Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-03 00:00:00

11\~липня 2022\~року представник\~позивача,\~адвокат Заборський\~О.\~В.,\~звернувся до\~суду із\~позовом до\~відповідача\~про відшкодування\~моральної шкоди,\~у зв`язку\~з ушкодженням\~здоров`я,\~в сумі\~195000\~грн.\~без урахування\~податку з\~доходів фізичних\~осіб. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що [PERSON] тривалий час працював на шахті Гігант «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком» у шкідливих умовах праці, а саме: з 21.08.1980 р. по 01.09.1994 р, з 24.12.1997 р. по 2004 р. працював електрослюсарем черговим та з ремонту обладнання, а з 01.09.1994 р. по 24.12.1997 р. працював виробничим майстром ДСФ в умовах високого рівню шуму та перевищення рівня запиленості. Внаслідок цього у 1998 році на підставі медичного висновку позивачу встановлена наявність професійного захворювання з діагнозом: пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії, РН першої-другого ступеня та МСЕК встановлено первинко 25 % втрати працездатності, а в подальшому через негативну динаміку та прогресуючий перебіг професійного захворювання позивачу на підставі медичного висновку лікарсько-експертної комісії високоспеціалізованого профпатологічного закладу встановлено 35% ступеня втрати професійної працездатності та 3 група інвалідності. 09.09.2013 р. позивачу безстроково встановлено було 30% втрати професійної працездатності та 3 група інвалідності. За актом розслідування від 27.05.1998 року причин виникнення хронічного професійного захворювання у позивача встановлено тривалий стаж роботи [PERSON] в умовах запиленості з перевищенням нормативів та шуму через не досконалість технологічних процесів підземного видобутку руди, машин та механізмів. Отже, оскільки ш. Гігант «Кривбасруда», правонаступником якої є ПАТ «Кривбасзалізрудком», не створило безпечних та нешкідливих умов праці, це призвело до завдання позивачу моральної шкоди. Так внаслідок отримання професійного захворювання позивач відчуває постійні фізичні страждання через задуху при незначних фізичних навантаженнях, приступи ускладненого дихання 2-3 рази на добу, кашель, головний біль та біль у грудях й між лопатковій області. При цьому фізичні страждання позивача та тривалий процес лікування викликають у нього також й моральні внаслідок порушення звичного способу життя, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації життя. Таким чином позивач враховуючи визначений законом розмір мінімальної плати в розмірі 6500 грн. оцінює розмір моральної шкоди через проф. захворювання у сумі 195 000 грн. за формулою (6500 грн. х 30 = 195000 грн.). При цьому позивач поніс витрати на правову допомогу у розмірі 9000 грн. На підставі зазначеного просив суд стягнути з відповідача на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 195000 грн. без урахування податків та інших обов`язкових платежів та витрати на правову допомогу у розмірі 9000 грн. Представник відповідача, частково визнаючи заявлені позовні вимоги, подав суду відзив на позов, в якому вказував, що позивач не довів, що АТ «Кривбасзалізрудком» є правонаступником ш. «Гігант» ВО «Кривбасруда», тому АТ «Кривбасзалізрудком» не несе відповідальність за шкоду, заподіяну працівнику за період роботи на шахті «Гігант» «Кривбасруда», тому не може відповідати за заявленими позовними вимогами. Отже, позивач працював на підприємстві відповідача лише повних 6 років, з 24.12.1997 р. по 16.01.2004 р. та був звільнений за власним бажанням. При цьому сума відшкодування моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров`я у розмірі 195000 грн. недоведена та завищена. Додавав, що незважаючи на встановлення позивачу професійного захворювання у 1998 р., він свідомо продовжив працювати у відповідача в шкідливих умовах до 16.01.2004 р. З огляду на перелічене, розрахунковим способом АТ «Кривбасзалізрудком» надав заяву суду про визнання позову [PERSON] частково, погоджуючись на компенсацію виплати моральної шкоди позивачу в сумі 14625 грн. Крім того зазначав, що право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Оскільки позивачу первинно встановлена стійка втрата професійної працездатності 29.06.1998 р., то мають застосовуватися норми п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №172 від 23.06.1993 року в редакції, що діяла на момент встановлення втрати професійної працездатності, за яким розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, який станом на день пред`явлення позову складає 17 грн. (п. 5 підрозділ 1 розділу XX ПК України). Таким чином сума відшкодування моральної шкоди на підставі цього не може перевищувати 2550 грн. При цьому за ст. 440-1 ЦК Української PCР, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, розмір відшкодування моральної шкоди визначається судом не менше 5 мінімальних розмірів заробітної плати. Оскільки з 1 січня 2022 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 6500 грн., то мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності позивачу, дорівнює 32500 грн. Також заперечував проти вимог позивача про стягнений сум моральної шкоди без урахування податків та зборів. Додатково зазначав, що через введення воєнного стану в Україні, втрати обсягів виробництва, неналежної оплати контрагентами відповідача за укладеними договорами, витрати АТ «Кривбасзалізрудком» на допомогу армії та соціальні проекти, було суттєво погіршено фінансовий стан відповідача, тому просив суд розстрочити виконання рішення суду рівними частинами строком на один рік. Також заперечуючи проти розміру витрат позивача на правову допомогу в сумі 9000 грн., вказував, що він є значно завищеним з огляду на предмет спору, доказову базу, внаслідок чого просив суд відмови у стягнені витрат [PERSON] на правову допомогу в сумі 9000 грн. Позивач [PERSON] до суду не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. Представник позивача, адвокат Заборський О. В. у судовому засіданні, підтримуючи повністю вимоги позивача, вказував, що правонаступництво обов`язків ш. Гігант об`єднання «Кривбасруда» відповідачем була підтверджена практикою Верховного Суду, за ст. 440-1 ЦПК (в редакції 1963 року) розмір відшкодування моральної шкоди через ушкодження здоров`я не міг бути менше ніж 5 мінімальних розмірів заробітної плати, що наразі дорівнює 32500 грн., тому часткове визнання відповідачем вимог [PERSON] в сумі 14625 грн. не ґрунтується на законі. Додавав, що клопотання про розстрочення виконання рішення суду є недоведеним, тому не підлягає задоволенню. При цьому вважав, що розмір витрат на правову допомогу [PERSON] є цілком обґрунтованим. Просив суд задовольнити позов [PERSON] повністю. Представник відповідача, [PERSON] , у судовому засіданні, частково визнаючи заявлені вимоги [PERSON] , та підтримуючи доводи, викладені у письмовому відзиві на позов, зазначала, що внаслідок ліквідації у 1998 році шахти «Гігант» об`єднання «Кривбасруда» на її базі було створено ш. «Гігант-Дренажна», яка увійшла у «Кривбасгідрозахист», який було згодом ліквідовано, тому позивачем не підтверджено правонаступництво відповідачем обов`язків шахти «Гігант» об`єднання «Кривбасруда». Отже позивач працював лише у шахті «Родіна», правонаступником якої є відповідач. Зауважувала, що позивач був обізнаним із умовами праці на АТ «Кривбасзалізрудком», проходив періодично медичні комісії на підприємстві, незважаючи на виявлене у нього професійне захворювання свідомо продовжував працювати, тому розмір заявленої через профзахворювання моральної шкоди позивачем є недоведеним та значно завищеним. Таким чином запропонована АТ «Кривбасзалізрудком» формула розрахунку моральної шкоди через профзахворювання та визначена по такій формулі сума в розмірі 14625 грн. відповідає вимогам позивача. Крім цього звертала увагу на те, що діючим на момент встановлення непрацездатності позивачу порядком був визначеним максимальний розмір моральної шкоди за профзахворювання, який не міг бути більш ніж 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що наразі дорівнює 2550 грн. Підтримала також доводи АТ «Кривбасзалізрудком» щодо необґрунтованості розміру витрат позивача на правову допомогу, а також щодо доцільності розстрочити виконання рішення суду в разі задоволення повністю чи частково позовних вимог [PERSON] . Дослідивши матеріали справи докази та оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення заявлених вимог, виходячи з наступного вмотивування. Судом встановлено, що [PERSON] працював з 21.08.1980 р. по 12.05.1981 р. електрослюсарем ш. «Гігант» Рудоуправління ім. Дзержинського ВО «Кривбасруда», з 30.08 1983 р. по 01.09.1994 р. електрослюсарем черговим та по ремонту обладнання ш. «Гігант» Рудоуправління ім. Дзержинського ВО «Кривбасруда», з 1 вересня 1994 р. по 24 грудня 1997 р. виробничим майстром ш. "Гігант" ВО «Кривбасруда», з 24.12.1997 р. по 16.01.2004 р. електрослюсарем черговим та по ремонту обладнання ш. «Родіна» ВО «Кривбасруда», звідки був звільнений за власним бажанням, що підтверджується копією трудової книжки позивача, [NUMBER] (а. с. 12-16). Відповідно до\~Акту розслідування\~хронічного професійного\~захворювання від\~29\~травня 1998\~року,\~складеного на\~підприємстві шахтоуправління\~«Родіна» ВО\~«Кривбасруда»,\~встановлено\~наявність у\~ [PERSON] ,\~стаж роботи\~якого в\~умовах впливу\~шкідливих факторів\~становив 15\~років 6\~місяців,\~професійного захворювання:\~пилевий бронхіт\~1\~стадії емфізема\~легень 1\~стадії ДН\~ І,\~ІІ,\~що підтверджується\~медичним висновком «Українського науково-дослідного інституту промислової медицини», причини виникнення якої є робота в умовах перевищення рівня запиленості та шуму через недосконалість технологічних процесів та конструктивні недоліки машин та механізмів, що також підтверджується інформаційною довідкою про умови праці від 1 серпня 1996 року (а. с. 17, 18). Відповідно до довідки МСЕК № 15033005 від 29 червня 1998 р. [PERSON] первинно було встановлено 25% стійкої втрати працездатності через встановлене професійне захворювання з 22 червня 1998 року та 3 група інвалідності з необхідністю оздоровлення в профілакторії та медикаментозному лікуванні, а також на підставі довідок МСЕК від 21 липня 1999 року, від 21 червня 2000 року, від 4 липня 2001 року, від 13 червня 2002 року, від 4 червня 2003 року, від 21 червня 2004 року, від 29 червня 2005 року було підтверджено 25% стійкої втрати позивачем працездатності через наявне професійне захворювання, а за довідкою МСЕК від 12 липня 2007 року [PERSON] встановлено 35% стійкої втрати працездатності через наявне професійне захворювання, що було підтверджено довідками МСЕК від 23 липня 2009 року, від 28 липня 2011 року, а вже довідкою МСЕК від 9 вересня 2013 року [PERSON] встановлено було безстроково 30% стійкої втрати працездатності через професійне захворювання (а. с. 19-30). У зв`язку із професійним захворюванням [PERSON] неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується долученими до справи виписними епікризами та виписками із історії хвороби № 143/1209, П-№ 3366, 2817, 3969, 2253, 1095, 1660 (а. с. 31-37). Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. За ч. 4\~ст. 43, ч. 1 ст. 46 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до\~ст. 12 Закону України "Про охорону праці"\~(на момент виникнення спірних правовідносин) відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно із ст. 153 КЗпП України забезпечення\~безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. На підставі\~ст.237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Судом встановлено, що у зв`язку з отриманням професійного захворювання та встановленням стійкої втрати працездатності вперше 29 червня 1998 року в розмірі 25%, а згодом 9 вересня 2013 року в розмірі 30% безстроково зі встановленням третьої групи інвалідності позивачу беззаперечно було заподіяно моральну шкоду, оскільки внаслідок професійного захворювання у позивача змінилися умови життя, він змушений проходити тривале лікування, відчуваючи фізичний біль та дискомфорт, а також обмеженість через неможливість продовжувати колишній активний спосіб життя. При цьому невиконання роботодавцем обов`язку по забезпеченню безпечних і здорових умов праці, яке мало наслідком виникнення у позивача професійного захворювання, втрати працездатності й встановлення інвалідності, є підставою для відшкодування роботодавцем (його правонаступником) заподіяної працівнику моральної шкоди. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 15.06.2020 р. по справі № 212/3137/17-ц. Враховуючи,\~що відшкодування\~працівнику моральної\~шкоди у\~випадку,\~передбаченому ст.\~237-1\~КЗпП України,\~покладено на\~власника або\~уповноважений ним\~орган,\~і,\~як встановлено\~судом за\~актом розслідування\~причин виникнення\~хронічного професійного\~захворювання,\~втрата працездатності\~позивача настала\~внаслідок професійного\~захворювання,\~спричиненого негативними\~виробничими факторами\~під час\~виконання позивачем\~трудових обов`язківвнаслідок роботи в умовах запиленостті з перевищенням граничних нормативів, та моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним саме із виконанням безпосередніх трудових обов`язків, а роботодавець, у свою чергу, не забезпечив створення безпечних умов праці, то суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок такого роботодавця. При цьому суд зазначає, що за ч. 1 ст. 37 ЦК УРСР (на момент перейменування виробничого об`єднання «Кривбасруда») юридична особа припиняється шляхом ліквідації або реорганізації (злиття, поділу або приєднання). Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про підприємства в Україні» (на момент перейменування виробничого об`єднання «Кривбасруда») підприємство може бути створено в результаті виділення зі складу діючого підприємства, організації одного або кількох структурних підрозділів, а також на базі структурної одиниці діючих об`єднань за рішенням їх трудових колективів, якщо на це є згода власника чи уповноваженого ним органу. Створення підприємств шляхом виділення здійснюється зі збереженням за новими підприємствами взаємних зобов`язань та укладених договорів з іншими підприємствами. Згідно із ч. 1, 6 ст. 34 Закону України «Про підприємства в Україні» ліквідація і реорганізація (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення) підприємства провадяться з дотриманням вимог антимонопольного законодавства за рішенням власника, а у випадках, передбачених цим Законом, за рішенням власника та за участю трудового колективу або органу, уповноваженого створювати такі підприємства, чи за рішенням суду або арбітражного суду. При виділенні з підприємства одного або кількох нових підприємств до кожного з них переходять за роздільним актом (балансом) у відповідних частинах майнові права і обов`язки реорганізованого підприємства. На підставі п. 2.1, 4.1 «Положення про порядок поділу підприємств і об`єднань та відокремлення від них структурних підрозділів і одиниць», затвердженого наказом Міністерства економіки України, Міністерства статистики України, Антимонопольного комітету України від 20 квітня 1994 року № 43/79/5 (втратило чинність 25 серпня 2015 року), відокремлення це виділення зі складу підприємства (об`єднання) структурного підрозділу (одиниці) і створення на його базі самостійного підприємства або вихід підприємства із складу об`єднань, зазначених у пп. «б» п. 3.1 цього Положення. Об`єктами відокремлення є структурні підрозділи та структурні одиниці відповідно до п. 2.1 цього Положення, а також підприємства, що входять до складу об`єднань. Розподільчий баланс є документом, у якому, зокрема, визначено обсяг майнових прав та обов`язків, які перейшли до створеної шляхом виділу (виділення, відокремлення) юридичної особи. Вирішуючи питання про покладення відповідальності за завдану позивачу моральну шкоду на АТ «Криворізький залізорудний комбінат», суд виходить з того, що професійне захворювання виникло у [PERSON] під час його перебування у трудових відносинах з виробничим об`єднанням «Кривбасруда» Рудоуправління ім. Дзержинського шахти Гігант, на яке законодавством було покладено обов`язок із забезпечення безпечних та нешкідливих умов праці. Так наказом об`єднання «Кривбасруда» від 20 вересня 1989 року № 349 було з 1 жовтня 1989 року було ліквідовано Рудоуправління ім. Дзержинського, на базі якого створено окремі структурні одиниці, зокрема, шахта «Гігант» та шахта «Родіна». В подальшому виробниче об`єднання «Кривбасруда» було перейменовано на державне підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат», перетворене на дочірнє підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» ДАК «Укррудпром» та у подальшому перетворене у ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат», яке згодом стало ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат». При цьому суд не приймає посилання представника відповідача на накази від 20 січня 1998 року та від 6 травня 1998 року про ліквідацію шахти «Гігант», оскільки на той момент [PERSON] вже працював у шахті «Родіна». Крім того суд не приймає до уваги накази від 29 липня 1998 року та від 11 вересня 1998 року про утворення «Криворізького державного гірничорудного управління гідрозахисту» та від 17 березня 2006 року про його ліквідацію, оскільки вони не стосуються шахт Гігант та Родіна, де працював позивач, бо стороною відповідача не було доведено, що саме на базі шахти "Гігант" була створена ш. "Гігант-Дренажна". На підставі переліченого суд також зауважує, що структурні одиниці виробничого об`єднання «Кривбасруда», у тому числі Рудоуправління ім. Дзержинського та новостворені на його базі 1 жовтня 1989 року окремі структурні одиниці, шахта «Гігант» та шахта «Родіна», не мали статусу юридичних осіб. До того ж створенням на базі окремих структурних підрозділів виробничого об`єднання «Кривбасруда», шахт «Першторавнева-Дренажна» та «Гігант-Дренажна» державного підприємства «Кривбасгідрозахист», за розподільчим балансом від 1 липня 1998 року не було прямо передбачено переходу до ДП «Кривбасгідрозахист» обов`язку з відшкодування шкоди, завданої працівнику ушкодженням здоров`я під час перебування у трудових відносинах з виробничим об`єднанням «Кривбасруда». Таким чином за встановленими обставинами справи достеменно вбачається, що правонаступником виробничого об`єднання «Кривбасруда», у структурних підрозділах якого працював [PERSON] , є саме відповідач, АТ «Криворізький залізорудний комбінат». Аналогічна правова позиція була викладена Об`єднаною Палатою Верховного Суду у постанові від 15 червня 2020 року по справі № 212/3137/17-ц, а також Верховним Судом у постанові від 14 липня 2020 року по справі № 212/6988/17-ц. На підставі викладеного суд відкидає посилання представника АТ «Криворізький залізорудний комбінат» щодо неналежності АТ «Кривбасзалізрудком» як відповідача по даній справі. Згідно із п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) (далі Постанова Пленуму ВСУ № 4) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При цьому за п. 9 Постанови Пленуму ВСУ № 4 вбачається, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють саме на час розгляду справи. Так на підстави п. 5 Постанови Пленуму ВСУ № 4, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Отже, суд вказує, що спори щодо відшкодування шкоди повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Оскільки право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тому право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 20.11.2019 р. по справі № 210/3177/17. Суд зазначає у цьому сенсі, що згідно із п. 1 «Правил відшкодування власником підприємств, установ і організацій або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків», затверджених постановою КМУ від 23.06.1993 р. № 472 (у редакції, яка була чинною на час встановлення стійкої втрати професійної працездатності позивачу 29 червня 1998 року) (далі - Правила) власник підприємства, установи і організації (надалі - підприємство) або уповноважений ним орган (надалі - власник) несе матеріальну відповідальність, зокрема, за моральну шкоду, заподіяну потерпілому власником фізичного чи психічного впливу небезпечних або шкідливих умов праці. За п. 2 Правил доказом вини власника можуть бути, зокрема, акт про професійне захворювання; медичний висновок про професійне захворювання. Відповідно до п. 11 Правил (у редакції, яка була чинною на час встановлення стійкої втрати професійної працездатності позивачу 29 червня 1998 року) моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі, зокрема, рішення суду. При цьому розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат. За п. 38 Правил суми відшкодування шкоди виплачуються потерпілому - з дня встановлення стійкої втрати професійної працездатності або виникнення необхідності у витратах на медико-соціальну допомогу. Таким чином суд відкидає посилання представника позивача на положення п. 11 Правил в редакції до 3 жовтня 1997 року, яким було визначено, що розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 200 мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. У свою чергу суд зауважує, що на підставі ст. 440-1 ЦК УРСР (у редакції на момент встановлення стійкої втрати професійної працездатності позивачу 29 червня 1998 року) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. При цьому розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Зазначені вимоги закону у поєднанні зі ст. 3 та 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України у постановах від 18 березня 2015 року по справі № 6-24цс15 та від 31 травня 2017 року по справі № 6-104цс17. Отже, враховуючи, що неоподатковуваний мінімум доходів громадян дорівнює, як на момент встановлення стійкої втрати професійної працездатності позивачу, так й на момент ухвалення рішення суду 17 грн., то відповідно до п. 11 Правил (у редакції, яка була чинною на час встановлення стійкої втрати професійної працездатності позивачу 29 червня 1998 року) розмір відшкодування моральної шкоди [PERSON] не міг перевищувати 2550 грн. (150 х 17 = 2550). Суд зазначає при цьому, що мінімальна заробітна плата станом на момент встановлення стійкої втрати професійної працездатності позивачу 29 червня 1998 року становила 45 грн., тому станом на час встановлення стійкої втрати професійної працездатності позивачу 29 червня 1998 року діючим законодавством за ст. 440-1 ЦК УРСР було передбачено мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди [PERSON] в сумі 255 грн. (45 х 5 = 225). В той же час розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2022 року в Україні становить 6500 грн., внаслідок чого мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди позивачу за його позовними вимогами не може бути менше ніж 32500 грн. (6500 х 5 = 32500). Таким чином суд встановив, що згідно із ст. 440-1 ЦК УРСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди (не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати) та за п. 11 Правил встановлено максимальний розмір відшкодування моральної шкоди (не більше 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян). Отже, враховуючи, що при застосуванні законодавства чинного на момент встановлення стійкої втрати професійної працездатності позивачу, визначений мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди 32500 грн. (не менше 5 мінімальних розмірів заробітної плати) перевищує максимально визначений розмір відшкодування моральної шкоди (не більше 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян), то зважаючи на градацію правових актів за юридичною силою, враховуючи, що норми ст. 440-1 ЦК УРСР переважають норми підзаконного нормативного акту, «Правила відшкодування власником підприємств, установ і організацій або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків», затверджених постановою КМУ від 23.06.1993 р. № 472, то до даного спору підлягають застосуванню саме положення ст. 440-1 ЦК УРСР, якими визначено розмір відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. В той же час оскільки такий розмір (не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати) одночасно й буде у даному випадку максимальним розміром відшкодування моральної шкоди, оскільки обмежений п. 11 «Правил відшкодування власником підприємств, установ і організацій або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків», то саме у даному розмірі підлягають частковому задоволенню заявлені позовні вимоги [PERSON] . Таким чином суд не погоджується із розміром моральної шкоди, який визнав АТ «Кривбасзалізрудком» в сумі 14625 грн., як необхідний для задоволення вимог [PERSON] , внаслідок отримання професійного захворювання, оскільки він не відповідає кількості часу, який позивач пропрацював у шкідливих умовах на підприємстві відповідача, враховуючи ступінь втрати ним працездатності та положення ст. 440-1 ЦК УРСР. Отже, на підставі наведеного вмотивування розмір відшкодування позивачу завданої моральної шкоди професійним захворюванням повинен дорівнювати за встановленими обставинами справи саме 32500 грн. (6500 х 5 = 32500). Суд зазначає, що виконуючи судове рішення про стягнення на користь працівника моральної шкоди, завданої порушенням трудових прав, роботодавець як податковий агент утримує із присудженої суми відповідні податки і збори, оскільки суд, задовольняючи позовні вимоги працівника, визначає суму без утримання податків й інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком працівника, податковим агентом якого на підставі закону виступає роботодавець, тому суд, задовольняючи вимоги про стягнення моральної шкоди на корись позивача, визначає суму моральної шкоди без утримання податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 7 жовтня 2020 року по справі № 523/14396/19. Посилання ж представника відповідача на наявність висновку торгово-промислової палати України про засвідчення форс-мажорних обставин через військову агресію Російської Федерації, введення воєнного стану на території України, зміну режиму роботи підприємства, відомості про зміну обсягів видобутку та постачання продукції відповідача, наявність заборгованості перед АТ "Кривбасзалізрудком" у отримувачів його продукції, фінансовий стан відповідача та реалізацію соціальних програм АТ "Кривбасзалізрудком", не може свідчити про неможливість виконання рішення суду в частині стягнення моральної шкоди на користь позивача, тому у задоволенні клопотання АТ "Кривбасзалізрудком" про розстрочення виконання рішення суду на 1 рік, слід відмовити, оскільки наведені доводи суд не вважає виключними в розумінні ст. 435 ЦПК. Крім того наявність у АТ "Кривбасзалізрудком" порядку досудового відшкодування моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров`я, що передбачає проведення виплати АТ "Кривбасзалізрудком" визначеної за формулою суми на користь працівника протягом 14 днів, то це доводить безпідставність тверджень АТ "Кривбасзалізрудком" про необхідність розстрочити виконання рішення суду на 1 рік. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за ч. 3 ст. 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу. Згідно із ст. 141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. За змістом ст. 137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. Отже, можна зробити висновок, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі N 755/9215/15-ц. Таким чином суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу повинен надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких відповідач має заперечення. Так понесені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 9000 грн. підтверджуються договором від 1 липня 2022 року про надання правничої допомоги адвокатом Заборським О. В., ордером на надання правничої правової допомоги від 1 липня 2022 року, свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю від 1 липня 2019 року, розрахунком витрат на правничу допомогу від 10 липня 2022 року, актом приймання-передачі наданих послуг на суму 9000 грн. відповідно до договору від 1 липня 2022 року та квитанцією про оплату 9000 грн. позивачем за правничу допомогу адвокату Заборському О. В. На підставі встановлених судом обставин, з огляду на зазначені норми процесуального права та правові позиції Великої Палати Верховного Суду, суд дійшов переконання, що вимоги про відшкодування витрат позивача на правничу допомогу в сумі 9000 грн. були належним чином доведені, оскільки вони пов`язані з розглядом справи, розмір яких є обґрунтованим, зважаючи на категорію справи та її складність, а також при цьому дотримані критерії доведеності та розумності їх вартості, виходячи з обставин справи, внаслідок чого суд відхиляє посилання представника відповідача про необґрунтованість витрат позивача на правову допомогу. Натомість, враховуючи, що суд частково задовольнив заявлені позовні вимоги [PERSON] до АТ «Кривбасзалізрудком», то витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката Заборського О. В. у сумі 9000 грн. підлягають на підставі ст. 141 ЦПК стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до розміру частки задоволених судом позовних вимог, тобто у сумі 1500 грн. (32500 / 195000 х 9000 = 1500). Відповідно до ст. 141\~ЦПК з відповідача також підлягає стягненню в дохід держави судовий збір, від сплати якого позивача було звільнено за законом, відповідно до розміру частки задоволених судом позовних вимог, тобто в сумі 325 грн.

Outcome: partial