Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-14 00:00:00

В грудні 2021 року [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу права на земельну частку (пай), укладений між [PERSON] та [PERSON] 10.02.2000 року, посвідчений завідувачем Чемеровецької державної нотаріальної контори Пилявським В.Б., зареєстрований в реєстрі за №434. Позовні вимоги мотивує тим, що вона [PERSON] була членом колгоспу «Чемеровецький», внаслідок чого отримала право на земельну частку (пай) розміром 2,45 умовних кадастрових гектарів. Право на земельну ділянку належало їй на підставі сертифіката серії ХМ №0340436, виданого Чемеровецькою РДА 04.08.1997 року. На час отримання земельної ділянки у власність, позивач проживала у смт. Чемерівці, однак згодом переїхала на постійне проживання до м. Кривий Ріг. На початку 2000 року її племінниця [PERSON] попросила оформити довіреність на її ім`я, для можливості розпорядження нею від імені позивача належною земельною ділянкою, зокрема для надання її в оренду. Оскільки, на той час позивач проживала вже у м. Кривому Розі та не мала змоги вирішувати земельні питання в смт. Чемерівці особисто, а тому погодилася на пропозицію відповідача. Після досягнення згоди щодо оформлення довіреності, з метою посвідчення 10.02.2000 року обоє звернулися до Чемеровецької державної нотаріальної контори. На момент підписання тексту документа позивач була впевнена, що йдеться саме про довіреність, але поза її волевиявленням, скориставшись похилим віком та нерозумінням усіх тонкощів законодавства, нотаріус за згодою відповідача склав договір купівлі-продажу, внаслідок чого позивач позбавлена свого майна поза своєю волею. Вказує, що про зазначену обставину дізналася випадково, як минув рік від підписання документів у нотаріальній конторі, позивач зателефонувала до [PERSON] для того щоб з`ясувати, чи вона вже отримала орендну плату, однак остання зазначила, що тепер позивач немає жодних прав на спірну земельну ділянку, оскільки вона є її власником на підставі укладеного між ними договору. Крім того, [PERSON] вказує, що ніяких грошових коштів в якості оплати за придбання земельної ділянки не отримувала. У зв`язку з чим вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою. Позивач та її представник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання з`явилася, щодо задоволення позову заперечила, вказала що ніяких протиправних чи шахрайських дій проти своєї тітки [PERSON] не вчиняла, позивач з власної волі продала їй земельну ділянку, за яку чоловік відповідача сплатив грошові кошти в розмірі за домовленістю із позивачем у договорі купівлі-продажу. Третя особа Чемеровецька державна нотаріальна контора в судове засідання не з`явився, однак про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши також правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 47 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) було передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Судом встановлено, що згідно долученої до матеріалів позовної заяви, копії оскаржуваного договору купівлі-продажу від 10.02.2000 року, який посвідчений завідувачем Чемеровецькою державною нотаріальною конторою Пилявським В.Б., зареєстрований в реєстрі за №434 та який укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] продала, а [PERSON] купила право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності колгоспу «Чемеровецький» смт. Чемерівці, розміром 2,45 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі на місцевості. Підписи у даній копії договору відсутні. Так, позивач в позовній заяві посилається на те, що [PERSON] діяла недобросовісно, адже поза її волевиявленням, скориставшись похилим віком та нерозумінням усіх тонкощів законодавства, а також, те, що нотаріус за згодою відповідача склав договір купівлі-продажу, внаслідок чого позивач позбавлена свого майна поза своєю волею. Неодноразово починаючи з 22.09.2020 року позивач зверталася до правоохоронних органів з приводу порушення відповідачем її прав, з метою відновлення порушення прав, як власника. На підтвердження реальності вчинення правочину та бажання настання його наслідків стороною відповідача [PERSON] надано до суду оригінал оскаржуваного договору купівлі-продажу від 10.02.2000 року, який посвідчений завідувачем Чемеровецької державної нотаріальної контори Пилявським В.Б., зареєстрований в реєстрі за №434 та який укладений між [PERSON] та [PERSON] .. У зазначеному договорі [PERSON] продала, а [PERSON] купила право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності колгоспу «Чемеровецький» смт. Чемерівці, розміром 2,45 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі на місцевості. Підписи у оригіналі договору присутні, як [PERSON] , так і [PERSON] .. Також, як вбачається, із наданого відповідачем оригіналу державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №020591 власником земельної ділянки кадастровий номер 6825255100:01:001:0022 є [PERSON] .. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні також вказала, що вона разом із [PERSON] приходили до нотаріуса, у позивача були документи на дану земельну ділянку, після підписання договору її чоловік передав гроші [PERSON] у руки. На запитання суду [PERSON] відповіла, що будь-яких договорів оренди вона не підписувала. Враховуючи цю обставину, покази [PERSON] в частині того, що вона хотіла дати довіреність на ім`я [PERSON] , а не укладати договір купівлі-продажу з метою отримувати орендну плату спростовується самими ж поясненнями [PERSON] в судовому засіданні. Крім того, [PERSON] в судовому засіданні не заявляла клопотань про призначення почеркознавчої експертизи, що підтверджує той факт, що даний договір підписаний нею. Також, суд не бере покази [PERSON] в частині того, що чоловік [PERSON] подзвонив в 2017 році або 2018 році та повідомив, що в неї в сумці є копія договору купівлі-продажу, оскільки зі слів [PERSON] її чоловік помер більше дев`яти років тому. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , однак будь-яких пояснень з приводу купівлі-продажу земельної ділянки свідком не надано. Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша стаття 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину заст. 230 ЦК України. Слід зазначити, що позивач у позовній заяві посилається на те, що земельна ділянка була продана, відповідно до договору купівлі-продажу за значно нижчою ціною, ніж оціночна, хоча під час укладення договору сторони узгодили основні умови, зокрема ціну та порядок розрахунку. У договорі купівлі-продажу від 10.02.2000 року [PERSON] та [PERSON] визначали істотні умови договору, предметом яких є право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності колгоспу «Чемеровецький» смт. Чемерівці, розміром 2,45 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі на місцевості, продаж якої вчинено за ціною 8 000 (вісім тисяч гривень), які були сплачені покупцем продавцеві до підписання цього договору. Будь-яких даних про те, що договір був укладений під впливом обману, внаслідок навмисного введення в оману покупцем продавця, позивачем не наведено та матеріали справи не містять. Доводи позивача щодо того, що вона фактично не отримувала грошових коштів за продаж спірної земельної ділянки не можуть бути підставою для визнання недійсним договору, оскільки доводи щодо неналежного виконання грошового зобов`язання за договором купівлі-продажу можуть свідчити про неналежне виконання умов договору, а не про його недійсність. Так, згідно договору купівлі-продажу, грошові кошти за договором повністю сплачені покупцем готівкою і отримані продавцем особисто. Доказів того, що такі умови договору сторонами не виконано та відповідач не розрахувався, суду не надано. У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на всі вищезазначені обставини, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що оскаржуваний нею договір купівлі-продажу земельної ділянки від 10.02.2000 року, який було укладено між [PERSON] та [PERSON] , порушує права позивача, тому в частині про визнання договору купівлі-продажу недійсним, слід відмовити. Щодо строку звернення до суду з даним позовом слід зазначити, що відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 267 Цивільного Кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 Цивільного кодексу України. 01.12.2021 року позивач [PERSON] подала клопотання про визнання поважними пропущення строку позовної давності та поновлення пропущеного строку позовної давності у справі, оскільки позивач дізналася про порушення своїх прав у 2001 році, проходила лікування та вказала, що дізналася про те, що строк давності складає три роки, лише після отримання консультації юриста. З доданих до матеріалів справи документів, вбачається, що [PERSON] проходила неодноразово курси лікування, а тому суд приходить до висновку, що позивач пропустила строки давності з поважних причин, у зв`язку з чим поновлює строк на подання позовної заяви про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Outcome: partial