Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Солоницівської селищної ради, про визначення місця проживання неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В обгрунтування позову позивач [PERSON] посилається на те, що вона перебувала в шлюбі з відповідачем [PERSON] , зареєстрованому 21 липня 2007 року Московським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, за актовим записом №758. Від шлюбу мають дітей: [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Манченківською селищною радою району Харківської області 01 листопада 2011 року, за актовим записом № 36 та [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Фрунзенським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції 04 березня 2009 року. 18 листопада 2016 року рішенням Харківського районного суду Харківської області шлюб було розірвано. Після розлучення діти переважно проживали в будинку за адресою: [ADDRESS] . Позивач любить своїх дітей і має змогу забезпечити їх всім необхідним. У неї нормований робочий день та офіційне працевлаштування, що передбачає вчасну виплату заробітної плати. Вона постійно слідкує за станом здоров`я дітей, їх розвитком, виховує та піклується про них, у неї з дітьми психологічний контакт, прив`язаність один до одного. Оскільки, відповідач декілька разів висловлювався з погрозами в її адресу, що забере проживати дітей до себе, тому вона змушена звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання її дітей. Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 23.02.2022 було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. В підготовче судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, надала суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності, свої позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] в письмових поясненням не заперечував проти задоволення позову. Третя особа представник Служби у справах дітей Солоницівської селищної ради в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності за наявними матеріалами в справі, з урахуванням найкращих інтересів дітей. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому ст.206 ЦПК України. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних мотивів. Згідно зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. У відповідності до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] перебувала в шлюбі з відповідачем [PERSON] , зареєстрованому 21 липня 2007 року Московським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, за актовим записом №758. Від шлюбу мають мають дітей: [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Манченківською селищною радою району Харківської області 01 листопада 2011 року, за актовим записом № 36 та [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Фрунзенським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції 04 березня 2009 року. 18 листопада 2016 року рішенням Харківського районного суду Харківської області шлюб було розірвано. На даний час діти проживають з матір`ю [PERSON] та зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , згідно довідки Люботинської міської ради Харківської області за № 18/24/2000 від 11.10.2021 та довідки №18/24/2001 від 11.10.2021. Позивач [PERSON] працює в вчителем КЗ «Валківському ліцеї ім. О.Масельського Валківської міської ради Харківської області», характеризується позитивно, користується авторитетом і повагою в колективі, має відзнаки. Діти навчаються в Манченківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів Люботинської міської ради Харківської області згідно довідки №01 від 13.01.2022 та довідки №02 від 13.01.2022. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч. 4). З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що в тому разі, якщо батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України вбачається висновок, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Таким чином, враховуючи, що у судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дітей разом з матір`ю не суперечить інтересам дітей, суд, з врахуванням окремого проживання батьків дітей, віку дітей, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, які підлягають задоволенню. На підставі ст. 29 ЦК України, , ст. ст. 19, 141, 157, 160-161 СК України, відповідно до ст. ст. 9, 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: approved