Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 12.09.2016 року за рішенням Відділу з питань реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, позивач був знятий з реєстрації місця проживання в квартирі, в якій він мешкає з 1986 року, за адресою: [ADDRESS] , за заявою третьої особи без рішення суду в порушення ст. 47 Конституції України. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Таких документів Деснянській районній в м. Києві державної адміністрації третьою особою надано не було, що підтверджується рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17.04.2019 у справі №№ 754/16655/18, але рішення і дії державної адміністрації про зняття позивача з реєстрації місця проживання в його квартирі фактично свідчили про їх наявність. В результаті прийняття цього рішення позивач був фізично викинутий третьою особою зі своєї квартири буквально на вулицю без будь-якого рішення суду в порушення ст. 47 Конституції України, ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 109, 132-2 ЖК Української РСР, норм чинного законодавства щодо необхідної наявності документів, які б свідчили про припинення підстав на право користування позивачу своєю квартирою, тільки під приводом того, що він в квартирі не проживає рішенням Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації. Повне і остаточне захоплення його квартири відбулось в результаті її 3 -х денного штурму - 15.09.2016, 04.10.2016 та 07.10.2021. Поліція, яка приїжджала за викликом, рейдери поряд з витягом з реєстру нерухомого майна пред`являли рішення (довідку) Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про зняття позивача з реєстрації та мотивували свої дії тим, що позивач не тільки не є власником квартири, але й не проживає в ній і не має право користування нею, на що вказувало рішення. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17.04.2019 у справі № 754/16655/18 було встановлено, що рішення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації по зняттю з реєстрації місця проживання за адресою : [ADDRESS] , було незаконним, але повернутися в свою квартиру позивач не зміг, оскільки там вже мешкали інші особи. До винесення рішення Деснянським районним судом м. Києва 11.06.2020 по справі № 754/3351/19, набрання цим рішенням законної сили, виконання цього рішення, позивач вимушений був проживати по чужих квартирах, в тому числі орендованих, в зв`язку з чим поніс збитки, зокрема в розмірі оренди житла за цей період. Крім того, під час захоплення його квартира (майно) було розграбовано та за 5 (п`ять) років, які минули з моменту її захоплення фактично перетворена в приміщення мало придатне для постійного нормального проживання в ній. Підтвердження витрат на оренду стороннього житла складають копії договорів на оренду та розписки про оплату оренди на загальну суму 114 550 грн., що складає розмір компенсації майнової шкоди завданої відповідачем за прийняте незаконне рішення. Разом з матеріальною шкодою позивачу було спричинено і моральну шкода, яка полягає у порушенні його права власності (право користування квартирою), його сил, душевних і фізичних страждань, які він зазнав в зв`язку з протиправною поведінкою щодо позивача внаслідок захоплення його квартири з розграбуванням майна, нанесені йому тілесних ушкоджень, в переживаннях у зв`язку з погіршенням його здоров`я відсутністю можливості в зв`язку з означеними подіями адекватно реагувати (зокрема не може провести необхідні хірургічні операції) на порушенні нормальних життєвих зв`язків, у постійному стресі, почутті невизначеності, відчаю та приреченості. У зв`зку з чим просить стягнути моральну шкоду в розмірі - 648 000,00 грн. Ухвалою судді від 09 листопада 2021 року позовна заява залишена без руху та надано час для усунення недоліків. 16 листопада 2021 року на адресу суду надійшло клопотання про усунення недоліків. Ухвалою судді від 18 листопада 2021 відкрито провадження справи та призначено до розгляду в загальному позовному провадження. У встановлений строк 04 січня 2022 року до суду надійшов відзив представника відповідача, який мотивований тим, що позовні вимоги щодо відшкодування шкоди, внаслідок абстрактної бездіяльності державних органів і, як наслідок на думку представника відповідача є необґрунтованими та безпідставними, а тому останній просив у задоволенні позову відмовити, а саме на підставі інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 09.09.2016 № 67691288 власником вищевказаної квартири на момент зняття з реєстрації місця проживання Позивача, значилась [PERSON] . Під час проведення дії щодо зняття з реєстрації місце проживання позивача, відповідач керувався абзацами 8 та 9 п. 26 Правил, якими передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі, у разі реєстрації місце проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів. Зняття з реєстрації місця проживання на підставах, визначених в абзацах 8 та 9 цього пункту, здійснюється за заявою власника/наймача житла або їх представників. У встановлений ухвалою судді строк позивач надав 19 січня 2022 року відповідь на відзив представника відповідача. 24 січня 2022 року на адресу суду надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому відповідач вважає відповідь на відзив необгрунтованим, а позов таким, що не підлягає задоволенню. 03 лютого 2022 року на адресу суду надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, а саме просить згідно усталеній практиці Європейського суду з прав людини стягнути на його користь з відповідача загальнообов`язковий податок на доходи фізичних осіб в розмірі 18 відсотків від суми, присудженої йому судом компенсації за матеріальну та моральну шкоду. 09 лютого 2022 року на адресу суду надійшов відзив на заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якому вказує, що додаткові вимоги не підлягають задоволенню, оскільки вони є необгрунтованими та не відповідають вимогам діючого законодавства та не підкріплені належними доказами. 21 лютого 2022 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив про збільшення позовних вимог. Вислухавши позивача, який в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, а представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнавав та просив у задоволенні позову відмовити, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 12.09.2016 року за рішенням Відділу з питань реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, позивач був знятий з реєстрації місця проживання в квартирі, в якій він мешкає з 1986 року, за адресою: [ADDRESS] , за заявою третьої особи. Позивач вважає, що відповідач, прийнявши рішення щодо зняття незаконно з реєстрації місця проживання позивача, позбавлили його права на житло, що в свою чергу, завдало йому, зокрема матеріальну шкоду і стало причиною звернення до суду за захистом порушених прав. Основним Законом держави розмежовуються такі поняття, як держава, органи державної влади, посадові і службові особи. Поряд з цим, для забезпечення конституційного порядку, нормального функціонування держави існує структурована, багаторівнева, ієрархічна система органів виконавчої і судової влади. Вони наділені відповідною юрисдикцією, мають свій предмет ведення і реалізують повноваження через визначені законодавством процедурні рамки та технології. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Держава реалізує правосуб`єктність через систему своїх органів. Від імені держави у відносинах, що регулюються цивільним законодавством, беруть участь органи управління державним майном, фінансові та інші спеціально уповноважені державою органи. Згідно із ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Таким чином, деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Так, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Згідно з частиною першою статті 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. У частині першій статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоди, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідно до частини другої статті 30 ЦПК України (в редакції, чинній на момент пред`явлення позову) позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Тлумачення частини другої статті 30 ЦПК України (в редакції, чинній на момент пред`явлення позову) дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (RYSOVSKYY v. UKRAINE, № 29979/04, § 70, ЄСПЛ, від 20 жовтня 2011 року). ЄСПЛ також вказує, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року). Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року). З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Проте, враховуючи, що суду не надано жодних доказів у підтвердження доводів наявності факту причинного зв`язку між шкодою у визначеному позивачем розмірі і протиправними діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, зняття особи з реєстрації місця проживання жоним чином не означає, що вказане рішення є рішенням про припинення права власності особи нажитло або ж рішенням про виселення особи з житлового приміщення. Крім того, як вбачається з пояснень самого позивача, після зняття з реєстрації позивача, він проживав у спірній квартирі, його висиляли примусово з квартири не працівники відповідача, після цього він вселявся у квартиру. Отже суд вважає, що відповідач та його представники жодним чином не приймали участі у створені позивачу перешкод у проживанні в квартирі, не висиляли його, що змусило позивача винаймати інше житло, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди в сумі 114 550,00 грн. Стосовно вимог Позивача щодо відшкодування моральної шкоди у визначеному ним розмірі слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в межах позадоговірних (деліктних) зобов`язань. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідно до ст. 1167 ЦК України відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 1173 ЦК України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною - є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, з огляду на положення ст. 1173 ЦК України, що передбачають відповідальність за завдану шкоду незалежно від вини заподіювача, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Аналогічна позиція викладена у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» в якому зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, надані позивачем докази не можуть слугувати підтвердженням факту наявності причинного зв`язку між шкодою у визначеному нею розмірі і протиправним діянням відповідачів та вини останніх в її заподіянні, так і не можуть бути прийняті судом, як складовий елемент наявності відповідальності відповідачів за дії позивача щодо розпорядження належним їй майном, зокрема у вигляді можливої втрати коштів внаслідок його невдалої реалізації, а з огляду на це суд приходить до обґрунтованого переконання, що таку відповідальність може нести виключно остання, а тому позов задоволенню не підлягає. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed