Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-21 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулося до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг, посилаючись на наступні обставини. В обґрунтування позову зазначається, що відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 01.09.2008, відповідно до якого отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який у подальшому був збільшений до 3686 грн. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Договором передбачені порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитом, сплати нарахованих за період користування кредитом відсотків тощо. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі, а саме надало відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками. Таким чином, у порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за вказаним договором відповідач станом на 30.11.2021 має заборгованість у загальній сумі 21892,77 грн, яка складається з наступного: 2687,68 грн заборгованість за тілом кредита; 19205,09 грн заборгованість за відсотками. На даний час відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку з чим позивач просив стягнути з [PERSON] суму заборгованості в розмірі 21892,77 грн та сплачений при зверненні з позовом до суду судовий збір у розмірі 2481 грн. 26.05.2022 ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області цивільну справу за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості було передано за підсудністю на розгляд Острозькому районному суду Рівненської області (а.с. 40). 30.06.2022 ухвалою Острозького районного суду Рівненської області цивільну справу за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості було передано за підсудністю на розляд Нетішинського міського суду Хмельницької області (а.с. 54). 28.07.2022 ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області було відкрите провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням сторін (а.с. 62). 02.08.2022 відповідачем [PERSON] був наданий відзив на позов, в якому останній зазначив, що він не був ознайомлений з умовами кредитування, позаяк вказаний договір був нав`язаний йому позивачем під час оформлення кредитного договору для придбання автомобіля, Умови та правила надання банківських послуг і Тарифи відповідачу банком для ознайомлення не надавалися. Крім того, [PERSON] надав суду заяву про застосування строків позовної давності, позаяк термін дії його кредитної картки сплив 31.01.2010, а остання операція по поверненню ним кредитної заборгованості відбулася ще 02.03.2009. У зв`язку з цим відповідач просив відмовити у задоволенні позову. У судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 01.09.2008 [PERSON] підписав анкету-заяву, в якій зазначалося, що відповідач згодний із тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також що він ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. На підставі вказаної анекти-заяви [PERSON] отримав картку № [NUMBER] зі строком на дії до 01/10 (а.с. 12). Згідно з розрахунком заборгованості за договором від 01.09.2008 відповідач станом на 30.11.2021 має заборгованість у загальній сумі 21892,77 грн, яка складається з наступного: 2687,68 грн заборгованість за тілом кредита; 19205,09 грн заборгованість за відсотками (а.с. 5-7). Із встановлених обставин вбачається (і це не заперечувалося відповідачем), що [PERSON] на підставі заяви останнього отримав від позивача кредит, у зв`язку з чим наразі виник спір щодо права позивача як кредитора у цьому зобов`язанні щодо стягнення з відповідача заборгованості за цим кредитом, в тому числі відсотків за користування ним. Із наданої виписки руху коштів по картковому рахунку (а.с. 8-10), яка в розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» є первинним документом вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, що не заперечувалося стороною відповідача у його відзиві. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Таким чином, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредита у розмірі 2687,68 грн підлягають задоволенню. Що стосується заяви відповідача про застосування строку позовної давності до вимог позивача, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом із цим Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 дійшла правового висновку (який суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України), що у разі, коли укладений між сторонами договір у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, безпосередньо не містить строку повернення кредиту, однак фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 530 ЦК України, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. З урахуванням зазначеного суд вважає, що заява відповідача про застосування строку позовної давності до позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення заборгованості за кредитом задоволенню не підлягає. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками, суд вважає за необхідне зазначити наступне. В обґрунтовання вимоги в частині стягнення відсотків за користування кредитними коштами, в тому числі їх розміру і порядку нарахування, представник позивача посилався на анкету-заяву [PERSON] від 01.09.2008 (а.с. 13) та Умови та правила надання банківських послуг (а.с. 14-19, 20-23). Проте судом встановлено, що Умови та правила надання банківських послуг не засвідчені належним чином та не містять підпису боржника, а тому не можуть вважатися належним та допустимим доказом. Так само не засвідчена належним чином та не містить підпису [PERSON] графа № 5 заяви відповідача від 01.09.2008 під назвою «Банківські послуги» (як і наступна остання графа заяви «Відмітки банку»), якою визначені умови кредитування: сума кредитного ліміту, базова відсоткова ставка тощо. Підпис відповідача стоїть лише під графою «Виявляю бажання оформити на своє ім`я кредитку», яка йде після графи № 4 «Додаткові відомості» та передує графі № 5 під назвою «Банківські послуги», у той час як наступні графи заяви відповідачем не підписувалися, а отже підстави стверджувати, що відповідач був ознайомлений з графою № 5, якою визначаються умови кредитування, при тому, що сам він це заперечував, у суду відсутні. Додана до позову роздруківка Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а так само графа № 5 анкети-заяви відповідача від 01.09.2008 під назвою «Банківські послуги», якою визначені умови кредитування, не містять будь-яких позначок, які б вказували на ознайомлення відповідача із саме цими за змістом Умовами та правилами надання банківських послуг в ПриватБанку та графою «Банківські послуги» анкети-заяви, у той час як вказана графа в частині зазначення умов кредитування заповнена від руки, що не виключає її заповнення працівником банку самостійно без відома відповідача вже після оформлення кредитної картки. При цьому у заяві [PERSON] від 01.09.2008 зазначається, що частиною цього кредитного договору також є Пам`ятка клієнта і Тарифи банку, проте останні до позову не додаються взагалі. Таким чином, не підписана боржником роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15). У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві завіреної підписом відповідача домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Умови та заява не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991). Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 цього Закону споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятої 09 квітня 1985 року за № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17. Таким чином, відсутні підстави вважати, що під час укладення договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. З досліджених матеріалів справи вбачається, що підпис [PERSON] під Умовами та правилами надання банківських послуг і графою № 5 «Баківські послуги» анкети-заяви від 01.09.2008 відсутній, відповідача у своєму відзиві зазначив, що з кредитування він ознайомлений не був, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 01.08.2009 шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками у сумі 19205,09 грн задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014 вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом «Про судовий збір»). Понесення позивачем судових витрат у вигляді судового збору в розмірі 2481 грн підтверджується платіжним дорученням від 25.01.2022 (а.с. 4). Враховуючи те, що задоволено 12,28% позовних вимог (2687,68 грн х 100% / 21892,77 грн), суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених судових витрат у вигляді судового збору у розмірі 304,67 грн пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (2481 грн х 12,28% / 100%). На підставі викладеного,

Outcome: partial