Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що між ним та відповідачем 07.05.2018 року було укладено договір позики, за яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти у розмірі 250 000 грн. під 20 відсотків річних а відповідач зобов`язався повернути зазначені кошти до 10 серпня 2018р. На підтвердження укладення договору відповідач надав позивачеві розписку про одержання нею коштів та зобов`язання повернути їх до 10.08.2018р.. Однак відповідач прийняті зобов`язання не виконала та в обумовлені договором строки позику не повернула. Оскільки позика не повернута, то відповідач на користь позивача повинен сплатити суму боргу у розмірі 250000 грн., 20 відсотків заборгованості за період з 07.05.2018р. по 10.08.2021р., що складає 13150,68 грн., інфляційні нарахування з 11.08.2018р. по 24.07.2021р., що складає 55850 грн. та 3% річних починаючи з 11.08.2018р. по 24.07.2021р., що складає 22150,68 грн., а всього 341151,36 грн. Таким чином позивач просив стягнути на його користь з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 341151,36 грн. В ухвалі про відкриття загального позовного провадження від 21.09.2021 року відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву, а також повідомлено про час та місце розгляду справи. Відповідач [PERSON] , у судове засідання повторно не з`явилась, хоча про дату та час судового засідання повідомлялася належним чином, шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада», відзив на позовну заяву на адресу суду не надходив. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлення про причину неявки в засідання від відповідача до суду не надійшло, відзив на позов не надано. Представник позивача в судовому засіданні проти заочного розгляду справи не заперечувала, просила позов задовольнити та стягнути із відповідача понесені позивачем судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн.. Таким чином суд ухвалює, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача вважає, що позов підлягає до повного задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно із ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 194/1126/18 дійшов висновку, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Судом встановлено, що 07.05.2018р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики у формі розписки, згідно якого відповідач позичив у позивача грошові кошти в сумі 250 000,00 грн. під 20% річних, які зобов`язався повернути до 01.08.2018р. Як вбачається з написаної власноручно [PERSON] 07.05.2018р. розписки, відповідач зобов`язався повернути позивачеві борг в сумі 250000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень до 10.08.2018р., факт передачі грошових коштів підтвердив. Факт укладення договору та отримання грошей підтверджується розпискою від 07.05.2018р. за підписом [PERSON] та свідком передачі грошових коштів [PERSON] . Відповідно до розписки від 07.05.2018р. розмір процентів, які позичальник повинна повернути позикодавцю, встановлено в розмірі 20 % від суми позики, що за період з 07.05.2018р. по 10.08.2021р. складає 13 150,68 грн. Згідно зі ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У порушення умов договору та закону відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. За період з 11.08.2018р. по 24.07.2021р. сума інфляційних нарахувань складає 55 850 грн. та 3% річних складає 22150,68 грн. Таким чином позивач правомірно заявляє вимогу про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики в розмірі 250000,00 грн., 20 відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 13150,68 грн., 55850 грн. втрат від інфляції та 3% річних в розмірі 22150,68 грн., відповідно до наведеного в додатках до позову розрахунку. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено способом захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку в натурі. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі, заявленому позивачем - 341 151,36 грн. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат суд зазначає наступне. Представник позивача посилаючись на умови додаткового договору про надання правової допомоги №61 від 21.07.2021р. просить стягнути із відповідача витрати позивача за надані юридичні послуги у розмірі 15000 грн.. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За приписами\~ ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи і серед іншого, витрати на правову допомогу. Відповідно до ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому суд вирішуючи питання стягнення суми судових витрат на професійну правничу допомогу враховує висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 922/445/19, в якому, серед іншого наголошено, що: зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. У справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду також вказала, що суд не може за власного ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони. Оскільки відповідач жодних дій спрямованих на зменшення суми витрат на професійну правничу допомогу не вчинив, а представником позивача надані усі необхідні документи на підтвердження понесення позивачем таких витрат, а саме договору про надання правової допомоги №61 від 21.07.2021р. та додатку №1 до нього, акту №6 прийому наданих послуг до договору про надання правової допомоги №61 від 21.07.2021р.; квитанція №6 про сплату коштів у розмірі 15000 грн., то суд приходить до висновку про задоволення вказаних вимог. На підставі ст. 141 ЦПК України також із відповідача на користь позивача необхідно стягнути на відшкодування його витрат по сплаті судового збору підтверджену суму в розмірі 3411,52 грн., сплачену відповідно квитанції №0.0.2245176257.1 від 26.08.2021р.

Outcome: approved