Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-02 00:00:00

Позивач НТУУ «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення заборгованості по цільовому державному кредиту для здобуття вищої освіти, мотивуючи свої вимоги тим, що 13.02.2001 року між сторонами в порядку та на умовах, визначених Постановою КМУ «Про затвердження порядку надання молодим громадянам пільгових довгострокових кредитів для здобуття освіти у вищих навчальних закладах за різними формами навчання незалежно від форм власності» №844 від 27.05.2000 року укладено Угоду про навчання студента №24, відповідно до якої відповідачці надається цільовий пільговий державний кредит для здобуття вищої освіти в розмірі 8 750, 00 грн. строком на 41 місяць з 01.02.2001 року по 31.08.2004 року зі сплатою 3% річних протягом 15 років, починаючи з двадцятого місяця після закінчення відповідачкою вищого навчального закладу. Позивач свої зобов`язання за угодою виконав в повному обсязі, а відповідачка кредит та відсотки за кредитом не сплачує, у зв`язку з чим Університет звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідачки на користь Університету заборгованість станом на 01.01.2021 становить у розмірі 2 208,71 грн. та судові витрати по справі. Ухвалою суду від 28 грудня 2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки суду не повідомив. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, а тому, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність останньої та ухвалити у справі заочне рішення за згодою представника позивача. Неявка сторін є підставою для розгляду справи без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.1 ст. 3 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України). У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29). Судом встановлено, що 13.02.2001 року між Національним технічним університетом України «Київський політехнічний інститут» (наказом МОН від 17.08.2016 року № 992 присвоєно ім`я Ігоря Сікорського ) та [PERSON] в порядку та на умовах, визначених Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку надання молодим громадянам пільгових довгострокових кредитів для здобуття освіти у вищих навчальних закладах за різними формами навчання незалежно від форм власності» №844 від 27.05.2000 року було укладено Угоду № 24 про навчання студента, відповідно до якої відповідачці надається цільовий пільговий державний кредит для здобуття вищої освіти. Пунктом 1.1 Угоди визначено, що предметом цієї угоди є кредит, який надається відповідачці на її навчання у Національному технічному університеті України «Київський політехнічний інститут», відповідно до рішення вченої (педагогічної) ради вищого навчального закладу від 12.02.2001 року №2 в сумі 8750 грн. строком на 41 місяць з 01.02.2001 року по 31.08.2004 року зі сплатою 3% річних протягом 15 років, починаючи з 12 місяця після закінчення відповідачем вищого навчального закладу. Пунктом 22 Порядку надання цільових пільгових кредитів для здобуття вищої освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.06.2003 року № 916 та п. 1.1., 4.1 Угоди передбачено, що одержувач кредиту зобов`язаний повернути протягом 15 років всю суму наданого навчальним закладом кредиту та 3% річних за користування кредитом після закінчення навчання, починаючи з 12-го місяця, а у разі відрахування - починаючи з 3-го місяця після відрахування, шляхом внесення коштів на банківський рахунок позивача до 31 грудня кожного року 1/15 частину від загальної суми одержаного кредиту та відсотки за користування ним. Пунктом 23 Постанови Кабінету Міністрів України від 16.06.2003 року № 916 передбачено, що в разі невиконання одержувачем кредиту умов угоди, ухилення від повернення кредиту, вищий навчальний заклад застосовує заходи для стягнення заборгованості відповідно до законодавства. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування. Як встановлено при розгляді справи, Університет свої зобов`язання за Угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці кредит у розмірі 8 750, 00 грн. Як вбачається з письмових матеріалів справи, відповідачка не надала своєчасно Університету грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, що має відображення у Розрахунку заборгованості за угодою. Таким чином, в порушення умов угоди, а також вимог ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідачка зобов`язання за вказаною вище угодою не виконала. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідачка порушує зобов`язання за даною Угодою. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. У зв`язку з невиконанням відповідачкою своїх зобов`язань за Угодою станом на 01.01.2021 року у неї виникла заборгованість перед Університетом у розмірі 2 208,71 грн., з яких: - 1 555,60 грн. - заборгованість за кредитом; - 653,11 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом. На даний час відповідачка продовжує ухилятись від виконання зобов`язань і заборгованість за Угодою не погашає. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Як встановлено в судовому засіданні та доведено зібраними по справі доказами, відповідачка умови укладеної Угоди не виконує, кредит та відсотки за користування кредитом не сплачує, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги Університету підлягають задоволенню в повному обсязі й з відповідачки на користь Університету підлягає стягненню заборгованість за Угодою на загальну суму 2 208,71 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 2 270,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved