899 (у редакції\~наказу МОЗ України від 11.10.2019 №2070). Позивачем не було надано доказів на підтвердження факту про те, що він має такий стан здоров`я, що є перешкодою для вакцинування. [PERSON] заздалегідь - 26.11.2021 було повідомлено про необхідність виконання відповідних вимог, а саме пред`явлення безпосередньому керівнику не пізніше 08.12.2021 документу, який підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини, або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень, виданого закладом охорони здоров`я. Отже в нього було достатньо часу і можливостей для виконання відповідних вимог з тим, щоб бути допущеним до роботи. Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ України № 2153 відповідає\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини й зареєструвало відповідний наказ. Пунктом 41-6\~Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236\~«Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (згідно постанови Кабінету Міністрів України № 1096 від 20.10.2021) керівникам державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій зобов`язано забезпечити: - контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153; - відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком №2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до\~статті 46 КЗпП України, частини другої\~статі 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої\~статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; а також - взяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої\~статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Отже, суд вважає, що начальник Виробничого підрозділу "Моторне депо Люботин" Регіональної філії "ПІВДЕННА ЗАЛІЗНИЦЯ" Акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ", на якого покладено обов`язок забезпечення безпеки усіх працівників, з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»\~правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення [PERSON] . При цьому суд звертає увагу, що бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки\~статтею 44-3 КпАП України\~«Порушення правил щодо карантину людей» визначено, що за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених\~Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він може бути притягнений до адміністративної відповідальності. Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання. Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, за загальним правилом такому працівникові заробітна плата не виплачується. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Водночас, відсторонюючи працівника, керівник повинен діяти в спосіб та в межах повноважень, передбачених законом. Тому в наказі про відсторонення мають бути зазначені підстави та строк такого відсторонення. Керівник має ознайомити з таким наказом працівника. Якщо працівник відмовляється ознайомитись з наказом та поставити свій підпис, про це складається акт. На період відсторонення за працівником зберігається робоче місце. Верховний Суд у постанові від 01.04.2020 у справі №761/12073/18 висловив правову позицію про те, що відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Як вбачається зі змісту оспорюваного наказу у ньому зазначено підстави відсторонення\~- ненадання підтверджуючого документу про обов`язкове профілактичне щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 або копії медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, а також зазначено строк відсторонення\~- до моменту усунення причин відсторонення. Відповідач видавши оспорюваний наказ застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо передбачено законодавством, та відповідно до вимог п. 41-6 постанови КМУ № 1236 (в оновленій редакції). Відповідно до положено ст. 2 КЗпП України працівники мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством. В законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. Навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому в разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати. У рішенні від 15 березня 2012 року у справі «Соломахін проти України» (заява №24429/03) Європейський суд з прав людини сформулював правовий висновок, що обов`язкове щеплення як примусовий медичний захід є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання. Для визначення законності таких втручань Європейський суд\~з прав\~людинивказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві». Досліджуючи питання наявності закону, Європейський суд\~з прав\~людинив ухваленому 08.04.2021 рішенні (п.\~266) у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява №\~47621/13), наголосив таке: «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, при чому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], № 28859/11 і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 р., з додатковим посиланням)». Європейський суд з прав людини встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень. В Україні таким законом є\~Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, Європейський суд з прав людини навів наступні аргументи (п. 272): «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8». А у відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи (п. 285): «… Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу. В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом. Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань». З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини. Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті є захисними, а не каральними за своїм характером. У постанові від 17 квітня 2019 року у справі №682/1692/17 Верховний Суд дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Тобто в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто є виправданим. У постанові від 10 березня 2021 року у справі №331/5291/19 Верховний Суд зазначив, що інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні безпеки життя і здоров`я її громадян. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві. Крім того, нормою\~статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення»\~підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Доводи сторони позивача про те, що оспорюваний наказ є незаконним, оскільки внаслідок його винесення порушується конституційне право позивача на працю, суд вважає необґрунтованими, адже вимога про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 працівників підприємств, установ та організацій, включених до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою КМУ від 04.03.2015 за № 83, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Тобто в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, так як таке втручання має об`єктивні підстави, та є виправданими. У даному випадку індивідуальне право ( інтерес) позивача відмовитися від щеплення при збереженні обсягу права на працю, в тому числі на заробітну плату, відпочинок та соціальний захист, протиставляється загальному праву (інтересу) суспільства, в тому числі співробітників та осіб, які користуються послугами залізниці, мають право на безпечне користування транспортом і відповідно до чинного законодавства не підлягають вакцинації. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що заявлені представником позивача вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення позивача від роботи, зобов`язання виплатити невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи є безпідставними, тому не підлягають задоволенню. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог позивача відповідно до положень ст.\~141 ЦПК України понесені ним судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed