Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-14 00:00:00

10.03.2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом, в якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину будинку [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину будинку [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що [INFO] помер [PERSON] - батько позивача та відповідачів. За життя [PERSON] заповіту не склав, відтак його спадкоємцями за законом в рівних частинах є його діти - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , які у встановленому законом порядку спадщину після батька прийняли, подавши до нотаріальної контори відповідні заяви. В подальшому [PERSON] помер [INFO] . На час смерті [PERSON] належав будинок [ADDRESS] , право власності на який було визнано відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03.06.2005р. у справі № 2-2708, яке набрало законної сили. Однак, оскільки за життя [PERSON] не оформив право власності на будинок [ADDRESS] , його спадкоємці не могли отримати свідоцтва про право на спадщину в нотаріальному порядку. За таких обставин, в 2012 р. [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом про визнання за ними права власності на спадкове майно після [PERSON] . Позивач [PERSON] на той час такого позову не заявляла, а заявила зустрічний позов про усунення [PERSON] , [PERSON] від права спадкування. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18.12.2013р., яке набрало законної сили, визнано за [PERSON] і [PERSON] право власності на 1/4 частину спадкового майна по смерті [PERSON] - будинку [ADDRESS] . Цим же рішенням в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про усунення від права спадкування відмовлено. Разом з тим, внаслідок прийняття спадщини після батька, така належить позивачу з часу її прийняття згідно з приписами ч. 5 ст. 1268 ЦК України і відповідає правовим висновкам Верховного Суду, висловленим у справах щодо спадкування, зокрема, в постанові від 06.07.2016р. у справі № 6-3095цс15, постанові від 12.04.2017р. у справі № 6-2962цс16. Так само, ще один спадкоємець [PERSON] - [PERSON] не оформив належним чином свої спадкові права, однак прийнята ним спадщина, яка складається з 1/4 частини вищевказаного будинку, також належала йому з моменту її відкриття. Як вже зазначено вище, [INFO] [PERSON] помер. Його єдиним спадкоємцем за законом, який прийняв спадщину, є його сестра [PERSON] , позивач у справі. Дана обставина підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 22.06.2010р., виданим [PERSON] . Золочівською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за № 1440. Згідно з даним свідоцтвом, спадковим майном на яке воно видане є квартира [ADDRESS] . Поряд з цим, отримати свідоцтвом про право на спадщину після [PERSON] - 1/4 частину квартири [ADDRESS] [PERSON] отримати позбавлена можливості, так як вже зазначалось за життя [PERSON] не оформив документально своїх прав на вказане майно. Поряд з цим, відсутність у [PERSON] свідоцтва про право на спадщину після смерті його батька не позбавило його права на спадщину. Тобто, хоча [PERSON] і не оформив документально право на спадщину після батька і не зареєстрував своє право власності на нього, право власності на це майно переходять за законом на позивача, як спадкоємця [PERSON] . Дана позиція повністю відповідає правовим висновкам Верховного Суду в аналогічних справах, зокрема, висновку викладеному в постанові від 14.08.2019р. у справі № 523/3522/16-ц. Згідно з правилом ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ч. 1 ст. 1218 ЦК України). Згідно з ч. 1 і ч. 2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її і не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Правилом ч. 1 ст. 1278 ЦК України передбачено, що частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Враховуючи наведені вище положення закону, а також беручи до уваги ту обставину, що позивач є такою, що прийняла спадщину після батька [PERSON] і брата [PERSON] , однак позбавлена можливості отримати в установленому законом порядку свідоцтва про право на спадщину після них, остання змушена звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності на 1/4 частину будинку [ADDRESS] в порядку спадкування після [PERSON] та на 1/4 частину будинку [ADDRESS] в порядку спадкування після [PERSON] . З врахуванням викладеного, просить позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, покликаючись на вказані в заяві обставини. Просив позов задовольнити. В останнє судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить суд розглядати справу у їх відсутності, а тому суд вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, що стверджується відмітками у журналі реєстрації вихідної кореспонденції, наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення, відзив відповідачами до суду подано не було, а тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без їх участі, позивач не заперечував проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог статтей 280-283 ЦПК України вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. З`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, перевіривши зібрані по справі матеріали, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України. Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами наступне. Відповідно до свідоцтва про народження № [NUMBER] від 02.07.1966 року, [PERSON] народилася [INFO] та її батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.5). Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , позивач зареєструвала шлюб [PERSON] та отримала прізвище після реєстрації шлюбу « [PERSON] » (а.с.6-7). З свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 30.11.2004 року вбачається, що [PERSON] , який був батьком позивача, помер [INFO] (а.с.8). На час смерті [PERSON] належав будинок [ADDRESS] , право власності на який було визнано відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03.06.2005р. у справі № 2-2708, яке набрало законної сили (а.с.9). За життя [PERSON] заповіту не склав, відтак його спадкоємцями за законом в рівних частинах є його діти - позивач [PERSON] , відповідачі [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , які у встановленому законом порядку спадщину після батька прийняли, подавши до нотаріальної контори відповідні заяви. Однак, оскільки за життя [PERSON] не оформив право власності на будинок [ADDRESS] , його спадкоємці не могли отримати свідоцтва про право на спадщину в нотаріальному порядку. За таких обставин, в 2012р. відповідачі [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом про визнання за ними права власності на спадкове майно після смерті [PERSON] . Позивач [PERSON] на той час такого позову не заявляла, а заявила зустрічний позов про усунення [PERSON] , [PERSON] від права спадкування. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18.12.2013р., яке набрало законної сили, визнано за [PERSON] , [PERSON] право власності на 1/4 частину спадкового майна по смерті [PERSON] - будинку [ADDRESS] , в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про усунення від права спадкування відмовлено (а.с.10-11). Отже, на даний час позивач [PERSON] як спадкоємець свого батька [PERSON] правомірно просить визнати за нею право власності на 1/4 частину будинку [ADDRESS] . Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла до інших осіб-спадкоємців. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття, право на спадкування за законом, як зазначено у ст. 1223 ЦК України, одержують спадкоємці з першої по п`яту чергу. Статтею 1258 ЦК України, передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. За змістом ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. У відповідності до ч. 1 ст. 1278 ЦК України, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Згідно ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов"язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У відповідності до ст. 1299 ЦК України, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Таким чином, судом встановлено, що оскільки позивач [PERSON] прийняла спадщину після свого батька, що підтверджується спадковою справою №70/2005р. та рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18.12.2013р. у справі № 1328/4672/12, дана спадщина належить їй з моменту відкриття, а відтак позовні вимоги в частині визнання за нею права власності на 1/4 частину будинку [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті свого батька [PERSON] підлягають до задоволення. Щодо позовних вимог про визнання за [PERSON] права власності на 1/4 частину будинку [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті брата [PERSON] , суд приходить на наступного висновку. З свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 03.02.2009 року вбачається, що [PERSON] , який був братом позивача та відповідачів, помер [INFO] (а.с.13). Після смерті батька, [PERSON] в шестимісячний строк подав до нотаріальної контори заяву від 29.03.2005р. про прийняття спадщини (а.с.87). Отже, [PERSON] прийняв спадщину після свого батька і йому, як і іншим спадкоємцям, належала 1/4 частина будинку [ADDRESS] . Поряд з цим, свідоцтво про право на спадщину [PERSON] не отримав, а [INFO] помер. Однак, внаслідок прийняття спадщини після смерті батька, така належала [PERSON] з часу її прийняття згідно з приписами ч. 5 ст. 1268 ЦК України і дане майно входить до спадкової маси після смерті [PERSON] . Наведена позиція повністю відповідає правовим висновкам Верховного Суду, висловленим у справах щодо спадкування, зокрема, в постанові від 06.07.2016р. у справі № 6-3095цс15, постанові від 12.04.2017р. у справі № 6-2962цс16. В свою чергу, єдиним спадкоємцем [PERSON] є його рідна сестра, позивач [PERSON] . Дана обставина підтверджується спадковою справою №185, згідно з якою [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] на частину належного йому майна, зокрема на квартиру в м. Глиняни Золочівського району Львівської області (а.с.138-159). В той же час, оскільки за життя [PERSON] не оформив належним чином права власності на успадковану після батька 1/4 частину будинку [ADDRESS] , позивач [PERSON] була позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на вказане майно. Однак, відсутність у [PERSON] свідоцтва про право на спадщину після смерті його батька не позбавило його права на спадщину. Тобто, хоча [PERSON] і не оформив свої спадкові права після смерті батька і не зареєстрував своє право власності на нього, право власності на це майно переходить за законом на позивача, як спадкоємця [PERSON] . Дана позиція повністю відповідає правовим висновкам Верховного Суду в аналогічних справах, зокрема висновку, викладеному в постанові від 14.08.2019р. у справі № 523/3522/16-ц. З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що оскільки позивач [PERSON] прийняла спадщину після смерті свого брата, що підтверджується спадковою справою №185, дана спадщина належить їй з моменту відкриття, а відтак позовні вимоги в частині визнання за нею права власності на 1/4 частину будинку [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті брата [PERSON] підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] є підставний. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідачів в дохід держави підлягає стягненню судовий збір. Оскільки позивач при подачі позову була звільнена від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір», а тому із відповідачів підлягає стягненню судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Outcome: approved