Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-28 00:00:00

20 травня 2021 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до відповідачів [PERSON] та ТОВ «Самер Вінтер Тур», із вимогою про стягнення\~боргу,\~неустойки та\~процентів за\~користування чужими\~грошовими коштами\~за договором\~позики (а. с. 1-8). В обґрунтування позовних вимог вказано, що у 2019 році позивачка через свою близьку подругу познайомилася з [PERSON] . В подальшому протягом року відповідачка неодноразово брала у неї в борг певні суми грошових коштів, які їй були необхідні для особистих цілей. 13 вересня 2019 року вона уклала з відповідачкою договір позики, за яким передала їй грошові кошти в сумі 1365710 гривень 50 копійок, що було еквівалентно 55000 доларів США згідно з курсом НБУ. Умовами п. 3 договору позики сторонами було погоджено порядок проведення позики в строк 23 грудня 2019 року. При цьому, умовами п. 7 вказаного договору позики, у разі, якщо позичальник не поверне суму позики, сторонами було погоджено стягнення неустойки, у вигляді штрафу в розмірі 20 % від її суми. Також, у разі несвоєчасного або неповного повернення позики позичальник зобов`язаний був сплатити позикодавцеві 27 % річних за користування чужими грошовими коштами. На підтвердження факту отримання грошових коштів у повному обсязі відповідачкою була власноручно складена розписка. Передача грошових коштів відбулася у присутності свідка [PERSON] , про що є відповідна відмітка на розписці. Також розпискою було підтверджено строк повернення позики 23 грудня 2019 року. 13 вересня 2019 року між позивачкою та ТОВ «Самер Вінтер Тур» було укладено договір поруки, за умовами якого товариство зобов`язалося відповідати перед позивачкою за виконання [PERSON] як позичальником, усіх зобов`язань, що виникли з вищезазначеного договору позики. Позивачка декілька разів зустрічалася особисто та багаторазово спілкувалася телефоном з відповідачкою щодо повернення боргу, однак, окрім обіцянок, відповідачка жодних дій, направлених на сплату боргу, не вчиняла. 24 березня 2021 року позивачка на адреси відповідачів направила рекомендованими відправленнями письмові вимоги щодо виконання зобов`язань, які відповідачами не отримані, а тому повернені на поштове відділення відправника. [PERSON] уникає з позивачкою будь-якого спілкування, на телефонні виклики не відповідає, ухиляється від отримання поштової кореспонденції, а тому позивачка вважає, що відповідачі не мають намірів виконувати взяті на себе зобов`язання. Також, позивачка зазначає про те, що їй стало відомо про те, що [PERSON] має інші невиконані боргові зобов`язання на значні суми, а також, що відносно останньої відкрито три кримінальні провадження, які перебувають на розгляді в Ленінському районному суді м. Дніпропетровська за ч. ч. 2-4 ст. 190 КК України. Вказує, що невиконання з боку відповідачки умов договору позики щодо повернення грошових коштів порушує її права, через що вона змушена звернутися з даним позовом до суду. Тому прохає суд стягнути солідарно з відповідачів 55000 доларів США боргу за договором позики, 22275 доларів США процентів за користування грошовими коштами та 303756 гривень 20 копійок штрафу разом із судовими витратами у розмірі 21804 гривні. Ухвалою суду від 11 червня 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження з викликом сторін та призначено підготовче судове засідання на 11 годину 00 хвилин 26 липня 2021 року (а. с. 70), яка надіслана відповідачам 18 червня 2021 року за вихідним № 15019/21-вих/2/204/1481/21 (а. с. 71). 04 серпня 2021 року на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» повернуто конверт, яким [PERSON] направлялись позовна заява з додатками та копія ухвали про відкриття провадження (а. с. 82). 06 серпня 2021 року на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» повернуто конверт, яким ТОВ «Самер Вінтер Тур», направлялись позовна заява з додатками та копія ухвали про відкриття провадження (а. с. 83). Представниця позивачки адвокатка Волинець Т.В. у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала позов задовольнити (а. с. 217). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а. с. 234, 238), причини неявки суду невідомі. Представник відповідача ТОВ «Самер Вінтер\~Тур» в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а. с. 234), причини неявки суду невідомі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що 13 вересня 2019 року між позивачкою та [PERSON] було укладено договір позики (а. с. 218). Відповідно до п. 1 вказаного договору позики, позивачка надала у позику відповідачці грошові кошти у сумі 1365710 гривень 50 копійок, що еквівалентно 55000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на дату складання договору. При цьому, п. 3 вказаного договору сторонами було погоджено порядок повернення грошових коштів, зокрема, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві грошову суму в гривнях, еквівалентну 55000 доларів США за офіційним курсом Національного банку на день повернення боргу 23 грудня 2019 року. Пунктом 7 договору позики від 13 вересня 2019 року було визначено, що якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця штрафу у розмірі 20 % від її суми, зазначеної у п. 1 цього договору. Також, у разі несвоєчасного або неповного повернення позики позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцеві 27 % річних за користування чужими грошовими коштами. На підтвердження отримання грошових коштів за вищевказаним договором позики, відповідачкою складено, у присутності свідка [PERSON] , відповідну розписку (а. с. 219 та на звороті). У вказаній розписці відповідачка зобов`язалася повернути позивачці грошову суму в гривнях, еквівалентну 55000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день повернення боргу 23 грудня 2019 року. 13 вересня 2019 року між позивачкою та ТОВ «Самер Вінтер Тур», в особі директора [PERSON] , було укладено договір поруки (а. с. 220-221). Відповідно до вимог 1. 3 цього договору, поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором за виконання у повному обсязі всіх зобов`язань [PERSON] , що виникли із договору позики від 13 вересня 2019 року та всіх додаткових угод до нього, в тому числі і тих, що будуть укладені у майбутньому, згідно з якими кредитор передав, а позичальник прийняв у власність 1365710 гривень 50 копійок, що еквівалентно 55000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на дату укладання договору; Позичальник зобов`язується повернути кредиторові грошову суму в гривнях, еквівалентну 55000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день повернення боргу, строк виконання 23 грудня 2019 року та сплатити штрафи та пені, передбачені умовами договору позики та обраховані кредитором. Згідно з вимогами п. 4 вищевказаного договору, у разі порушення позичальником своїх зобов`язань за договором позики у терміни, зазначені у договорі позики, або неповерненні позичальником грошових коштів, не пізніше наступного робочого дня з моменту настання зазначених обставин, поручитель сплачує на користь кредитора несплачену позичальником суму основного боргу, а також обраховану кредитором неустойку у вигляді пені, штрафів передбачених договором позики та інші суми, які позичальник повинен сплатити відповідно до договору позики. 24 березня 2021 року позивачкою на адресу відповідачів направлено вимогу про сплату боргу (а. с. 19-20), які повернені на адресу позивачки у зв`язку із закінченням терміну їх зберігання (а. с. 21-24). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Приписами ст.\~13\~ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст.\~77\~ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Нормою ст.\~81\~ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч.\~2\~ст. 207\~ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 509\~ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приписами ст.\~629\~ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Приписами ч. 1 ст.\~1049\~ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Нормами ч. 2 ст.\~1047\~ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі 753/1349/20 та від 16 січня 2020 року у справі № 761/45701/16-ц. При цьому,\~розписка як\~документ,\~що підтверджує\~боргове зобов`язання,\~має містити\~умови отримання\~позичальником в\~борг грошей\~із зобов`язанням\~їх повернення\~та дати\~отримання коштів. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює їх своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передавання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передавання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17, від 22 вересня 2021 року у справі № 761/29374/19 та від 16 лютого 2022 року у справі № 520/19325/18. Згідно вимог ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. При цьому, Верховний Суд у своїх постановах від 15 травня 2019 року у справі № 707/2606/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц, від 25 березня 2019 року у справі № 211/2672/16-ц, від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц та від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18 вказав не те, що наявність боргової розписки у позивача, свідчить про невиконання зобов`язань за договором позики відповідачем. Судом встановлено\~та підтверджено\~матеріалами справи,\~що між\~позивачкою та\~ [PERSON] \~було укладено\~договір позики\~від 13\~вересня 2019\~року (а.\~с.\~218),\~за яким позивачка\~надала у\~позику відповідачці\~грошові кошти\~у сумі\~1365710\~гривень 50\~копійок,\~що еквівалентно\~55000\~доларів США\~за офіційним\~курсом Національного\~банку України\~на дату\~складання договору\~та,\~на підтвердження\~чого [PERSON] ,\~у присутності\~свідка [PERSON] ,\~складено та\~власноруч підписано\~відповідну розписку від 13 вересня 2019 року (а. с. 219 та на звороті). З огляду на викладене, зважаючи на те, що боргова розписка наявна саме у позивачки, суд доходить висновку, що вказане свідчить про те, що [PERSON] зобов`язання за договором позики не виконано. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19) та Верховний Суд у своїй постанові від 19 травня 2021 року у справі № 200/16729/15-ц (провадження № 61-16100св20) вказали на те, що приписами ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті, а тому, у такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Так,\~судом встановлено,\~що 13\~вересня 2019\~року відповідачкою\~за договором\~позики від\~13\~вересня 2019\~року отримано\~від позивачки\~у власність\~грошові кошти\~у сумі\~1365710\~гривень 50\~копійок,\~що еквівалентно\~55000\~доларів США\~за офіційним\~курсом Національного\~банку України\~станом на\~день надання. При цьому, п. 3 договору позики сторони погодили визначити обов`язок [PERSON] повернути всю суму позики у готівковій формі у гривні, сума якої на час повернення позики має бути еквівалентною 55000 доларів США. Строк повернення позики, сторони визначили датою 23 грудня 2019 року. Даний договір позики підписаний [PERSON] та [PERSON] , що свідчить про погодження сторонами його умов. Крім того, [PERSON] , у присутності свідка [PERSON] , власноручно написано розписку про отримання грошових коштів за вказаним договором позики, про що вказано в самій розписці (а. с. 219 та на звороті ). Зазначений договір недійсним не визнавався, а отже його умови є обов`язковими до виконання сторонами. 13 вересня 2019 року між позивачкою та ТОВ «Самер Вінтер Тур», в особі директора [PERSON] , в забезпечення виконання умов вищевказаного договору позики, було укладено договір поруки (а. с. 220-221). Вказаний договір поруки підписаний [PERSON] та [PERSON] , що в свою чергу свідчить про погодження та прийняття сторонами його умов. Приписами ст.\~553\~ЦК України\~визначено,\~що за\~договором поруки\~поручитель поручається\~перед кредитором\~боржника за\~виконання ним\~свого обов`язку. Поручитель\~відповідає перед\~кредитором за\~порушення зобов`язання\~боржником. Порукою\~може забезпечуватися\~виконання зобов`язання\~частково або\~у повному\~обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Разом з цим, суд зазначає, що правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, визначені нормами ст. 554 ЦК України. Так, у разі\~порушення боржником\~зобов`язання,\~забезпеченого порукою,\~боржник і\~поручитель відповідають\~перед кредитором\~як солідарні\~боржники,\~якщо договором\~поруки не\~встановлено додаткову\~(субсидіарну)\~відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ТОВ «Самер Вінтер Тур», як поручитель за договором позики від 13 вересня 2019 року, зобов`язалося відповідати перед кредитором за виконання у повному обсязі всіх зобов`язань [PERSON] , що виникли із договору позики від 13 вересня 2019 року та всіх додаткових угод до нього, в тому числі і тих, що будуть укладені у майбутньому, згідно з якими кредитор передав, а позичальник прийняв у власність 1365710 гривень 50 копійок, що еквівалентно 55000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на дату укладання договору; Позичальник зобов`язується повернути кредиторові грошову суму в гривнях, еквівалентну 55000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день повернення боргу, строк виконання 23 грудня 2019 року та сплатити штрафи та пені, передбачені умовами договору позики та обраховані кредитором. Зазначений договір недійсним не визнавався, а отже його умови є обов`язковими до виконання сторонами. 24 березня 2021 року позивачка звернулася до відповідачів з письмовою вимогою про повернення заборгованості за договором позики від 13 вересня 2019 року, строк виконання, якого настав 23 грудня 2019 року. Доказів виконання [PERSON] зобов`язань за договором позики від 13 вересня 2019 року та повернення [PERSON] суми, визначеної пунктом 3 договору, матеріали справи не містять, так само, як і не містять відомостей щодо виконання ТОВ «Самер Вінтер Тур» взятих на себе зобов`язань за договором поруки. З огляду на викладене, з урахуванням того, що відповідачка не виконала умов укладеного з позивачкою договору позики від 13 вересня 2019 року, а ТОВ «Самер Вінтер Тур» не виконав умов укладеного з позивачкою договору поруки від 13 вересня 2019 року та, враховуючи умови договору позики та положення статті 533 ЦК України, суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення боргу у розмірі, визначеному пунктом 3 договору позики. Разом з цим, суд зазначає, що приписами ч. 2 ст. 533 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Оскільки пунктом 3 договору позики від 13 вересня 2019 року визначено повернення позики у грошовій сумі в гривнях, в еквіваленті 55000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України станом на день повернення боргу 23 грудня 2019 року, суд доходить висновку про наявність підстав для повернення боргу у розмірі, визначеному пунктом 3 договору позики, тобто еквіваленту 55000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України станом на 23 грудня 2019 року 23 гривні 29123 копійок, що дорівнює 1281017\~гривень 82\~копійки (55000* 23,123), а відтак з відповідачів на користь позивачки підлягає солідарному стягненню саме вказана грошова сума. Щодо стягнення суми штрафу, суд зазначає наступне. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 612\~ЦК України визначено, що\~боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Отже, підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання. Нормами ч. ч. 2-3 ст. 549 ЦК України встановлено, що штрафом є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що сторонами було погоджено строк виконання відповідачкою зобов`язання з повернення позики датою 23 грудня 2019 року. Однак вказане зобов`язання відповідачкою не виконано ані в строк обумовлений договором позик, ані станом на день розгляду справи, а тому у [PERSON] виник обов`язок щодо сплати позивачці неустойки відповідно до вимог п. 7 вказаного договору позики. При цьому, позивачка просить суд стягнути солідарно з відповідачів штраф у розмірі 20% від суми позики, що еквівалентно 11000 доларів США та відповідно до офіційного курсу НБУ становить 303756 гривень 20 копійок. Однак суд не може погодитися з вказаними розрахунками з огляду на наступне. Так, п. 7 договору позики від 13 вересня 2019 року, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] , визначено, що якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця штрафу у розмірі 20% від суми, зазначеної у п. 1 цього договору (а. с. 218). При цьому, п. 1 даного договору позики визначено, що позичальник прийняв у власність 1365710 гривень 50 копійок, що еквівалентно 55000 доларів США. Разом з цим, суд зазначає, що вимогами п. 7 договору позики не визначено обов`язку щодо сплати штрафу в еквіваленті до доларів США, а тому 20% від суми, визначеної п. 1 вказаного договору, це 20% від 1365710 гривень 50 копійок, що становить 273148 гривень 10 копійок. З огляду на викладене, з урахуванням того, що відповідачами не виконано взятих на себе зобов`язань, суд вважає, що наявні підстави для солідарного стягнення з відповідачів суми штрафу у розмірі 273148 гривень 10 копійок. Щодо стягнення процентів за користування грошовими коштами, суд зазначає наступне. Позивачка в позовній заяві просить суд стягнути солідарно з відповідачів, відповідно до вимог п. 7 договору позики від 13 вересня 2019 року, проценти за користування [PERSON] у період з жовтня 2019 року по 17 травня 2021 року, грошовими коштами позивачки у розмірі 22893,75 доларів США. Підставою для стягнення вказаних відсотків позивачка зазначає ст. 1048 ЦК України. Приписами ст. 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. При цьому, Велика Палата Верховний Суд у своїй постанові від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 вказала на те, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відповідно до\~вимог ч.\~1\~ст.\~1048\~ЦК України\~визначено,\~що позикодавець\~має право\~на одержання\~від позичальника\~процентів від\~суми позики,\~якщо інше\~не встановлено\~договором або\~законом.\~Розмір і\~порядок одержання\~процентів встановлюються\~договором.\~Якщо договором\~не встановлений\~розмір процентів,\~їх розмір\~визначається на\~рівні облікової\~ставки Національного\~банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Тобто положеннями цієї законодавчої норми врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Однак, як вбачається зі змісту позовної заяви та п. 7 договору позики від 13 вересня 2019 року, позивачкою заявлено вимогу щодо стягнення 27 % річних саме у зв`язку з неправомірним, незаконним користуванням [PERSON] грошовими коштами через прострочення нею виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із права позикодавця на проценти за час дії договору позики, та правовідносин, які склалися між сторонами цього спору внаслідок припинення договору позики і невиконання відповідачкою обов`язку повернути грошові кошти у визначений строк, не дає підстав для висновку, що такі правовідносини подібні за змістом. Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, тому підстави для застосування аналогії закону відсутні. Отже, застосовування до спірних відносин положень статті 1048 ЦК України за аналогією закону, аби визначити розмір процентів, є помилковими, бо, по-перше, у цій справі йдеться про неправомірну поведінку боржника (в той час як частина перша статті 1048 ЦК України застосовується у випадку правомірної поведінки), а по-друге, у законодавстві немає прогалини у цій частині. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17. Крім того, суд зазначає, що праву позичальника правомірно користуватися чужими грошима кореспондується його обов`язок здійснювати плату за таке користування. Якщо ж право позичальника на користування чужими грошима припиняється у зв`язку з настанням строку повернення кредиту, то припиняється і обов`язок сплачувати передбачені договором проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами. Таким чином, проценти за правомірне користування кредитом (але які не були фактично сплачені) стягуються в межах строку кредитування. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. З огляду на викладене, приймаючи до уваги те, що договір позики між сторонами було укладено 13 вересня 2019 року, із обумовленням дати її повернення 23 грудня 2019 року, враховуючи, що позивачкою заявлено вимогу про стягнення з відповідачів відсотків за неправомірне користування [PERSON] її грошовими коштами, що передбачено вимогами ст. 625 ЦК України, однак із посиланням на вимоги ст. 1048 ЦК України, якими передбачено стягнення відсотків за правомірне користування грошовими коштами, із зазначенням періоду стягнення з жовтня 2019 року по 17 травня 2021 року, при цьому, не наведено жодних обґрунтувань щодо застосування саме такого строку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачів процентів за користування грошовими коштами у сумі 22275 доларів США, через що вказана вимога не підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. З огляду на викладене, враховуючи, що [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у розмірі та на умовах, визначених договором позики, однак зобов`язання за казаним договором позики не виконала, у зв`язку з чим у ТОВ «Вінтер Самер Тур» на підставі договору поруки виник обов`язок щодо виконання основного зобов`язання, яке ним також не виконано, суд доходить висновку, що право позивачки на повернення її власності грошових коштів, наданих у позику, сплати штрафу, за невиконання зобов`язання з їх повернення у встановлені в договорі строки, порушено, а тому підлягає захисту. Позивачка має право вимагати стягнення заборгованості із відповідачів, реалізувала це право, звернувшись до суду. Натомість, відповідачі жодних заперечень на предмет позову до суду не надали. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підтверджені належними, допустимими, чіткими та достатніми доказами, які узгоджуються між собою та доповнюють один одного, що узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», про що зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» та можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту», про що зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 21 липня 2011 року у справі «Коробов проти України». З огляду на викладене, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню та із відповідачів на користь позивачки на підставі договору позики та договору поруки від 13 вересня 2019 року підлягає солідарному стягненню борг у розмірі, визначеному пунктом 3 договору позики, тобто еквіваленту 55000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України станом на 23 грудня 2019 року, що дорівнює 1281017\~гривень 82\~копійки (55000* 23,123) та штраф у розмірі 273148 гривень 10 копійок. Частиною 1 статті 133\~ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст.\~133\~ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями ст.\~59 Конституції\~України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розмірі задоволених позовних вимог. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. При цьому, Верховний Суд у своїй постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 вказав на те, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу [PERSON] у даній справі на підставі ордеру на надання правової допомоги серії ЗП № 113198 (а. с. 60) надавала адвокатка Волинець Тетяна Вікторівна (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЗП № 002039 від 12 лютого 2019 року). Однак, документів на підтвердження витрат на правничу допомогу та обсягу наданих послуг й виконаних адвокатом робіт на суму 10000 гривень, які позивачка зобов`язалася надати суду до прийняття судового рішення у справі, про що нею зазначено у позовній заяві, суду так і не надано. З огляду на викладене, з урахуванням того, що позивачкою не надано жодних документів на підтвердження обсягу наданих послуг адвокатом, суд доходить висновку, що факт понесення позивачкою витрат на правову допомогу у розмірі 10000 гривень документально не підтверджений, через що підстави для їх задоволення відсутні. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з вимогами пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», за подачу позовної заяви майнового характеру, поданої фізичною особою, сплачується судовий збір, який становить 1% від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, у розмірі 63,31 % від заявленої суми, виходячи із розрахунку (1281017,82+273148,10)*100/2454729,79, то з відповідачів на користь позивачки слід стягнути судовий розмірі 3880 гривень 45 копійок з кожного, виходячи із розрахунку (11804+454)*63,31/100/2. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial