Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-30 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи тим, що 16 лютого 2016 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей. Однак, спільне життя не склалося, тому 10 серпня 2021 року вони розірвали шлюб, діти залишились проживати з нею. У період перебування у шлюбі, а саме 08 вересня 2016 року відповідач придбав за спільні кошти квартиру в [ADDRESS] , де позивачка зареєстрована разом з дітьми. Вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки згоди щодо поділу майна сторони не дійшли при розірванні шлюбу, тому позивачка просить поділити вказане майно та визнати за нею право власності на 60% квартири, а за відповідачем на 40% квартири, мотивуючи це тим, що з нею проживають неповнолітні діти. Відповідач відзиву на позовну заяву не подав. В підготовчому засіданні представник відповідача позов визнав, пояснив, що відповідач придбав квартиру до реєстрації шлюбу з позивачкою та за свої особисті кошти, тому вказана квартира є його особистою власністю. Під час підготовчого провадження представник позивачки подала заяву про зміну предмету спору, а саме, просила встановити факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] в період з 18 липня 2015 року по 16 лютого 2016 року. Заява мотивована тим, що 18 липня 2015 року сторони уклади церковний шлюб, оскільки на той час позивачка була неповнолітньою. Після укладення церковного шлюбу вони спільно проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, спільний бюджет. Те, що сторони спільно проживали однією сім`єю до реєстрації шлюбу свідчить і той факт, що у вересні 2015 року позивачка завагітніла та у травні 2016 року вона народила дочку [PERSON] . Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з мотивів наведених у позові та у заяві про зміну предмета позову, просили позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, оскільки квартира придбана відповідачем до шлюбу з позивачкою за його особисті кошти, тому є його власністю. Відповідач не міг проживати з позивачкою однією сім`є без реєстрації шлюбу, оскільки в цей період перебував за кордоном. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 лютого 2016 року по 09 вересня 2021 року, що підтверджується копіями свідоцтва про шлюб та копією рішення суду (а.с.11-14). Під час шлюбу у сторін народилось двоє дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.15-16). Також 18 липня 2015 року сторони здійснили таїнство вінчання (церковний шлюб), що підтверджується копією свідоцтва про вінчання (а.с.129-130). Під час шлюбу відповідачем 08 вересня 2016 року набуто у власність однокімнатну квартиру [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 13.09.2016 (а.с.17). Підставою для державної реєстрації права власності був: акт приймання-передачі нерухомого майна від 01.03.2016, який виданий ТзОВ «Спілка забудовників», витяг із переліку інвесторів виданий 01.03.2016 року ТзОВ «Спілка забудовників», договір купівлі-продажу майнових прав № К/356 від 01.09.2015 укладений між ТзОВ «Спілка забудовників» та [PERSON] (а.с.101-108). Вказаний договір відповідачем було укладено ще до реєстрації шлюбу з позивачкою. Відповідач також стверджує, що квартиру придбано за його особисті кошти та підтверджує такі свої твердження копіями квитанцій (а.с.145). Позивачка стверджує, що кошти були їх спільні і квартира придбана для їх спільного проживання однією сім`єю. Позивачка визнає, що на час укладення договору купівлі-продажу вони не перебували з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, оскільки їй не було на той момент 18 років, що підтверджується копією її паспорта, але вони вже проживали однією сім`є, оскільки уклали церковний шлюб. Факт того, що вони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, спільний побут підтверджує і те, що у вересні 2015 року позивачка завагітніла та у травні народила першу дитину. Як вбачається із копії закордонного паспорта відповідача він часто виїжджав за кордон, а саме до росії, як вказував його представник, на роботу. Але, як вбачається із копії паспорту такі поїздки були короткотривалими. Крім того, перебування одного із членів сім`ї на роботі в іншій країні не перериває їх статусу сім`ї. Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України (далі СК України), сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, встановлення факту спільного проживання має значення для захисту матеріальних інтересів осіб, які спільно проживають. З урахуванням доказів наданих позивачкою та заперечень представника відповідача суд вважає, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю без шлюбу з 18 липня 2015 року по 16 лютого 2016 року, тому ця вимога позивачки підлягає до задоволення. Отже, відповідач фактично набув у власність спірну квартиру 08 вересня 2016 року, що підтверджується витягом з державного реєстру. Позивачка вважає вказане майно спільною сумісною власністю подружжя та просить поділити його, шляхом визнання за нею права власності на 60% квартири, а за відповідачем на 40% квартири.. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року № 464/7011/16-ц. Також, відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, судом встановлено, що спірна квартира сторонами набута під час шлюбу, за їх спільні кошти, оскільки відповідач не надав суду жодних доказів, що квартира придбана ним за особисті кошти. Копії, які надані представником відповідача є сумнівної якості, не відомо де знаходяться оригінали вказаних квитанцій, та й ці квитанції підтверджують лише факт внесення грошових коштів відповідачем в касу товариства, а не те, що ці кошти були його особистими. Тому, квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна. Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Враховуючи вказані норми, частка позивачки не може бути збільшена, оскільки позивачка не надала суду доказів того, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Спірна квартира є однокімнатною, поділ її в натурі без зміни цільового призначення неможливий, сторони такі вимоги не заявляли. Також ніхто із сторін не виконав вимоги ст. 71 СК України та не погодився і не вніс на депозитний рахунок суду грошову компенсацію в розмірі половини вартості квартири. Отже, спірна квартира придбання сторонами під час перебування у шлюбі за їх спільні кошти, тому вона є об`єктом спільної сумісної власності та підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Отже, вимога позивача про визнання квартири спільною сумною власністю подружжя та визнання за нею права власності на 60% квартири підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Виходячи з заявлених позовних вимог, пояснень сторін, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, та такими, що підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 та ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачці присуджено майна на суму 385 550 грн., із оцінкою квартири вказаною позивачкою відповідач погодився, жодних заперечень не висловлював, тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 3855 грн. 50 коп. за цю вимогу. Також судом задоволено вимогу позивачки про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп. за цю вимогу. Що стосується витрат понесених на професійну правничу допомогу, то підлягають стягненню з відповідача витрати в сумі 9 000 грн. виходячи з наступного. За змістом ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Разом з тим ч. 3 ст. 137 ЦПК України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Матеріалами справи встановлено, що представником позивачки у справі є [PERSON] . Представництво інтересів здійснювала на підставі договору про надання правової допомоги від 10 січня 2022 року (а.с.6) та ордера на надання правничої (правової) допомоги від 10 січня 2022 року (а.с.8). Згідно із п. 412. договору, за роботу виконану Адвокатом, Клієнт сплачує гонорар згідно домовленості і можуть визначатися в додатках до договору. Сторонами підписано Додаткову угоду № 1 та складено ряд актів приймання-здачі виконаних робіт (а.с.61-62, 79, 137, 143). В додатковій угоді визначено гонорар адвоката та порядок розрахунків. Зокрема визначено, що позивачка сплачує адвокату 1500 грн. за кожне засідання без залежності від тривалості судового засідання. Судом було призначено та проведено 8 судових засідань, деякі з них тривали по 1-3 хвилин, тому суд вважає, що вартість роботи адвоката в судовому засіданні, яке тривало 1-3 хвилин в сумі 1500 грн. є завищено та не обґрунтованою, тому обґрунтованою сумою вартості роботи адвоката в судових засіданнях суд вважає 4000 грн. Також адвокатом надавались консультації позивачці, складено позовну заяву, інші процесуальні документи, підготовлено заяву про зміну предмету позову, також раз адвокат знайомилась із матеріалами справи, то зважаючи на викладене обґрунтованою є сума 5000 грн. Крім того, позовні вимоги задоволено частково. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 60, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст. ст. 368 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial