Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-30 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ», звернулося до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , заборгованість за послуги з гарячого водопостачання в розмірі 23 481013 грн., інфляційну складову боргу в розмірі 1 990,04 грн., 3% річних у розмірі 1 041,61 грн., та судовий збір в розмірі 2 270,00 гривень. 14 квітня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва відкрите провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 21 вересня 2021 року Дніпровським районним судом мста Києва ухвалено заочне рішення про задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Присуджено до стягнення солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» заборгованість за послуги з постачання централізованого опалення та за послуги з постачання гарячої води в розмірі 23 481,13 грн. та зарахувати на розрахунковий рахунок № [NUMBER] в АТ «Альфа-Банк» у м. Києві, код ЄДРПОУ 377339041. Присуджено до стягнення солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» інфляційну складову боргу в розмірі 1 990,04 грн., та 3% річних у розмірі 1 041,61 грн. та зарахувати на розрахунковий рахунок № [NUMBER] а АТ «Альфа-Банк» у м. Києві, код ЄДРПОУ 37739041. Присуджено до стягнення з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» судові витрати по сплаті судового збору в рівних частках в розмірі 756,66 грн., з кожного відповідача та зарахувати на розрахунковий рахунок № [NUMBER] а АТ «Альфа-Банк» у м. Києві, код ЄДРПОУ 37739041. 25 липня 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу якою поновлено відповідачу [PERSON] процесуальний строк для подання до суду заяви про перегляд заочного рішення. Заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 вересня 2021 року, яке ухвалено в межах розгляду цивільної справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, задоволено. Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 вересня 2021 року, ухвалене в межах розгляду цивільної справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, скасовано, та призначено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Згідно з частин 1-2 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. 08 серпня 2022 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Кір`яков Артур Сергійович подав до суду відзив на позов з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 29 серпня 2022 року представник позивача [PERSON] подала відповідь на відзив з викладенням своїх міркувань по суті відзиву на позов з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини. Під час розгляду справи, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , не скористалися процесуальним правом подати відзив на позов з викладенням своєю позиції щодо заявлених вимог та долучити докази на підтвердження (спростування) заявлених вимог. Суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. ( ч.8 ст.279 ЦПК України) Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала вимоги, які викладені в позовній заяві додатково зазначила, що надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води в будинку [ADDRESS] здійснюється ТОВ «Євро-Реконструкція» на підставі ліцензії від 01 червня 2012 року № 198. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є наймачами квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі ордеру на жиле приміщення від 08 вересня 2009 року, та які є споживачами послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Між позивачем та відповідачам [PERSON] , 09 вересня 2016 року було укладено Договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води № 420180/29. Однак відповідачі з жовтня 2017 року своєчасно не вносили плату за отримані послуги централізованого опалення, та з жовтня 2018 року не вносили плату за отриманні послуги з постачання гарячої води, в результаті чого утворилась заборгованість станом на 01 лютого 2021 року у розмірі 23 481,13 грн., з яких: заборгованість за послугу з централізованого опалення - 13 591,92 грн.; заборгованість за послугу з постачання гарячої води - 9 889,21 грн. 21 вересня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено заочне рішення, яким позов задоволено в повному обсязі. 28 жовтня 2021 року представником позивача було отримано виконавчі листи по справі, які в подальшому були пред`явлені до виконання приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Сіщук Володимиру Васильовичу. Під час розгляду даної справи позивачу стало відомо, що 28 липня 2022 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Сіщуком Володимиром Васильовичем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, в зв`язку з погашенням заборгованості боржником. Представник позивача не заперечує наявного факту погашення заборгованості відповідачем, однак відповідно до загального обсягу процесуальних прав викладенні у довіреності, не наділена правом подавати/заявляти клопотання/заяви про відмову від позову. Крім того, відповідно до заявлених вимог, залишається невирішені питання про розподіл судових витрат які були понесені позивачем при звернення з даним позовом до суду. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомленні належним чином, про причину неявки суду не повідомили. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Кіряков Артур Сергійович в судовому засіданні просив в позові відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов та долучених до нього доказів, додатково пояснив, що 08 вересня 2009 року на ім`я [PERSON] видано ордер № 012919 серії Б, на право зайняття житлового приміщення квартири [ADDRESS] , яка складається з 3-х кімнат, жилою площею 50,30 кв.м. разом з членами сім`ї. Відповідач [PERSON] в період з жовтня 2017 року по лютий 2021 року, не є споживачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, які надаються позивачем в квартиру [ADDRESS] , оскільки з 13 жовтня 2016 року відповідача [PERSON] було знято з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] . В подальшому був зареєстрований за іншою адресою: [ADDRESS] . 28 серпня 2020 року відповідач придбав квартиру [ADDRESS] , та 21 січня 2021 року був зареєстрований за зазначеною адресою. Позивачем не доведено, що відповідач [PERSON] є споживачем послуг в період з жовтня 2017 року по лютий 2021 рік, за адресою: [ADDRESS] . Між позивачем та відповідачем [PERSON] не існує жодних договірних відносин, в тому числі щодо надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Під час перегляду заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 вересня 2021 року, відповідачем [PERSON] сплачено заборгованість в повному обсязі, про, що приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Сіщуком Володимиром Васильовичем 28 липня 2022 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №68741538 з примусового виконання виконавчого листа №755/5885/21 виданого 27 жовтня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва. Таким чином, вислухавши учасників цивільного процесу, наведені сторонами доводи та заперечення щодо підстав та предмету позову, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дають підстави для ухвалення судового рішення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води в будинку [ADDRESS] здійснюється ТОВ «Євро-Реконструкція» на підставі ліцензії від 01 червня 2012 року за № 198, що підтверджується переліком житлових будинків, затвердженим Головою Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації 20 серпня 2015 року. Згідно зі ст. 58 Житлового кодексу України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер - правоустановлюючий документ індивідуального характеру, що видається виконавчим органом місцевої ради, до компетенції якого входить прийняття рішення про надання житла та видача документа, який є єдиною правовою підставою на вселення громадянина особисто або з його сім`єю у жиле приміщення. 08 вересня 2009 року на ім`я [PERSON] видано ордер № 012919 серії Б, на право зайняття житлового приміщення квартири [ADDRESS] , яка складається з 3-х кімнат, жилою площею 50,30 кв.м. 09 вересня 2016 року між ТОВ «Євро-Реконструкція» та [PERSON] укладено Договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води № 420180/29, за умовами якого виконавець зобов`язався своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води, а споживач зобов`язалась своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені Договором. Відповідно до положень статтей 64, 65 Житлового кодексу України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва щодо зареєстрованих/знятих з реєстрації осіб у житловому приміщені за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] (зареєстрований з 18 вересня 1990 року), [PERSON] (зареєстрований з 18 вересня 1990 року), а відповідач [PERSON] з 13 жовтня 2016 року по 19 серпня 2020 рік) був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 40) У залежності від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газопостачання, централізоване опалення тощо), 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, освітлення місць загального користування, поточний ремонт тощо), 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо) (ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» Правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання таких послуг, регулюються як нормами Цивільного кодексу України, так і Законом України «Про житлово-комунальні послуги», а також іншими нормативно-правовими актами у галузі цивільного, житлового законодавства та актів, що регулюють відносини у сфері надання житлово-комунальних послуг. Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. (Постанова Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц) Пунктом 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені. За визначенням, наданим у статті 1 вказаного Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Статтею 526 Цивільного кодексу України визначені загальні умови виконання зобов`язання, зокрема, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань. Згідно із частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням. Таким чином, правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. З огляду на викладене правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 Цивільного кодексу України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Відповідно до частини 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 Цивільного кодексу України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. У статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15). З огляду на те, що відповідач, як встановили суди попередніх інстанцій, прострочив виконання грошового зобов`язання, він на вимогу позивача повинний сплатити інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми. Висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 14-448цс19-ц. Відповідно до положення статті 322 Цивільного кодексу України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 541 Цивільного кодексу України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Правила користування приміщеннями житлових будинків, затвердженні Постановою КМУ України від 08 жовтня 1992 року № 572, п.18 зобов`язують наймача, власника й орендаря житлового приміщення оплачувати житлово-комунальні послуги, тому враховуючи положення ст. 541 ЦК України зобов`язання з оплати комунальних послуг мають солідарний характер, а тому особи, що є співвласниками квартири несуть солідарні зобов`язання з оплати житлово-комунальних послуг. Заявляючи вимоги про солідарне стягнення з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] заборгованості за послуги постачання централізованого опалення (з жовтня 2017 року по 01 лютого 2021 року) та постачання гарячої води (з жовтня 2018 року по 01 лютого 2021 року), Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» просило стягнути заборгованість в загальному розмірі - 26 512,78 грн., з яких: заборгованість за послуги централізованого опалення - 13 591,92 грн. заборгованість за послуги з постачання гарячої води в розмірі 9 889,21 грн., втрати від інфляції у розмірі - 1 990,04 грн., а також 3% річних у розмірі - 1 041,61 грн, які нараховано відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. Як встановлено, під час розгляду справи, на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Сіщука Володимира Васильовича, перебував виконавчий лист № 755/5885/21, виданий Дніпровським районним судом міста Києва 27 жовтня 2021 року про солідарне стягнення з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» заборгованість за послуги з постачання централізованого опалення та за послуги з постачання гарячої води в розмірі 23 481,13 гривень, інфляційну складову боргу в розмірі 1 990,04 гривень та 3% річних у розмірі 1 041,61 гривень. 27 липня 2022 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Сіщуком Володимиром Васильовичем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №68741538, посилаючись на п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Необхідно враховувати, що засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, а на відповідача - доведення обґрунтованості та підставності заперечень проти позову. Саме на сторони покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції у справі. Згідно зі статтею 77 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме сторони, як особи, які на власний розсуд розпоряджаються своїми процесуальними правами щодо предмета спору, визначають докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Неподання стороною належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог/заперечень проти позову є підставою для вмотивованого висновку судів про недоведеність та необґрунтованість позиції сторони у справі, адже саме зазначені стороною обставини, а не висновки судів, у такому випадку ґрунтуються на припущеннях. Сторона має довести належними та допустимими доказами свою правову позицію у справі. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, за загальним правилом, покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Аналогічний тягар доведення заперечень проти позову покладається на відповідача. Суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, наведені сторонами доводи та заперечення щодо заявлених вимог, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині вимог, які пред`явлено до відповідачів [PERSON] , [PERSON] щодо стягнення заборгованості за послуги з постачання централізованого опалення та за послуги з постачання гарячої води в розмірі 23 481,13 гривень, інфляційну складову боргу в розмірі 1 990,04 гривень та 3% річних у розмірі 1 041,61 гривень, оскільки борг погашено в повному обсязі, що підтверджується постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Сіщук Володимира Васильовича про закінчення виконавчого провадження №68741538 від 28 липня 2022 року, що не заперечується представником позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» - [PERSON] . Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 Цивільного кодексу України). Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц і від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц. Щодо вимог, які пред`явлено до відповідача [PERSON] , як субсидіарного боржника, то слід наголосити на наступне. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до споживачів житлово-комунальних послуг відносяться індивідуальний та колективний споживачі. Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. На спростування заявлених вимог, представник відповідача - адвокат Кір`яков Артур Сергійович посилається на наступне, що відповідач [PERSON] не є власником квартири [ADDRESS] , оскільки 08 вересня 2009 року на ім`я [PERSON] видано ордер № 012919 серії Б, на право зайняття житлового приміщення квартири [ADDRESS] . Крім того в період нарахованої позивачем заборгованості за надані послуги з жовтня 2017 року по лютий 2021 року, відповідач не був споживачем послуг, оскільки починаючи з жовтня 2016 року по серпень 2020 року, був зареєстрований за іншою адресою: [ADDRESS] , та в період з серпня 2020 року має місце реєстрацію за адресою: [ADDRESS] , тому відсутні правові підстави, передбачені договором або законом для покладення на відповідача [PERSON] тягар по утриманню майна за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Наведене визначення є місцем проживання в приватноправовому розумінні. Натомість відносини щодо місця проживання фізичної особи в публічно-правовому розумінні регулюються Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV (надалі - Закон № 1382-ІV). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», надано визначення, зокрема, таких термінів: місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; документами, до яких вносяться відомості про місце проживання та місце перебування особи є - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист, довідка про звернення за захистом в Україні; реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку; Згідно з ч. 1, 10 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. У відповідності до ст. 15 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», особи, винні у порушенні вимог цього Закону, несуть відповідальність згідно із законом. Механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні регулюється постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207 "Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру". Так, відповідно до п. 3, 4 Правил реєстрації місця проживання реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Реєстрація місця проживання/перебування або зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється в день подання особою або її представником документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена одночасно із зняттям з попереднього місця проживання. Пунктом 9 Правил визначено, що відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання вносяться до паспорта громадянина України, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист, а відомості про реєстрацію місця перебування - до довідки про звернення за захистом в Україні (документ, до якого вносяться відомості про місце перебування) шляхом проставлення в них відповідного штампа реєстрації місця проживання/перебування особи за формою згідно з додатком 1. Як вбачається з копії паспорта [PERSON] громадянина України, наявна інформація місця реєстрації, відповідно до якого: з 23 липня 1991 року по 13 жовтня 2016 рік місце реєстрації за адресою: [ADDRESS] ; з 13 жовтня 2016 року по 19 серпня 2020 року місце реєстрації за адресою: [ADDRESS] ; з 22 січня 2021 року місце реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Згідно зі статтею 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Одним із способів захисту порушених суб`єктивних прав є звернення до суду. Обов`язковою умовою надання судом правового захисту є наявність відповідного порушення відповідачем прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджуване порушення було обґрунтованим та підтвердженим. Зі змісту статтей 15,16 Цивільного кодексу України вбачається можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача суб`єктивного права чи інтересу, порушення такого права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність наявному порушенню і відповідність законодавству) обраного способу судового захисту. Відсутність або недоведеність будь-якого з означених елементів доказування для позивача зумовлює відмову у задоволені позову. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Визначаючи предмет позову як спосіб захисту права чи інтересу, важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у статті 16 Цивільного кодексу України, за приписами якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За приписами процесуального законодавства позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачем є особа, якій пред`явлено позовні вимоги. Тобто учасники справи - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів, і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача). Такий висновок міститься у постанові Верховного суду № 759/15075/19 від 01.07.2021, ЄДРСР №98105328. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється у порядку, визначеному Цивільного процесуального кодексу України. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». Правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі №664/1893/17-ц, у постанові від 12 серпня 2020 року у справі №761/42322/17. З урахуванням вказаного, визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду № 295/5066/19 від 22 квітня 2021 року. З огляду на викладене, позивачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» пред`явлено позовні вимоги до неналежного відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, оскільки з моменту зняття з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , останній втратив право та обов`язок як споживач послуг, тому [PERSON] , як колишній споживач послуг не повинен відповідати за пред`явленим позовом, про те спір про стягнення заборгованості за надані послуги, має розглядатися як спір, який виник між постачальником послуг та власником або співвласником квартири, або за згодою власника вона є іншою особою, яка користується квартирою та отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з яким або від імені якого укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. За загальним правилом (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, обмежене строком давності право на позов у матеріальному розумінні означає право позивача на судовий захист протягом певного часу, поза межами якого цей захист, за загальним правилом, є неможливим. При вирішенні даного спору суд не вбачає підстав для застосування до склавшися відносин строку позовної давності, з урахуванням поданої відповідачем заяви про застосування строків позовної давності, оскільки судом не встановлено обставин, які б свідчили про порушення прав та законних інтересів відповідача, які підлягають захисту в судовому порядку. Що стосується розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. (ч. 1 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України) Згідно положень ч.1 ст.41 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим, згідно роз`яснень, викладених у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України, «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суду першої інстанції» №2 від 12 червня 2009 року, визнання позову чи добровільне задоволення вимог відповідачем після пред`явлення позову не звільняє його від відшкодування понесених позивачем судових витрат при ухваленні рішення або при закритті провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову з мотивів задоволення його вимог відповідачем. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 270 грн. 00 коп., тобто по 1 135,00 грн. з кожного, які сплачено позивачем за подання позову до суду. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України). За змістом ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 2 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Згідно зі ст. 13 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. За змістом ст. 15 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатське об`єднання має самостійний баланс, може відкривати рахунки у банках, мати печатку, штампи і бланки із своїм найменуванням. Стороною договору про надання правової допомоги є адвокатське об`єднання. Від імені адвокатського об`єднання договір про надання правової допомоги підписується учасником адвокатського об`єднання, уповноваженим на це довіреністю або статутом адвокатського об`єднання. Адвокатське об`єднання може залучати до виконання укладених об`єднанням договорів про надання правової допомоги інших адвокатів на договірних засадах. Адвокатське об`єднання зобов`язане забезпечити дотримання професійних прав адвокатів та гарантій адвокатської діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Згідно з ч. 2 вказаної вище статті порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Згідно ч.3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України. 07 червня 2022 року між [PERSON] та адвокатом Кір`яковим Артуром Сергійовичем укладено Договір про надання правової допомоги, відповідно до умов договору та додатковими угодами до нього, адвокат зобов`язується здійснювати представництво, захист та надати інші види правової допомоги клієнту у взаємовідносинах з посадовими та (або) службовими особами, працівниками поліції, державної виконавчої служби, приватними виконавцями, в тому числі приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Сіщуком Володимиром Васильовичем, Дніпровському районному суді міста Києва, Київському апеляційному суді. Верховному Суді, а також у будь-яких судах усіх інстанціях у справі щодо стягнення з [PERSON] грошових коштів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ», а клієнт зобов`язується сплатити адвокату гонорар за надання правової допомоги, а також у випадку необхідності - покрити фактичні витрати, пов`язані з виконанням цього договору. Відповідно до п. 3 Договору про надання правової допомоги, за надання правової допомоги за цим договором клієнт сплачує адвокату гонорар у розмірі та в строки, що визначені додатковою угодою до цього договору. Оплата правової допомоги за цим договором проводиться шляхом здійснення безготівкового перерахунку клієнтом коштів на розрахунковий рахунок адвокату в національній валюті України. Додаткові витрати, пов`язані з необхідністю одержанням документів оплатного характеру, сплати судового збору, проведення експертизи, та інші витрати, пов`язані з виконанням адвокатом своїх зобов`язань за цим договором, не включається до загального розміру гонорару адвоката та сплачується клієнтом окремо. 07 червня 2022 року між [PERSON] та адвокатом Кір`яковим Артуром Сергійовичем укладено Додаткову угоду №1 до Договору про надання правової допомоги, відповідно до якої, сторони погодили надання адвокатом правової допомоги клієнту у взаємовідносинах з службовими та (або) посадовими особами органів державної влади та (або) місцевого самоврядування, працівниками поліції, державної виконавчої служби, приватними виконавцями, в тому числі приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Сіщуком Володимиром Васильовичем, Дніпровському районному суді міста Києва, Київському апеляційному суді. Верховному Суді, а також у будь-яких судах усіх інстанціях у справі щодо стягнення з [PERSON] грошових коштів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ», розмір гонорару адвоката за надання правової допомоги в обсязі, передбаченому п.п. 1.1 - 1.6 цієї Додаткової угоди, становить 3 000,00 гривень. Клієнт сплачує гонорар, передбачений п. 2 даної додаткової угоди, в розмірі 1 500,00 гривень до 17 червня 2022 року, в розмірі 1 500,00 гривень до 17 липня 2022 року. 27 липня 2022 року між [PERSON] та адвокатом Кір`яковим Артуром Сергійовичем укладено Додаткову угоду №2 до Договору про надання правової допомоги, відповідно до якої сторони погодили надання адвокатом правової допомоги клієнту у взаємовідносинах з службовими та (або) посадовими особами органів державної влади та (або) місцевого самоврядування, працівниками поліції, державної виконавчої служби, приватними виконавцями, в тому числі приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Сіщуком Володимиром Васильовичем, Дніпровському районному суді міста Києва, Київському апеляційному суді. Верховному Суді, а також у будь-яких судах усіх інстанціях у справі щодо стягнення з [PERSON] грошових коштів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ», підготовка та подання до суду заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню внаслідок скасування заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 вересня 2021 року. Підготовка та подача до суду відзиву на позовну заяву про стягнення заборгованості. Участь в одному судового засіданні (11 серпня 2022 року о 12:00 год) Як убачається з Квитанції до прибуткового касового ордера № 19 від 17 червня 2022 року [PERSON] сплатив адвокату Кір`якову Артуру Сергійовичу кошти за надання правничої допомоги за договором від 07 червня 2022 року в сумі 3 000,00 грн. Враховуючи, що усунення порушення прав [PERSON] , яким здійснено під час розгляду даної справи, суд покладає судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн на позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція». Враховуючи викладене та

Outcome: approved