Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-24 00:00:00

Позивач [PERSON] , вказуючи на те, що 02.04.2019 року між ним та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, згідно якого позичальник [PERSON] отримав у строкове користування грошові кошти в сумі 795 000,00 грн., при цьому, у визначений умовами договору строк відповідну суму не повернув, просить стягнути існуючу заборгованість у вищевказаному розмірі, відшкодувати судові витрати. Ухвалою суду від 06.12.2021 року по справі відкрите загальне позовне провадження. У строк, визначений для надання відзиву, відповідачем подано зустрічний позов, в якому відповідна сторона просить визнати недійсним договір позики як такий, що не направлений на дійсне встановлення прав та обов`язків сторін у взаємовідносинах, заснованих на договорі позики. У зустрічному позові вказано, що твердження [PERSON] про виникнення правовідносин згідно договору позики, фактичне отримання грошових коштів не відповідає дійсності. Зокрема, на момент складання розписки (02 квітня 2019 року) [PERSON] було повних 19 років, що ставить під сумнів спроможність позичати у такому віці таку значну суми коштів. При цьому, наявність розписки зумовлена іншими обставинами, не пов`язаними з укладенням договору позики. Так, [PERSON] є близьким родичем (рідний брат матері) батька [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , який займався підприємницькою діяльністю і до деяких своїх справ залучав [PERSON] . На початку 2018 року [PERSON] віднайшов у [ADDRESS] домоволодіння, яке його власники збирались продавати за привабливою ціною. З метою придбання вказаного домоволодіння та його подальшого продажу [PERSON] уклав у простій письмовій формі 01 лютого 2018 року із [PERSON] , [INFO] , Попередній договір за умовами якого отримав від [PERSON] грошові кошти у сумі 100 000 (сто тисяч) доларів США під зобов`язання не пізніше ЗО квітня 2018 року нотаріально посвідчити Основний договір купівлі-продажу домоволодіння. У зв`язку з тим, що [PERSON] був учасником великої кількості судових спорів, з метою забезпечення юридичної безпеки, було вирішено оформити частину придбаного домоволодіння на [PERSON] , на що той погодився. 07 лютого 2018 року [PERSON] у відповідності до Договору купівлі-продажу частини житлового будинку, посвідченого Державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Василевською О.П. став власником частини домоволодіння. Згодом, вже після придбання домоволодіння, [PERSON] звернувся до [PERSON] з проханням оформити розписку, за якою [PERSON] нібито позичив у [PERSON] грошові кошти. Вказана розписка слугувала гарантією виконання зобов`язань [PERSON] , який повинен був на першу вимогу [PERSON] прибути до нотаріуса та продати належну йому частину домоволодіння [PERSON] . У листопаді 2019 року по дорозі з Києва до Житомира [PERSON] зник. За наявною інформацією за вказаним фактом Броварським відділом поліції Головного управління Національної поліції у Київський області здійснюється досудове розслідування відповідного кримінального провадження. Факт зникнення [PERSON] визнається сторонами спору. Вказані обставини, на думку позивача у зустрічному позову, є підставою для визнання договору недійсним як такого, що не відтворює справжню правову природу правовідносин між учасниками. В судовому засіданні учасники підтримали викладені у поданих заявах по суті спору вимоги та заперечення. Стаття 1046 ЦК України визначає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 527 ЦК України визначено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16-ц (провадження № 61-42076св18). За наслідком встановлення характеру спору, який виник між позивачем та відповідачем, судом здобуто висновок про існування між сторонами правовідносин, заснованих на договорі позики, підтверджено факт отримання грошових коштів, з`ясовано строк та порядок їх повернення, підтверджено неналежне виконання боржником взятих на себе зобов`язань. Так, зі змісту дослідженої судом розписки, яку учасники склали 02.04.2019 року на підтвердження укладення договору позики, слідує, що позичальник усвідомлює правову природу та юридичні наслідки вчинюваного між ним та кредитором правочину, беззаперечно підвереджує, що позичив у [PERSON] 795 000,00 горн., бере на себе зобов»»зання повернути грошову суму у встановлений договором строк - до 15.05.2019 року. За переконанням суду, наявність відповідних домовленостей за укладеної розпискою, виданої на підтвердження договірних відносин учасників, підтверджує факт отримання грошових коштів із зобов`язанням їх повернення. Відповідно до ч.3 ст. 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. З приводу висловлених відповідачем заперечень щодо факту передання грошових коштів суд вважає необхідним додатково звернути увагу на такому. З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання, чи навпаки, непередання грошових коштів або речей доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Вказаний висновок наведено у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року по справі № 559/2587/19 за аналогічними обставинами спору між кредитором та боржником. Верховний Суд звернув увагу, що сам факт підписання боргової розписки за умови відсутності належних та допустимих доказів на спростування цього факту, свідчить про укладення сторонами договору позики, на зазначених у ньому умовах, а також засвідчує отримання боржником від кредитора обумовленої цим договором суми грошових коштів. У виниклому спорі відповідачем не надано достатніх та належних доказів на спростування факту отримання грошових коштів. Твердження представника відповідача про відсутність матеріальної спроможності позивача як особи молодого віку надати у позику обумовлену грошову суму суд відхиляє, оскільки суду не надано відомостей про матеріальний стан учасника на період укладення правочину, неможливість надходження коштів у власність позивача в інший, не пов`язаний із трудовим відносинами спосіб, в тому числі, шляхом укладення договорів дарування, позики тощо з іншими особами, не доведено. Вивчені судом докази - попередній договір від 01.02.2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] із зобов`язанням [PERSON] підготувати необхідні для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу об`єкта нерухомості документи, передати у власність [PERSON] всі частини житлового будинку, із взаємною оцінкою наданих свідком [PERSON] пояснень, згідно яких між ним та [PERSON] досягались домовленості про придбання [PERSON] , шляхом формального оформлення на рідних, об`єкта нерухомості з метою майбутньої передачі у власність [PERSON] , що стало підставою для сплати на користь [PERSON] авансових платежів в приблизній сумі понад 100 000 доларів США, не спростовують намір [PERSON] виступити учасником правових відносин, заснованих на договорів позики із [PERSON] , отримати кошти за таким договором. Суд звертає увагу, що відповідач протягом періоду з 2019 року по час звернення із зустрічним позовом не вчиняв жодних активних дій, скерованих на оспорювання договору позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця. У відповідності до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За змістом ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до ч.чі. 1. 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом не отримано відомостей про невідповідність волевиявлення учасника внутрішній волі, про відсутність бажання настання реальних наслідків правочинів, підстави для визнання договору недійсним відсутні. Як зазначалось вище, в судовому засіданні знайшли своє підтвердження обставини передання грошових коштів за договором позики на користь відповідача [PERSON] , а тому підстави для визнання договору неукладеним внаслідок неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей також відсутні. З огляду на викладене, підлягає до задоволення первісний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики, у задоволені зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору недійсним слід відмовити. На підставі ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача 7950,00 грн. судового збору.

Outcome: approved