Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області із позовом до [PERSON] з участю служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дітей. В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що 01.05.2010 року між відповідачем [PERSON] , [INFO] та позивачкою [PERSON] , [INFO] було укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб від 01.05.2013 року серії [NUMBER] , яке видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, актовий запис 443. У шлюбі народилось двоє дітей: - \~ \~ \~ \~син [PERSON] , [INFO] ; - \~ \~ \~ \~дочка [PERSON] , [INFO] . Спільне сімейне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між подружжям, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. Шлюбні відносини сторони продовжувати не бажають і примирення, на думку позивача, не можливе. Збереження сім`ї неможливе та суперечить спільним інтересам подружжя, а проживання в атмосфері сварок та непорозумінь є нездоровим ні для сторін, ні для дітей. Строк на примирення з цих підстав позивач просить не надавати. Позивач вказала, що неповнолітні діти повинні залишитись проживати із нею, оскільки спір з цього приводу відсутній. Крім цього, позивач вважає за доцільне стягувати з відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 від доходу відповідача, оскільки [PERSON] є здоровим, працює, отримує заробітну плату. Вказаний розмір аліментів є мінімальним на двох дітей та гарантований державою. Із вказаних підстав позивач просить розірвати шлюб між [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ), що зареєстрований 01.05.2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, актовий запис 443; після розірвання шлюбу відновити позивачці дошлюбне прізвище « [PERSON] »; неповнолітніх дітей [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) залишити проживати з матір`ю [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ); стягнути з [PERSON] ( [INFO] ) на користь [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) у розмірі 1/3 (однієї третини) від розміру заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття. Відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву в якому вказав, що у позовній заяві не наведено жодних поважних причин для розлучення і рішення дружини емоційним та не виваженим та прийняте у стані глибокого морального виснаження. Розірвання шлюбу призведе до погіршення матеріального стану як подружжя, так і дітей, які будуть рости у неповній сім`ї, що суперечить їхнім інтересам. Щодо визначення місця проживання дітей відповідач вказав, що суди при вирішенні справ повинні першочергову увагу приділяти якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Однак, позивачем надано недостовірну інформацію про відсутність спору з приводу місця проживання дітей. Відповідач вказав, що він, як батько, не вчиняв дій щодо розпаду сім`ї чи погіршення її матеріального забезпечення. Він бажає виховувати дітей в повноцінній сім`ї, турбуючись та підтримуючи членів сім`ї. У нього є у власності частка квартири де проживають його батьки, які постійно підтримували їхню сім`ю та не заперечують щодо його проживання разом із дітьми у них. Протягом подружнього життя він утримував дружину і дітей, як під час декретної відпустки, так і зараз. За зароблені ним кошти зроблено ремонт у квартирі, сім`я забезпечувалась продуктами харчування, одягом, іграшками, оплачувались заняття дітей у спортивних секціях. Протягом останніх років діти усі канікули проводили із відповідачем. Крім цього, заробітна плата відповідача є вищою ніж у позивача, а тому у відповідача більше можливостей для забезпечення розвитку дітей. Відповідач вказав, що оскільки законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дітьми, а тому просить визначити місцем проживання дітей із ним. Щодо стягнення аліментів відповідач вказав, що він ніколи не відмовлявся щодо витрат на утримання дітей і не планує це робити у майбутньому. У випадку, якщо суд прийде до переконання, що місце проживання дітей слід визначити із позивачем, просить забезпечити відповідачу право на договірну сплату аліментів на утримання дітей в розмірі зазначеному у позові. У відповіді на відзив позивач вказала, що заперечує щодо надання строку для примирення, оскільки у 2021 році сімейні відносини між сторонами у справі остаточно розладилися, почалось фізичне та психологічне насильств, тиск, погрози забрати дітей, розмови про поділ майна подружжя. Оскільки перебування у шлюбі є правом особи, а не обов`язком, а тому просить шлюб розірвати. При вирішенні питання щодо визначення місця проживання дітей позивач просить врахувати, що вона є одноосібним власником двокімнатної квартири [ADDRESS] на підставі договору Дарування від 02.08.2012 року. Усе життя дітей прив`язане до вказаного житла і міняти звичний уклад життя дітей буде травматичним для них. Просить врахувати, що відповідач є власником лише 1/4 частки квартири. Іншими співвласниками є батьки відповідача та його брат. Квартира відповідача є двокімнатною і проживання у ній шістьох осіб не буде комфортним, оскільки діти не матимуть власного простору необхідного для комфортної організації навчання, дозвілля, відпочинку та сну. Крім цього, позивач вказала, що відповідач порушує режим харчування дітей, зокрема [PERSON] , [INFO] , страждає розладом травлення, що призводить до ризику виникнення надмірної ваги, в зв`язку із чим їй рекомендовано дитячим педіатром змінити раціон харчування, якого не дотримується відповідач у справі. Просить визначити місце проживання дітей із матір`ю позивачкою у справі. Щодо стягнення аліментів із відповідача, позивач вказала, що просить стягнути мінімальний розмір аліментів, який гарантований державою, а тому вважає що позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення у повному обсязі. Відповідач [PERSON] подав заперечення у яких вказав, що твердження позивача про те, що відносини в сім`ї розладнались ще з 2017 року є введенням суду в оману. Фізичного та психологічного насильства з його сторони не було. При визначенні місця проживання дітей просить врахувати інтереси дітей. Вважає, що залишивши дітей з матір`ю, створиться ситуація в якій діти будуть віддані самі собі, допоки позивач буде вирішувати власні робочі питання, матеріальне забезпечення дітей погіршиться. У випадку проживання дітей у батьків відповідача, останні зможуть зустріти дітей зі школи, забезпечити їм належне харчування. Вказав, що твердження позивача про те, що ним порушується режим харчування дітей не відповідає дійсним обставинам справ. Представником позивача [PERSON] адвокатом Думич О.І. подано заяву у якій остання просить суд залишити позивачці шлюбне прізвище [PERSON] . Представник позивача [PERSON] адвокат Думич О.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав наведених у позовній заяві, просить задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог з підстав наведених у заявах по суті справи. Суд, дослідивши та оцінивши докази у справі, заслухавши пояснення сторін у справі вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення виходячи із наступного. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] сторони у справі, [PERSON] та [PERSON] 01.05.2010 року зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, актовий запис №443. Після реєстрації шлюбу прізвище подружжя [PERSON] . Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків [PERSON] отримував дохід у період із січня 2021 року по червень 2021 року в Західноукраїнському національному університеті в розмірі 13334,20 гривень щомісячно. Відповідно до копії договору дарування від 02.08.2012 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар квартиру за номером [ADDRESS] . Згідно довідки від 28.10.2021 року, яка видана директором товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія»-«Авангард» Пастущин Ользі Валеріївні, остання працює у товаристві з 20.06.2018 року і на даний момент займає посаду заступник головного бухгалтера. Дохід за період з 01.04.2021 по 30.09.2021 склав 43000 гривень . Згідно інформації Тернопільської міської дитячої комунальної лікарні №951 від 05.11.2021 [PERSON] , [INFO] , що проживає в [ADDRESS] , знаходиться на обліку в педіатричному відділенні № 5 КНП «ТМДКЛ» з народження, укладено декларацію з лікарем-педіатром. В серпні 2021 року дівчинка оглянута лікарем-педіатром. 02.11.2021 консультована лікарем-гастроентерологом КНП «ТМДКЛ». Дані рекомендації по харчуванню, дитині призначено лікування та дообстеження. Органом опіки та піклування служби у справах дітей управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради у даній цивільній справі надано висновок щодо визначення місця проживання дітей згідно якого орган опіки та піклування рекомендує визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] за адресом: [ADDRESS] . Крім цього, у вказаному висновку зазначено на засіданні комісії з малолітніми дітьми проведено бесіду, під час якої з`ясовано, що малолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживали разом з матір`ю і надалі бажають проживати разом з матір`ю. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 01 травня 2010 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 443. Від даного шлюбу в сторін народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Згідно викладених у позові обставин, якими позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги, спільне життя сторін не склалося, вони не підтримують подружніх відносин і шлюб існує лише формально. Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами третьою, четвертою статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 СК України. Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушуванням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Судом з`ясовано, що сторони не підтримують шлюбних стосунків, шлюб носить формальний характер, тому збереження шлюбу є неможливе та недоцільне, оскільки буде суперечити інтересам сторін, в зв`язку з чим суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати. Щодо визначення місця проживання дітей суд зазначає наступне. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Суд звертає увагу, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Згідно висновку органу опіки та піклування встановлено, що на засіданні комісії з малолітніми дітьми проведено бесіду, під час якої з`ясовано, що малолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживали разом з матір`ю і надалі бажають проживати разом з матір`ю. Як зазначено у Постанові ВС від 21.07.2021 року у справі № 404/3499/17 «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку». Вирішуючи спір суд, врахувавши інтереси малолітніх дітей, їхню думку щодо визначення їхнього місця проживання, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також дотримуючись балансу між інтересами дітей, правами батьків на виховання дітей і обов`язком батьків діяти в їх інтересах, приходить до висновку про необхідність визначення місця проживання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю [PERSON] за адресом: [ADDRESS] , оскільки це відповідає найкращому забезпеченню інтересів дітей, так як вони висловили своє бажання проживати разом із матір`ю, яка забезпечена власним житлом. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів суд зазначає наступне. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 pоку та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Положеннями статті 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною другою статті 150 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог частин першої, другої статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Так, згідно з частиною третьою статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Стаття 182 Сімейного кодексу України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення аліментів, а також їх розмір. Згідно із частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, враховуючи необхідність забезпечення прав малолітніх дітей на рівень життя, достатній для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а також, беручи до уваги те, що відповідач є молодою особою працездатного віку, працевлаштований, а тому суд приходить до переконання, що позовні вимоги про стягнення аліментів є підставними та підлягають до задоволення у повному обсязі, в зв`язку із чим із відповідача на користь позивача слід стягувати аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] , у розміри 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) [PERSON] , але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 02 вересня 2021 року та до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Клопотання відповідача про забезпечення йому права на договірну сплату аліментів на утримання дітей в розмірі зазначеному у позовній заяві до задоволення не підлягає, оскільки позивач вправі звернутись до суду із відповідним позовом про визначення та стягнення із відповідача аліментів на утримання малолітніх дітей і таке право не підлягає обмеженню. Згідно ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Оскільки позивачем при зверненні до суду із позовом було сплачено судовий збір в розмірі 908 гривень, а тому вказана сума підлягає до стягнення із відповідача в користь позивача. Враховуючи те, що при зверненні до суду із позовними вимогами про стягнення аліментів позивач звільняється від сплати судового збору, а тому сума судового збору в розмірі 908 гривень за позовні вимоги про стягнення аліментів підлягає стягненню із відповідача в дохід держави. На підставі наведеного та

Outcome: approved