Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-15 00:00:00

Позивач МТСБУ звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування шкоди у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою в порядку регресу, мотивуючи свої вимоги тим, що 19.09.2016 року о 17 годині 15 хвилин сталася дорожньо-транспортна пригода між автомобілями ВАЗ д/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та Ніссан д/н [NUMBER] . На момент ДТП [PERSON] не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. В результаті ДТП автомобіль Ніссан, що належить [PERSON] , отримав механічні пошкодження, а власнику автомобіля заподіяна матеріальна шкода в розмірі 50034, 22 грн. Позивач здійснив виплату відшкодування потерпілій у розмірі 34534, 22 грн. Винним в даній ДТП визнаний відповідач, який не бажає добровільно відшкодувати завдану шкоду. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, просить стягнути з відповідача у рахунок відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти у розмірі 34534, 22 грн. та судові витрати по справі. 04.07.2022 року до суду надійшов Відзив відповідача на позовну заяву. Відповідно до викладених у Відзиві заперечень зазначено, що відповідач не визнає позов, оскільки у позові розмір виплаченого страхового відшкодування містить суперечності. Також відповідач подав до суду заяву про застосування строку позовної давності, оскільки страхове відшкодування позивачем було виплачено 08.12.2016 року, а звернувся до суду з даним позовом позивач лише у грудні 2021 року. На підставі викладеного відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити. У судовому засіданні представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у Відзиві на позов та заяві про застосування строку позовної давності. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить проводити розгляд справи в його відсутність. Вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги МТСБУ не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 19.09.2016 року о 17 годині 15 хвилин сталася дорожньо-транспортна пригода між автомобілями ВАЗ д/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та Ніссан д/н [NUMBER] під керуванням [PERSON] . В результаті ДТП автомобіль Ніссан, що належить [PERSON] , отримав механічні пошкодження, а власнику автомобіля заподіяна матеріальна шкода у розмірі 49484, 22 грн., що підтверджується Звітом № 5585/10/16. Зазначена дорожньо-транспортна пригода сталася з вини водія [PERSON] , що підтверджується постановою судді Оболонського районного суду м. Києва від 11.11.2016 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 124 КпАП України. На момент ДТП водій [PERSON] не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Станом на 19.09.2016 року цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Ніссан була застрахована в АСК «Інго Україна» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів терміном дії з 13.03.2016 року по 12.03.2017 року. Зазначена шкода особисто винуватцем ДТП не була відшкодована потерпілій особі. Власник пошкодженого автомобіля з метою отримання відшкодування звернувся до Моторного (транспортного) бюро України з відповідною заявою. 30.11.2016 року МТСБУ визначило розмір регламентної виплати в сумі 49484, 22 грн., що підтверджується Довідкою МТСБУ № 1 про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих № 1 від 30.11.2016 року, а також здійснило виплату суми у розмірі 49484, 22 грн. потерпілій особі [PERSON] , що підтверджується платіжним дорученням від 08.12.2016 року. Відповідно до пп. "а" п. 41.1 ст. 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених Законом, в разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Згідно із ст. 22 Закону МТСБУ відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна життю, здоров`ю та майну третіх осіб під час ДТП. Таким чином, МТСБУ виконало покладені на нього Законом обов`язки по відшкодуванню шкоди, заподіяної з вини власника транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Відповідно до вимог ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування. Статтею 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Разом з тим, відповідач подав до суду заяву про застосування строку позовної давності. Так, відповідно до вимог ст.. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правами визначення строків, встановленими статтями 253-255 Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Згідно із п. 6 ст. 261 ЦК України за регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання. Аналогічні висновки викладені і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15, а саме зазначено, що регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК України), а також статтею 38 Закону № 1961-IV, а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК і статті 27 Закону України «Про страхування» встановлено особливий правовий режим. При суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі - з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування. Також у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року у справі № 6-2806цс16 зазначено, що з урахуванням зазначеного та з огляду на положення частини шостої статті 261 ЦК України моментом початку позовної давності регресної вимоги страховика в правовідносинах буде день виконання основного зобов`язання і фактично день припинення цього зобов`язання належним виконанням - день проведення страховиком виплати страхового відшкодування третій особі (потерпілому в деліктному зобов`язанні). Як встановлено при розгляді справи, виплата страхового відшкодування позивачем потерпілій особі відбулася 08.12.2016 року, що підтверджується відповідним платіжним дорученням. Отже строк позовної давності почав свій перебіг 09.12.2016 року та закінчився 09.12.2019 року, при цьому позивач звернувся до суду з даним позовом лише у грудні 2021 року без клопотання про поновлення строку позовної давності та без наведення поважних причин пропуску цього строку. Твердження позивача про те, що відповідач визнав борг та сплачував якісь платежі не відповідає дійсності та не підтверджене належними письмовими доказами. При цьому витяг з сайту МТСБУ, на якій посилається позивач, не завірений належним чином, а тому будь-які роздруківки з сайти у такому випадку не можуть визнаватися належними та допустимими доказами. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог немає. Що стосується заяви відповідача про відшкодування витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою , включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А тому Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу). Як вбачається з письмових матеріалів справи, у відзиві на позов відповідачем було заявлено про судові витрати, які він очікує понести у зв`язку з розглядом даної справи. З наданих суду доказів вбачається, що 11.10.2021 року між відповідачем та адвокатом Логуш Л.О. укладений Договір про надання правової допомоги № 018/21. Судові витрати, які відповідач поніс у зв`язку з розглядом даної справи, складаються з витрат на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 4000,00 грн. Вказана сума була сплачена відповідачем на рахунок адвоката, що підтверджується випискою по особовому рахунку від 23.06.2022 року. Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд вважає, що понесені відповідачем витрати на правничу допомогу підлягають стягненню з позивача на його користь. На підставі викладеного,

Outcome: approved