Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-17 00:00:00

В грудні 2017 р. позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просила: 1) визнати за [PERSON] , право особистої приватної власності на половину автомобіля, марки Мерседес Вито д.н.з. [NUMBER] ; 2) припинити за [PERSON] , право спільної сумісної власності на половину автомобіля, марки Мерседес Вито д.н.з. [NUMBER] . В обґрунтування позову посилається на те, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, на що Відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського районного управління юстиції м. Києва було здійснено актовий запис за № 1133 від 22.09.2007 року. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 08.12.2015 року зазначений шлюб було розірвано. За час сумісного життя у шлюбі мною - [PERSON] , та [PERSON] було набуто (придбано) спільне майно, крім іншого, зокрема: у 2013 році - автомобіль марки Мерседес Вито д.н.з. [NUMBER] , який їм обійшовся у 7 000 (сім тисяч) доларів США. У зв`язку із наявністю спору про поділ майна позивачка звернулась до суду із вимогами про поділ зазначеного вище майна та визнання права особистої приватної власності на частину вказаного автомобіля. Провадження у справі відкрито ухвалою від 16.02.2019 р. з призначенням розгляду в порядку загального позовного провадження. У вересні 2018 року через канцелярію суду відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що 22.09.2007 року між ним [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Від шлюбу у них народилась донька [PERSON] 2009 року народження. 08.12.2015 року за ініціативи [PERSON] вищевказаний шлюб було розірвано. Всі його спроби врятувати сім`ю були марними. Буквально через декілька днів після того як вони заручились, Позивача було звільнено з роботи за загадкових обставин. Як справжній чоловік відповідач купував все для весілля. Усього на весіллі їм подарували 7500 (сім тисяч п`ятсот) гривень. З весільних коштів відповідач витратив лише 2200 (дві тисячі двісті) гривень. Всі інші кошти Позивач витратила на себе. У зв`язку з тим, що Позивачка не працювала, а навчалась в інституті, матеріальним забезпеченням сім`ї займався відповідач. Враховуючи вищевикладене стає зрозумілим, що спільного господарства вони не вели. Позивач за час шлюбу ніде не працювала, а лише витрачала. Через тяжке фінансове навантаження відповідач не міг нічого відкласти на чорний день. Бували дні коли заробітків не вистачало на прожиття і відповідачу приходилось позичати кошти у друзів та родичів. Поверненням боргів займався лише відповідач. Позивачка в поверненні коштів участі не мала. Інститут Позивачка так і не закінчила. Основною причиною було те, що в родині не вистачило коштів для оплати останнього курсу навчання в розмірі 24 000 (двадцять чотири тисячі) гривень. Таких грошей у відповідача не було. В 2009 році у сторін народилась донька [PERSON] . Всі витрати по народженню дитини були покладені на відповідача. У зв`язку з тим, що Позивачка так ніде за час їх спільного життя не працювала, остання займалась доглядом за дитиною. Коли дитині виповнилось 4 роки, сторони віддали її до дитячого садочка. Хоче зауважити, що навіть після цього Позивачка продовжувала не працювати, хоча за дитиною вона вже не доглядала як раніше. 24.06.2009 року до відповідача звернувся його рідний брат [PERSON] , з проханням допомогти останньому придбати авто. Для придбання авто брату не вистачало 2500 (дві тисячі п`ятсот) доларів США. В цей час відповідач згадав, що у нього є особистий депозит відкритий в Банку Аваль. Знявши всі кошти в розмірі 2219,44 (дві тисячі двісті дев`ятнадцять доларів та 44 центи) відповідач позичив їх брату. Курс долара США на той час складав 5,05 грн. за один долар США. В 2013 році відповідачу запропонували придбати автомобіль Мерседес Віто. Вартість автомобіля складала 56 000 (п`ятдесят шість тисяч) гривень. Відповідач одразу згадав, що у нього є можливість забрати борг у брата та перекрити частину вартості авто, що він і зробив. Іншу частину грошей він позичав де тільки міг. Спершу відповідач звернувся до Позивача та повідомив про намір придбати автомобіль. Його бажання Позивачка підтримала. Коли він повідомив Позивачу, що для придбання авто не вистачає коштів, остання повідомила, що грошей не має та вона не знає де можна дістати навіть частину грошей для придбання авто. Після цього відповідач звернувся до тещі з проханням надати в борг хоча б частину коштів для придбання авто. В свою відповідь теща йому відповіла, що у неї не має можливості надати в борг будь-яку суму в будь-якій валюті. Коли він звертався до своїх родичів, то його мама [PERSON] сказала, що може надати йому 5000 (п`ять тисяч) гривень на придбання авто. Трохи пізніше мама зателефонувала відповідачу та повідомила, що її дуже близька подруга [PERSON] погодилась позичити йому 1000 (тисячу) доларів США. Однокласник [PERSON] позичив 900 (дев`ятсот) доларів США . [PERSON] погодилась позичити мені 800 (вісімсот) доларів США. Останній хто надав відповідачу в борг кошти на придбання авто, був його друг [PERSON] . Сума позики складала 1000 (тисячу) доларів США. [PERSON] я повернув борг самій першій. Після цього я повернув борг батькам. Коли я знову звернувся до дружини та її родини за допомогою розвантажити боргове навантаження, то почув відмову. На той час курс долара в порівнянні з часом повернення позики виріс більше ніж у три рази. У зв`язку з чим, відповідач не в змозі виконати валютне боргове зобов`язання у обіцяні терміни. Тому він не повернув отримані кошти кредиторам. Враховуючи вищевикладене, робиться висновок, що придбаний автомобіль Мерседес Віто не є спільною сумісною власністю, тому що був придбаний тільки відповідачем. Позивач участі в придбанні автомобіля не брав та грошей не надавав. Борги за автомобіль Позивач не повертав та не повертає. Утриманням автомобіля Позивач не займався. Дизелем автомобіль не заправляв, технічний огляд не проводив, ремонтом не займався. Кошти на вищевказані дії також не надавав. Таким чином, відповідач просив відмовити у задоволені позовних вимог. У грудні 2018 року позивачка [PERSON] подала відповідь на відзив, в якому вказала, що вони з відповідачем проживали разом, не після укладання шлюбу, як він зазначає, а з 2005 року. Ще з 2004 року вона почала навчатись в Національному Університеті харчових технологій. Перший рік навчання, їй оплачували її батьки. З 03.05.2006 року, позивачка почала працювати на ПП "Віра-Трейд-Компани" офіційно по трудовій книжці. 31.01.2007р. позивачка звільнилась з цього місця роботи з цієї компанії. При цьому Відповідач сам наполягав на тому, щоб вона звільнилась з роботи. З 14.02.2007 по 01.08.2007 року я працювала на фірмі "Рейнфорд"- мерчендайзером (не офіційно). Тому на весілля, ми збирали кошти разом. Позивачка закінчила вчитись в університеті на початку 2009 року, захистивши диплом бакалавра. Так як була вже вагітна, вона не пішла навчатись далі і не здобувала освітнього рівня магістра, хоча дуже хотіла.Міркування Відповідача про великі кошти на оплату є вигадками. Відповідач взагалі настоював щоб позивачка покинула навчання, у зв`язку з вагітністю.Також після весілля з жовтня 2007 року по червень 2008 року, позивачка працювала нянею у своєї родички (тітки), також не офіційно. З 01.09.2008 по 31.10.2008 року позивачка працювала за трудовим договором у фірмі Beauti skin. З лютого 2009 року по 23.05.2009, будучи вагітною, на позивачку був оформлений офіційний догляд за дідусем відповідача ( [PERSON] ). Позивачку родичі Відповідача насильно заставляли за ним доглядати. Потім народилась донька [INFO] [PERSON] . Позивачка доглядала за нею, та займалася хатнім господарством. Готувала їсти, прибирала в квартирі, прала та прасувала речі. З 2010 по 2012 рік, позивачка доглядала не тільки за дитиною, а певний час дня також і за своїм батьком [PERSON] . Донька почала ходити до садочка в 2 роки, а не в 4, як пише відповідач. І ще вона часто хворіла. Окрім догляду за дитиною, позивачка завжди допомагала у літній період вести господарство на дачі Відповідача його батькам. З січня 2013 року, позивачка почала працювати продавцем в магазині хімії та косметики по [ADDRESS] . Працювала не офіційно. Тому коли був придбанний автомобіль, ми жили на кошти позивачки. Працювала в магазині до 2015 року. З листопада 2014 року, позивачка пішла від Відповідача. До цього часу вона проживала в квартирі відповідача та вони вели спільне господарство. Ремонтами в квартирі Відповідача, займалися разом, матеріали купували за спільні кошти. Позивачка допомагала клеїти шпалери, красити двері, прибирала квартиру після ремонтних робіт. Депозит в банку Аваль відкритий відповідачем був спільним накопиченням, так як вони проживали разом з 2005 року. Просто був оформлений на його ім`я. Про те що, відповідач нібито позичав гроші своєму братові, позивачу стало відомо тільки з відзиву Відповідача. Вважаю, що цього взагалі не було, так як у них були довірительні стосунки і стосовно їх спільних фінансів. Позивачка знала, що кошти лежать у банку під відсотки. Тепер розумію, що відповідач можливо скористався цими коштами за її спиною, на користь своих родичів. Ремонти машини, її обслуговування вони з відповідачем робили разом, спільним коштом. Борги за автомобіль були, але всі вони були відданні ще при їх спільному проживанні. Сума вартості автомобіля та її оформлення, а також переробка автомобіля з грузового в пасажирський коштувало набагато больше ніж вказує відповідач. Розтаможка автомобіля також була оплачена спільними коштами. У березні 2019 року відповідачем [PERSON] подані письмові пояснення, в яких вказав, що як було заначено у відзиві на позовну заяву, позивачка за час шлюбу жодного дня не працювала. зв`язку з тим, що сім`я жила із матір`ю відповідача, господарські обов`язки позивачка не виконувала. Всю роботу по дому виконувала свекруха. Позивачка виконувала лише один обов`язок який вона вважала найголовнішим - бути красивою. У зв`язку чим, займалась своїм макіяжем, своїми зачісками, своїм манікюром та педикюром. Результатом такої роботи стало те, що на позивачку почали звертати увагу інші чоловіки. В той час, коли відповідач гнув спину для того щоб забезпечувати сім`ю, позивачка розважалась з іншими чоловіками. В одного такого чоловіка позивачка закохалась, через що вирішила зруйнувати сім`ю. Змирившись з долею, після розірвання шлюбу відповідач познайомився з іншою дівчиною. У них почались стосунки. На даний час вони живуть разом. У позивачки все сталось навпаки. Отримавши довгоочікувану свободу, позивачка повернулась до своєї матері та продовжувала зустрічатись з іншим чоловіком. Але на цьому все і закінчилось. Спільно жити вони так і не стали. Теща до сих пір не може пробачити дочці руйнування шлюбу. Розчарувавшись одне в одному вони і розлучились. Зрозумівши, що до розлучення відповідачці було краще - остання вирішила повернутись до відповідача. Для позивачки було несподіванкою, що відповідач на даний час живе цивільним шлюбом з іншою. Розуміючи, що кошти на існування які відповідач давав їй давно скінчились, а інших коштів ніхто не дає позивачка вирішила нажитись за чужий рахунок та подала позов на поділ майна. Ухвалою суду від 14.03.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Відповідно п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.) застосуванню при розгляді даної справи підлягають норми чинного з 15.12.2017 р. ЦПК України (2017 р.). В зв`язку з чим розгляд справи проводиться в порядку загального позовного провадження. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов, надали пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти позову, пояснення надали аналогічні, зазначеним у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, вислухавши думку дитини, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, дійшов висновку про задоволення позову з огляду на таке. Судом встановлено, що з 22.09.2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 22.09.2007 р. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року шлюб розірвано. За час шлюбу подружжям було придбано у спільну власність рухоме майно, а саме автомобіль марки Mercedes-Benz модель Vito 109 CDI, 2006 року випуску р.н. [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] 29.08.2013 року за відповідачем зареєстровано право власності на автомобіль Mercedes-Benz модель Vito 109 CDI, 2006 року випуску. Як передбачено ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 та 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 та 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. На підстав ч. 1 та 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно роз`яснень даних в п.п. 23, 30 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено по справі, право власності на спірний автомобіль за [PERSON] зареєстровано в період перебування в шлюбі і набуто ними за час шлюбу. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили той факт, що спірний автомобіль з`явився у сторін під час шлюбу. Вказане є підтвердженням придбання майна подружжям в спільну сумісну власність відповідно до зазначених вище вимог Закону. У той же час, належних, допустимих та достатніх доказів того, що земельна ділянка придбана виключно за особисті кошти відповідача суду не надано. Стороною відповідача в суді не спростовано презумпцію набуття майна в спільну сумісну власність подружжя за час шлюбу (ст. 60 СК України). Як встановлено судом, спірний автомобіль придбано під час перебування сторін у шлюбі і для забезпечення потреб сім`ї, а тому в силу викладених вимог Закону він вважається спільним сумісним майном подружжя. При поділі майна подружжя підстав визнавати частку одного із подружжя в спірному майні особистою, згідно вимог ст. 57 СК України, у суду немає, коли для захисту прав одного із подружжя при поділі спірного майна, згідно ст. 71 СК України, припинення права на частку в такому майні не потребується. Спірне майно є неподільним і, враховуючи зміст позовних вимог, за кожною із сторін слід визнати право на рівну частку в ньому, залишивши таке майно в їх спільній власності. При вирішенні спору, суд, згідно роз`яснень даних в п. 25 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вважає необхідним визначити ідеальні частки подружжя в спільному майні, яке залишається в їх спільній частковій власності. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що незалежно від того, на кого з подружжя оформлене майно, придбаний ними автомобіль, належать дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, а тому за кожним із них слід визнати право власності на 1/2 його частину. Тим самим позов підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного, ст.ст. 57, 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71, СК України,

Outcome: partial