Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-24 00:00:00

У квітні 2018 року з урахуванням уточнених позовних вимог та заяви про зміну підстав позову, позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Красота Тетяна Олександрівна про визнання правочину фіктивним, застосування наслідків його недійсності. Вимоги позивача обґрунтовані тим, що 19.09.2015 року о 17-40 [PERSON] , керуючи автомобілем «Деу» № [NUMBER] на перехресті вул. Яснополянської та вул. Старокойдацької у м. Дніпропетровську, перед початком руху не переконався в безпеці та скоїв зіткнення з автомобілем «Хонда» № [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , про що було складено протокол про скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП . В результаті ДТП було пошкоджено автомобіль «HONDA CIVIC», який належав позивачу [PERSON] , суму матеріального збитку було встановлено за висновком судового експерта товарознавця. Постановами Амур Нижньодніпровського районного суду від 23.10.2015 та Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2016 року відповідача [PERSON] визнано винним у скоєнні ДТП. В свою чергу відповідач надав поліс обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АІ 5688472 ПрАТ «СК» Україна. Після відмови Відповідача добровільно відшкодувати завдані збитки [PERSON] та підтвердження з боку МТСБУ недійсності наданого [PERSON] полісу договору обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, позивач у 2016 році звернулась спочатку до Амур Нижньодніпровського суду м. \~Дніпропетровська з позовом про стягнення заподіяних збитків, а згодом до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з вказаним позовом. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.05.2017 р., прийнятим у справі 200/8316/16-ц, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми заподіяних збитків задоволено, стягнуто з [PERSON] (ІНН [NUMBER] ) на користь [PERSON] (ІНН [NUMBER] ) заподіяну майнову шкоду вартість фактичних затрат по ремонту автомобіля у розмірі 148947 грн. 08 коп., вартість послуги проведеного автотоварознавчого дослідження 1400,00 грн., всього 150347 грн. 08 коп. Також, вказаним рішенням вирішено стягнути з [PERSON] (ІНН [NUMBER] ) на користь [PERSON] (ІНН [NUMBER] ) суму інфляційних витрат з 01.10.2015 року по 01.10.2016 року, що становить 10629 грн. 54 коп.; суму 3% річних, що складає 4658 грн. 70 коп., а всього 15288 грн. 24 коп., витрати на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн., а також судовий збір, що сплачений при зверненні позивача до суду, у розмірі 2008 грн. 40 грн.. Зазначене рішення суду набрало законної сили 07.06.2021 р. Постановою про відкриття ВП № 54455188 від 04 серпня 2017 року ДВ Шевченківського відділу ДВС м. Дніпра, ГТУЮ у Дніпропетровській області Мойсеєнко О.О. відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 200/ 8386/с16-ц від 11.07.2017 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заподіяної майнової шкоди у розмірі 150347, 08 грн. З метою затягування виконання судового рішення, відповідачем було невірно вказано адресу своєї реєстрації, приховано його реєстрацію як ФОП з надання послуг таксі. Під час розгляду судових справ, відповідач з метою уникнення примусового стягнення з нього завданих [PERSON] збитків, уклав договори дарування нерухомого майна зі своєю матір`ю та дружиною, таким чином позбувшись всього належного йому на праві власності майна, а саме: - квартири [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Красотою Т.О., згідно реєстрового запису №165 від 23.02.2016 р.; - 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Красотою Т.О., згідно реєстрового запису №291 від 17.03.2016 р.; - гаражу, загальною площею 22,1 кв.м., що розташований за адресою : [ADDRESS] , що унеможливлює виконання рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.05.201 року по справі за № 200/8386/16-ц. З вищевикладених підстав підготовлено та подано до суду даний позов. Позивач просить суд визнати недійсними внаслідок фіктивності вищевказані договори дарування нерухомо майна та покласти судові витрати на відповідачів. \~ \~ \~ \~ Внаслідок закінчення строку відрядження судді Лукінової К.С. до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, справу протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.02.2022 року передано у провадження судді Куцевола В.В. Ухвалою від 16 лютого 2022 року призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Під час розгляду даної справи відповідач своїм правом, визначеним ст.178 ЦПК України, не скористалися. Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зважаючи на ці обставини, суд керуєтьсяст.6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року, яка, згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, та визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явились, надали заяву про розгляд справи без їх участі. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Третя особа, у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином. В зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до ч. 1 ст.\~2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В силу положень ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. Судом встановлено, що 19.09.2015 року о 17-40 [PERSON] , керуючи автомобілем «Деу» № [NUMBER] на перехресті вул. Яснополянської та вул. Старокойдацької у м.Дніпропетровську, перед початком руху не переконався в безпеці та скоїв зіткнення з автомобілем «Хонда» № [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , про що було складено протокол про скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП . Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23.10.2015 р., прийнятою у справі № 199/7793/15-п, [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 425 (чотириста двадцять п`ять) гривень. (т.1 а.с.15). Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.03.2016 року постанову Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23.10.2015 р. змінено в частині накладення адміністративного стягнення, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 гривень (т.1 а.с.16-19). Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.05.2017 р., прийнятим у справі 200/8316/16-ц, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми заподіяних збитків задоволено, стягнуто з [PERSON] (ІНН [NUMBER] ) на користь [PERSON] (ІНН [NUMBER] ) заподіяну майнову шкоду вартість фактичних затрат по ремонту автомобіля у розмірі 148947 грн. 08 коп., вартість послуги проведеного автотоварознавчого дослідження 1400,00 грн., всього 150347 грн. 08 коп. Також, вказаним рішенням вирішено стягнути з [PERSON] (ІНН [NUMBER] ) на користь [PERSON] (ІНН [NUMBER] ) суму інфляційних витрат з 01.10.2015 року по 01.10.2016 року, що становить 10629 грн. 54 коп.; суму 3% річних, що складає 4658 грн. 70 коп., а всього 15288 грн. 24 коп., витрати на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн., а також судовий збір, що сплачений при зверненні позивача до суду, у розмірі 2008 грн. 40 грн.. Зазначене рішення суду набрало законної сили 07.06.2021 р.. Зі змісту вказаного рішення вбачається, що предметом судового розгляду у вказаній цивільній справі є стягнення суми заподіяних збитків внаслідок дорожньо-транспортної пригоди яка мала місце 19 вересня 2015 року о 17-40 у м. Дніпропетровську на перехресті вул. Яснополянської та вул. Старокодацької за участю транспортного засобу «Деу Нубіра» державний № [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та автомобіля «Honda Civic» державний № [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] (т.1 а.с.27-29). Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем у період між датою вчинення дорожньо-транспортної пригоди з автомобілем «Хонда» № [NUMBER] та прийняттям Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська рішення від 22.05.2017 р. у справі 200/8316/16-ц укладено наступні договори. Так, 23 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Красотою Т.О., згідно реєстрового запису №165 від 23.02.2016 р. (т.1 а.с. 45-46). На підставі вказаного договору дарування від 23.02.2016 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Красотою Т.О. 22.03.2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис №13830898 про реєстрацію права власності на вищевказану квартиру за [PERSON] (т.1 а.с.47-48). Також, судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 17 березня 2016 року укладено договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Красотою Т.О., згідно реєстрового запису №291 від 17.03.2016 р. (т.1 а.с.39-40). На підставі вказаного договору дарування від 17.03.2016 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Красотою Т.О. 17.03.2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис №13807976 про реєстрацію права власності на вищевказану квартиру за [PERSON] (т.1 а.с.41-43). Позивач, звертаючись до суду із даним позовом вважає, що вищенаведені договори є фіктивними та такими, що укладені з метою ухилення відповідача 1 [PERSON] від цивільно правової відповідальності, а саме виконання грошового зобов`язання перед позивачкою, у зв`язку із чим просить суд застосувати наслідки недійсності вказаних правочинів та повернути сторони у попередній стан шляхом скасування державної реєстрації права власності. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року N 15-рп/2004). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України), а згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) "використовувала/використовували право на зло" наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Аналогічний за змістом висновок викладений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 р. прийнятій у справі № 754/5841/17. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). Як вже було встановлено рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.05.2017 р., прийнятим у справі 200/8316/16-ц, з 19.09.2015 року між [PERSON] та [PERSON] існує деліктне зобов`язання із відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоду (статті 11, 599, 1166 ЦК України). Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 14 грудня 2016 року прийнятій у справі № 6-2004цс16. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 р. у справі № 686/21962/15-ц. Так, згідно із резолютивною частиною вищевказаного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.05.2017 р., прийнятого у справі 200/8316/16-ц, стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають саме грошові кошти. Відповідно до частини 4 статті 82 Цивільно процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, суд при розгляді даної справи вважає, що обставини виникнення деліктних правовідносин та грошового зобов`язання відповідача - [PERSON] перед позивачем - [PERSON] є встановленим судом, відповідно до постанов Амур Нижньодніпровського районного суду від 23.10.2015 та Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2016 року, прийнятих у справі 199/7793/15-п, а також рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.05.2017 р., прийнятого у справі 200/8316/16-ц, а отже ці обставини не потребують додаткового доведення в силу приписів ч.4 ст.82 ЦПК України. У справі, що розглядається судом встановлено та є очевидним, що спірні договори дарування, які укладені: між [PERSON] та [PERSON] , щодо дарування квартири [ADDRESS] ; між [PERSON] та [PERSON] 17 березня 2016 року щодо дарування Ѕ частини квартири [ADDRESS] використовувалися учасниками вказаних правочинів для унеможливлення звернення стягнення на нерухоме майно [PERSON] і зумовив настання для позивача в даній справі таких негативних наслідків. Отже, учасники вказаних цивільних відносин (сторони договорів дарування) "вживали право на зло". До такого висновку суд приходить враховуючи наступні обставини справи. Так, з постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2016 року, прийнятої у справі 199/7793/15-п, вбачається, що [PERSON] звернувся до суду із апеляційною скаргою на постанову Амур Нижньодніпровського районного суду від 23.10.2015 року 11 лютого 2016 року. Натомість, договір дарування квартири [ADDRESS] , укладено 23.02.2016 р., тобто в проміжок часу між поданням апеляційної скарги та датою винесення постанови Апеляційним судом Дніпропетровської області (03 березня 2016 року). З матеріалів даної справи також вбачається, що згідно ухвали Амур Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.01.2016 року, Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська було відкрито провадження у цивільній справі №199/52/16 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заподіяних збитків (т.1 а.с.21). Матеріалами даної справи встановлено, що в подальшому відповідач у даній справі - [PERSON] звернувся із апеляційною скаргою на вказану в попередньому абзаці ухвалу Амур Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.01.2016 року та просив її скасувати, про що зазначено у судовій повістці Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.03.2016 р. (т.1 а.с. 23) та постанові Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.03.2016 р. (т.1 а.с.23-24). При цьому, договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Укладено в проміжок часу між поданням апеляційної скарги на ухвалу Амур Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.01.2016 року та датою розгляду судом апеляційної інстанції вказаної скарги (17.03.2016 р.). В подальшому позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заподіяних збитків була повернута позивачу ухвалою Амур Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07.04.2016 р. у зв`язку із непідсудністю вказаної справи Амур Нижньодніпровському районному суду м. Дніпропетровська (т.1 а.с.25). Як вбачається з постанови державного виконавця Мойсеєнко О.О. 04.08.2017 р. Шевченківським відділом державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області відкрито виконавче провадження ВП №54455188 із примусового виконання виконавчого листа, виданого 11.07.2017 р. на виконання рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.05.2017 р., прийнятого у справі 200/8316/16-ц (т.1 а.с.31). Матеріали справи також містять лист пояснення наданий відповідачем [PERSON] на ім`я начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області в якому відповідачем в даній справі зазначено, що він не може виконати покладені на нього обов`язки у зв`язку із скрутним матеріальним становищем та відсутністю прибутку. Вказаний лист датовано 06.02.2018 р. (т.1 а.с.37). Суд, приходячи до висновку про часткове задоволення позовних вимог, також враховує наступне. Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 3 липня 2019 р. по справі № 369/11268/16-ц серед іншого зазначила: «Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.» Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 24 липня 2019 року у справі №405/1820/17 зазначив, що фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року N 2343-XII "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом"); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року N 4452-VI "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року N 1404-VIII "Про виконавче провадження"). Водночас, за висновками Верховного Суду, викладеному у зазначеній в попередньому абзаці постанові, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Як вже зазначалось судом, деліктне зобов`язання із відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди між [PERSON] та [PERSON] існує з 19.09.2015 року. Суд також враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі N 369/11268/16-ц (провадження N 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що "як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав". Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Велика Палата Верховного Суду у п. 6.56. та 6.57. постанови від 15 червня2021 по справі № 904/5726/19 зазначила: «6.56. У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 6.57. Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.» Отже, посилаючись на вищенаведений принцип, судом враховано, що зазначення позивачем певної правової норми, наведеної у обґрунтуванні позову, не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися під час вирішення спору, оскільки підставою позову визнаються обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, у цьому випадку - укладення відповідачем договору з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. На переконання суду, сукупність наведених в даній справі обставин доводить той факт, що відповідач - [PERSON] (відповідач, боржник, дарувальник) при укладенні спірних договорів дарування майна діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, зокрема позивача, з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника, після пред`явлення до нього позову [PERSON] (позивачем, стягувачем) про стягнення заборгованості у справі №199/52/16. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як вже було вище зазначено, використання права «на зло» суперечить завданням цивільного законодавства. Враховуючи вищенаведене, суд доходить до висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог в частині визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Красотою Т.О., згідно реєстрового запису №165 від 23.02.2016 р. зі скасуванням в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 883055612101 та договору дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Красотою Т.О., згідно реєстрового запису №291 від 17.03.2016 р., зі скасуванням в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності [PERSON] на 1/2 частини квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 877220512101. Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування № 145, виданого 19.02.2016 року ПН ДМНО [PERSON] , гаражу [NUMBER] , загальною площею 22,1 кв.м., розташованого за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, с. Старі Кодаки, «Корінь», то суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні даної позовної вимоги з урахуванням наступного. Цивільне судочинство в Україні здійснюється за принципом змагальності сторін, про що зазначено в статті 12 ЦПК України. Згідно з цим принципом кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч.2 ст.13 ЦПК України). Відповідно до ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд констатує, що позивач звертаючись до суду не надано суду будь яких доказів укладення договору дарування гаражу, окрім інформаційної довідки №107226715 з інформацією яка міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.47-48). Однак в у вказаній довідці лише зазначено про те, що право власності [PERSON] на гараж № [NUMBER] (розташований за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, с.Старі Кодаки, гаражний кооператив «Корінь»), виникло на підставі договору дарування, зареєстрованого за №145 від 19.02.2016 р. та посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Красотою Тетяною Олександрівною, про що внесено запис № 13345216. Враховуючи те, що інформація, вказана у інформаційної довідки №107226715, є неповною, а саме в ній відсутні відомості стосовно того, хто саме виступав дарувальником вказаного гаражу № [NUMBER] , суд позбавлений можливості безпосередньо дослідити таку обставину. Також суд зазначає, що протягом здійснення судового розгляду даної справи жодним учасником справи не заявлялись клопотання про долучення копії договору дарування гаражу № [NUMBER] , а також не заявлялись клопотання про витребування вказаного договору у встановленому порядку. Пунктом 2 та 3 частини 1 статті 43 Цивільно процесуального кодексу України передбачено, що учасники справи мають право, зокрема, подавати докази (п.2); подавати заяви та клопотання (п.3). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.2 та 3 ст.13 ЦПК України). Враховуючи те, що відповідно до частини 5 статті 263 Цивільно процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування гаражу 495, загальною площею 22,1 кв.м., розташованого за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, с. Старі Кодаки, «Корінь» з підстави недоведеності даної позовної вимоги. Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склались. Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини та частини четвертої статті 10 ЦПК України чинної редакції суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі Хаджинастасіу проти Греції національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Кузнецов та інші проти Російської Федерації зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи Серявін та інші проти України, Проніна проти України), з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, зокрема, відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року), більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі Хірвісаарі проти Фінляндії). Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Роуз Торія проти Іспанії, параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі Хірвісаарі проти Фінляндії, параграф 32). Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі №800/527/16. У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між учасниками справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь [PERSON] судовий збір за подання позовної заяви у сумі 704,80 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial