Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-16 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Рукавець О.В., звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати припиненим право [PERSON] користування житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] звільнити, належне їй на праві приватної власності будинковолодіння та зобов`язати зняти його з місця реєстрації проживання у даному будинку; стягнути з відповідача судові витрати по справі. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй на підставі договору дарування від 20.09.1996 на праві приватної власності належить будинковолодіння по [ADDRESS] . Вказує, що згідно витягу №673, виданого Пилявським старостинським округом Трибухівської сільської ради від 06.12.2021, у вищезгаданому будинку зареєстровані: вона, [PERSON] , [INFO] ; колишній чоловік [PERSON] , [INFO] ; син [PERSON] , [INFO] . Однак, [PERSON] не є членом сім`ї власника будинку, так як між ними шлюб розірвано 27.01.2016 Бучацьким районним судом. Зазначає, що спільного господарства вони не ведуть, жодних взаємних прав і обов`язків не мають. Крім того, відповідач не бере участі в утриманні житла, вчиняє постійно скандали, неодноразово на нього складалися адміністративні протоколи за ст.173-2 КУпАП та відкривалися кримінальні провадження за ст.125 КК України. Факт реєстрації та проживання відповідача у будинку порушує її право на вільне розпорядження і користування майном, так як вона позбавлена можливості оформити субсидію. Відповідач систематично порушує правила співжиття, робить неможливим проживання з ним на одному подвір`ї, підтвердження такому є постанови про притягнення до адміністративної відповідальності останнього та відомості з ЄРДР. Зазначає, що заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, тепер він вчиняє хуліганські дії по відношенню до неї без свідків, вона в свою чергу потерпає від постійних погроз, крадіжок, скандалів та побоїв. Відповідач веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, часто влаштовує сварки та бійки, псує майно, продає побутові речі, будівельні матеріали, які придбані нею, а гроші витрачає на свої потреби. Окрім того, принижує та обмовляє її перед сусідами і родичами, постійно погрожує їй вбивством. В утриманні будинковолодіння, його ремонті, обслуговуванні, відповідач участі не бере, чим завдає їй значних матеріальних збитків. За наведених обставин просить задовольнити позовні вимоги. Ухвалою суду від 17 січня 2022 року позовну заяву [PERSON] \~до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення залишено без руху та надано позивачу строк десять днів з дня вручення копії такої для усунення недоліків. 26 січня 2022 року ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за даним позовом та призначено справу до розгляду у підготовчому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження. 23 лютого 2022 року від представника відповідача адвоката Рекуша О.Р. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення через їх безпідставність та необґрунтованість. Зазначає, що житловий будинок по [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки, він збудований в період шлюбу з 22.01.1969 по 27.01.2016. Вказує, що згідно довідки №03, виданої Трибухівською сільською радою 22.02.2022, вищезгаданий житловий будинок споруджено в 1972-1973 роках і він не добудовувався. До того часу позивач разом з відповідачем проживали в іншому будинку, який знаходився по [ADDRESS] , площа якого, ймовірно, складала 36 кв.м. Станом на даний час, вказаний будинок демонтовано власниками. Тому, твердження позивача про те, що житловий будинок по [ADDRESS] набутий нею внаслідок укладення договору дарування від 20.09.1996 є неправдивими. Доводи позивача, стосовно того, що відповідач не бере участі в утриманні житла, вчиняє постійно скандали, представник вважає, безпідставними та необґрунтованими, оскільки жодних документів, які б свідчили про вказані факти позивачем надано не було. Зазначає, що позивач нічим не підтвердив посилання на вчинення відповідачем адміністративних правопорушень, передбачених ст..173-2 КУпАП та кримінальних правопорушень, передбачених ст.125 КК України, відтак вони є голослівними. Постанова Бучацького районного суду від 01.09.2015, якою відповідача звільнено від адміністративної відповідальності при малозначності правопорушення, не заслуговує на увазу, оскільки відповідно до вимог ст.39 КУпАП, якщо особа піддана адміністративному стягненню протягом року з дня закінчення виконання стягнення не вчинила нового адміністративного правопорушення, то ця особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню. За наведених обставин, [PERSON] є таким, що не притягувався до адміністративної відповідальності, тому дана постанова не може свідчити про систематичне порушення правил співжиття. Вказує, що неодноразові звернення позивача до поліції абсолютно не свідчать про вчинення [PERSON] кримінальних чи адміністративних правопорушень, оскільки, згідно відповіді на адвокатський запит, сектором дізнання ВП №2 (м.Бучач) Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області від 17.02.2022 №1987/103/01-2022, кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, на яке посилається позивач, закрито 14.09.2021 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. Окрім того, відповідно до інформації, наданої на адвокатський запит, ВП №2 (м.Бучач) Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області №1944/103/01-2022 від 17.02.2022 року позивач [PERSON] у 2020-2021 роках двічі притягувалася до адміністративної відповідальності за ст.183 КУпАП. Вважає, що наведений факт свідчить про схильність позивача до неправдивих викликів поліції, а тому зазначення останньої в позовній заяві відомостей, що відповідач веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, часто влаштовує сварки та бійки, псує майно, продає побутові речі, будівельні матеріали, а гроші витрачає на свої потреби та придбання алкогольних напоїв, принижує та обмовляє її перед сусідами та родичами не заслуговує на увагу. За наведених обставин просить відмовити в задоволенні позову. 17 березня 2022 року від представника позивача адвоката Рукавця О.В. до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, у якій він просить задовольнити позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення, оскільки додані до відзиву докази не підтверджують обставини, на яких ґрунтується заперечення відповідача. Вказує, що представник відповідача не спростував твердження позивача, що право [PERSON] на користування житловим будинком [ADDRESS] припинене, окрім того, останній створює нестерпні умови життя, внаслідок чого [PERSON] , як власник житла змушена звернутися до суду з даним позовом, оскільки відповідач створює їй перешкоди у здійснення права користування і розпорядження своїм майном. Надані відповідачем довідки не можуть вважатися належними, допустимими та правдивими доказами, адже вони не підтверджують будь-яке право останнього на дане майно, а їх правдивість заперечують ухвали Бучацького районного суду від 26.10.2021 та 14.02.2022. Стверджує, що довідка про побиття, яка додана до матеріалів справи та виклики поліції позивачем, лише свідчать про сприйняття [PERSON] погроз [PERSON] про фізичну розправу над нею як реальні, так як [PERSON] боїться за своє життя, а не про її схильність до неправдивих викликів поліції. Відтак, просить задовольнити позовні вимоги. 21 березня 2022 року представник відповідача адвокат Рекуш О.Р. подав суду заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, мотивовані тим, що твердження представника позивача - адвоката Рукавця О.В. про відсутність права відповідача [PERSON] на спірний житловий будинок, зазначає, що кожна річ, яка набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, житловий будинок по [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності, оскільки він збудований в період шлюбу з 22.01.1969 - 27.01.2016. У зв`язку з наведеним, відповідач [PERSON] є співвласником вказаного житлового будинку, а тому має рівні права власності та користування цим будинком разом із позивачем. Натомість останньою у своїй позовній заяві не доведено походження права власності [PERSON] на вищезгаданий житловий будинок, оскільки, зі змісту договору дарування жодним чином не вбачається, що об`єктом такого є житловий будинок, який знаходиться по [ADDRESS] . Зазначає, що твердженя представника позивача у відповіді на відзив про вчинення відповідачем адміністративних та кримінальних правопорушень з посиланням на ухвали Бучацького районного суду від 26.10.2021 та 14.02.2022, є абсолютно непідтвердженими та такими, що грубо порушують вимоги принципу презумпції невинуватості. За наведених обставин, вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] не підлягають до задоволення через їх безпідставність та необґрунтованість. Ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 06 липня 2022 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив. Зазначає, що факт реєстрації та проживання відповідача у належному їй будинку порушує її права на вільне розпорядження і користування майном. Відповідач систематично порушує правила співжиття, робить неможливим проживання з ним на одному подвір`ї. Відповідач постійно вчиняє хуліганські дії по відношенню до неї, вона потерпає від постійних погроз, крадіжок, скандалів і побоїв зі сторони [PERSON] , який до того ж постійно погрожує їй вбивством, веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, часто влаштовує скандали на бійки, псує та продає побутові речі, будівельні матеріали, придбані нею. В утриманні будинковолодіння, його ремонті, обслуговуванні, відповідач участі не приймає. Спільне проживання з відповідачем у вищевказаному будинку, який належить їй на праві особистої приватної власності, є нестерпним. За наведених підстав просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 15 серпня 2022 року \~задоволено клопотання представника позивача адвоката Рукавця О.В. про його участь у судовому засіданні, призначеному на 17\~серпня 2022\~року о\~14\~год.\~15\~хв. в режимі відеоконференції, проте такий \~ \~ \~ \~в судовому засіданні був відсутній з невідомих суду причин. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув. Представник відповідача адвокат Рекуш О.Р. позовні вимоги заперечив з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та запереченні на відповідь на відзив. Просить у позові відмовити. Суд, заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши обставини, на які сторони посилаються, як на обґрунтування своїх позицій, оцінивши докази надані ними, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного. За даними повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №00019187127, сформованого 08 грудня 2017 року, виданого Бучацьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 22 січня 1969 року, про що здійснено актовий запис №09 Пилявською сільською радою Бучацького району Тернопільської області. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини « [PERSON] ». За даними вищевказаного витягу, актовим записом про зміну імені №60 від 26 вересня 2008 року, складеним відділом реєстрації актів цивільного стану Бучацького районного управління юстиції Тернопільської області, прізвище нареченої змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] », ім`я з « [PERSON] » змінено на « [PERSON] ». На підставі рішення Бучацького районного суду від 26 серпня 2008 року, внесено зміни до відомостей про народження нараченої, а саме: дату народження « [INFO] » змінено на « [INFO] ». На підставі актового запису про зміну імені №09 від 05 березня 2010 року, складений відділом реєстрації актів цивільного стану Бучацького районного управління юстиції Тернопільської області, внесено зміни до дати державної реєстрації шлюбу, а саме: « [INFO] » змінено на « [INFO] », прізвище нареченої « [PERSON] » змінено на « [PERSON] . Шлюб між сторонами розірвано 27 січня 2016 року на підставі рішення Бучацького районного суду Тернопільської області про розірвання шлюбу №595/33/16-ц. Позивач стверджує, що житловий будинок [ADDRESS] належить їй на праві приватної власності посилаючись на те, що згідно договору дарування, посвідченого завідувачем Бучацькою державною нотаріальною конторою Зелінським І.В. 20 вересня 1996 року, зареєстрованого в реєстрі за №2709, [PERSON] подарувала, а вона, [PERSON] прийняла у дар жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в с.Пилява Бучацького району Тернопільської області. Будинок жилою площею 36 кв.м. Цей жилий будинок з надвірними будівлями належить дарителю [PERSON] на підставі запису в по господарській книзі виконкому Пилявської сільської ради народних депутатів за №48, що підтверджується довідкою, виданою вищевказаним виконкомом 20 вересня 1996 року за № 156. Як вбачається з наданого позивачем свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданого Пилявською сільською радою Бучацького району Тернопільської області 11 листопада 2008 року, на підставі рішення виконавчого комітету № 51 від 30.10.2008, будинок загальною площею 92,3 кв.м, житлова площа 67,7 кв.м, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] . За даними Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20876523, виданого КП «Бучацьке районне бюро технічної інвентаризації» 11.11.2008, реєстраційний номер: 25367875, [PERSON] на праві приватної власності належить будинок за адресою: [ADDRESS] . Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності [NUMBER] , видане виконкомом Пилявської сільської ради 11.11.2008. Як встановлено в судовому засіданні та згідно витягу № 673 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданого Пилявським старостинським округом Трибухівської сільської ради Чортківського району Тернопільської області власнику [PERSON] 06 грудня 2021 року, у будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , зареєстровані та фактично проживають: відповідач [PERSON] , [INFO] , з 11.03.1996 по теперішній час, та позивач [PERSON] , [INFO] , з 06 лютого 1998 року по теперішній час. Крім того, в житловому будинку за вищевказаною адвресою зареєстрований також [PERSON] , [INFO] , з 29.11.1999 по теперішній час. Докази того, що відповідач має інше житло, в матеріалах справи відсутні. Протягом тривалого часу між сторонами часто виникали конфлікти на побутовому рівні, щодо яких позивач неодноразово зверталася до правоохоронних органів. Позивач зазначає, що відповідач [PERSON] , який систематично порушує правила співжиття, вчиняє щодо неї протиправні дії, вселився у належний їй на праві особистої приватної власності будинок в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набув права користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом, проте, після розірвання шлюбу між ними та припинення ведення спільного побуту, таке підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК України, ч.1 ст.116 ЖК України. Однак, з таким твердженням позивача суд погодитись не може з наступних підстав. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Положення статті 406 ЦК України можуть бути застосовані за умови наявності підстав, а саме якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Згідно положень ст.ст.12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, судом встановлено, що 20 вересня 1996 року позивач по справі, тоді [PERSON] , отримала у дар від [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями, жилою площею 36 кв.м, що знаходиться в с.Пилява Бучацького району Тернопільської області. Натомість, згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданого Пилявською сільською радою Бучацького району Тернопільської області 11 листопада 2008 року, та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20876523, виданого КП «Бучацьке районне бюро технічної інвентаризації» 11.11.2008, будинок загальною площею 92,3 кв.м, житлова площа 67,7 кв.м, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві приватної власності. У відповіді на адвокатський запит № 03 від 22 лютого 2022 року, Пилявський старостинський округ Трибухівської сільської ради Бучацького району Тернопільської області зазначає, що житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстрований за [PERSON] , загальна площа 92,3 кв.м., житлова площа 67,7 кв.м. Зі слів сусідів та жителів села Пилява дана сім`я до того, як побудувати даний житловий будинок, проживала в іншому житловому будинку, який теж був розташований на той момент у [ADDRESS] , якого, імовірно, житлова площа 36 кв.м., виходячи із наданої копії договору дарування, саме той будинок і був подарований. Станом на даний час вказаний будинок повністю демонтовано власниками. Зважаючи на це, відповідь на питання про добудову до житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] втрачає зміст, оскільки вказаний житловий будинок споруджено відразу орієнтовно в 1972-1973 роках і він не добудовувався. Аналізуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що твердження позивача про те, що житловий будинок по [ADDRESS] , набутий нею у власність на підставі договору дарування, укладеного 20 вересня 1996 року, не знайшли свого підтвердження, оскільки такий не містить точної адреси (вулиці, номера будинку), його розташування. Крім того, за даними вищевказаного договору дарування, позивач отримала у дар житловий будинок у с.Пилява, житлова площа якого 36 кв.м, в той час, як згідно вищезгаданого свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , [PERSON] належить на праві власності житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , житлова площа якого складає 67,7 кв.м. За таких обставин, суд приходить до переконання, що вищезгаданий договір дарування, не є належним доказом в розумінні ст.77 ЦПК України, та не підтверджує, що предметом за вказаним договором є саме спірний житловий будинок, розташований в [ADDRESS] . Жодних доказів, які б підтверджували той факт, що спірний будинок є виключно особистою власністю позивача, у тому числі, придбана за її особисті кошти, суду не надано, та, відповідно, твердження відповідача, що житловий будинок по [ADDRESS] , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, не спростовано. Згідно з приписами ст.60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Розірвання шлюбу, відповідно до вимог ст. 68 СК України, не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Таким чином, позивач не довела існування обставин, на які вона посилається як на обгрунтування заявлених позовних вимог, а саме, вселення відповідача у спірний будинок в якості члена сім`ї власника житлового будинку, який набув права користування чужим майном, а відтак і наявності обставин для виселення відповідача на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України, а саме припинення сервітуту. Щодо позовних вимог позивача, які стосуються виселення відповідача на підставі ст. 116 ЖК України, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Статтею 157 ЖК Української РСР передбачено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених\~частиною першою\~статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. За змістом частини першої статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Для застосування правил цієї статті необхідна одночасна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мають на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням. Такий висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 25 квітня 2018 року за результатами розгляду цивільної справи № 295/16994/15-ц, провадження №61-11571св18. На підтвердження факту систематичного порушення відповідачем правил співжиття позивач посилалась на наступне. Так, за даними довідки №1829, виданої КНП «Бучацька міська лікарня» Бучацької міської ради 11 серпня 2021 року, [PERSON] , 1949 р.н., 18.06.2021 о 17.10 год. зверталася за медичною допомогою у приймальне відділення КНП «Бучацька міська лікарня» Бучацької міської ради та їй встановлено діагноз: садно типу правої кисті. Забій правої кисті. Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, за заявою [PERSON] 19 червня 2021 року внесено відомості про кримінальне правопорушення за №12021216130000152, а саме, що 18.06.2021 приблизно о 12.35 год. [PERSON] під час словесного конфлікту із [PERSON] наніс останній один удар в ділянку кисті правої руки, чим спричинив [PERSON] тілесні ушкодження. Постановою Бучацького районного суду Тернопільської області від 01.09.2015 в справі №595/1678/15-п [PERSON] звільнено від адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП у зв`язку з малозначністю та оголошено йому усне зауваження, за те, що 20.08.2015 біля 19.00 [PERSON] по місцю свого проживання в с. Пилява Бучацького району обзивав нецензурними словами свою дружину [PERSON] , шарпав її за верхній одяг. Крім того, за змістом постанови Бучацького районного суду Тернопільської області від 29.12.2016 у справі №595/1713/16-п, провадження в справі про вчинення [PERSON] адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Проте, з наведеної постанови, а також долученого до неї витягу із сайту Судової влади України про призначені до розгляду справи, не зрозуміло стосовно кого останнім вчинено дрібне хуліганство, що полягало у висловлюванні нецензурною лайкою. За даними листа ВП №2 (м. Бучач) Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області, адресованого [PERSON] 16.08.2021 №7791/103/01-2021, відповідно до наявних обліків у ВП №2 (м. Бучач) було зареєстровано 14 звернень [PERSON] на дії [PERSON] , а саме: 24.12.2015 ЄО №2015000397, 20.02.2016 ЄО №378 та 23.02.2016 ЄО №403, за результатами розгляду яких складено довідки про результати перевірки у відповідності до ЗУ «Про звернення громадян»; 28.02.2016 ЄО №2362, за результатами розгляду складено адміністративний протокол за ст.173 КУпАП; 29.02.2016 ЄО №452, №2317 за результатами розгляду складено адміністративні протоколи, відповідно, за ст.183 та ст.173 КУпАП; 02.10.2016 ЄО №2394, 23.10.2017 ЄО №2552 та 13.06.2018 ЄО №1486, за результатами розгляду яких складено довідки про результати перевірки у відповідності до ЗУ «Про звернення громадян»; 16.09.2020 ЄО №3589, 24.04.2021 ЄО №1955, за результатами розгляду складено адміністративні протоколи за ст.183 КУпАП; 21.05.2021 ЄО №2489 та 13.07.2021 ЄО №3400, за результатами розгляду складено довідку про результати перевірки у відповідності до ЗУ «Про звернення громадян»; 18.06.2021 ЄО №2960, за результатами розгляду відомості по даному факту внесено в ЄРДР за №12021216130000152 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України. В той же час, представником відповідача надано суду відповідь на адвокатьський запит від 17.02.2022 №1987/103/01-2022, в якій сектор дізнання ВП №2 (м. Бучач) Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області повідомляє, що кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12021216130000152 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, 14.09.2021 закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. Водночас, ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 26.10.2021 у справі №595/1629/21 скасовано постанову дізнавача сектору дізнання ВП №2 (м.Бучач) Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області Триньки В.О. від 14.09.2021 про закриття кримінального провадження №12021216130000152, внесеного до ЄРДР 19.06.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України. Крім того, за даними ухвали Бучацького районного суду Тернопільської області від 14.02.2022 (справа №595/89/22), зобов`язано уповноважених осіб ВП №2 (м. Бучач) Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення на підставі заяв від 24.12.2021 та 04.01.2022 [PERSON] у відповідності до вимог ст.214 КПК України. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд погоджується, що між сторонами існують тривалі неприязні стосунки, проте, оцінюючи надані у справі докази, приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження систематичного порушення відповідачем правил співжиття, які б робили неможливим проживання сторін в одному будинку, а також фактів вжиття до відповідача заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів, а отже, не доведено існування умов, передбачених статтею 116 ЖК Української РСР, для виселення відповідача із спірного житла. Слід зауважити, що самі по собі виклики поліції, звернення до поліції із заявами не свідчать про доведеність факту вчинення протиправних дій зі сторони віповідача [PERSON] відносно позивача [PERSON] , за відсутності притягнення особи до певного виду відповідальності (адміністративної, кримінальної), у зв`язку з чим підстави стверджувати про систематичність порушення відповідачем правил співжиття відсутні. Доводи позивача про умисне побиття її відповідачем [PERSON] , про що вона подала суду довідку КНП «Бучацька міська лікарня» Бучацької міської ради від 11.08.2021, згідно якої їй встановлено діагно: «Садно типу правої кисті. Забій правої кисті», суд оцінює критично, оскільки з такої не вбачається, що тілесні ушкодження позивачці спричинив саме відповідач [PERSON] , та, відповідно, вина відповідача у встановленому законом порядку з цього приводу не доведена. Посилання позивача на те, що вона самостійно сплачує комунальні послуги та несе інші витрати на утримання будинку не стосуються правових підстав для позбавлення відповідача права користування цією власністю. З приводу цього позивач має право вимагати притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності. Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Цьому праву кореспондує обов`язок держави створювати умови для його захисту та реалізації. Основною гарантією реалізації права на житло є те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як за рішенням суду (ст.47 Конституції України,\~ч.4 ст.9 Житлового кодексу України,\~ст.311 ЦК України). Як вбачається\~з матеріалів\~справи відповідач\~постійно проживає\~у будинку\~по [ADDRESS] та\~зареєстрований за\~вказаною адресою\~з 11\~березня 1996\~року.\~Крім цього,\~відповідач [PERSON] \~є пенсіонером,\~тобто має\~похилий вік\~(повних\~75 років). Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. За таких обставин відсутні законні підстави для виселення відповідача з займаного ним житла, тому у задоволенні позову слід відмовити. Оскільки позовні вимоги [PERSON] про зняття з реєстрації є похідними від вимог про виселення, вони теж не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed