Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-09 00:00:00

[PERSON] у червні 2021 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Герасименко М.Н., про встановленя факту не проживання особи із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Позов мотивований тим, що [INFO] помер його та [PERSON] батько - [PERSON] , після смерті якого відкриталсь спадщина на: земельну ділянку площею 0,907 га у межах Щасливської сільської ради Бориспільського р-ну Київської області з цільовим призначенням для ведення товарного сілськогосподарського виробництва, земельну ділянку площею 1,1717 га у межах Щасливської сільської ради Бориспільського р-ну Київської області з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, ділянку ділянку площею 0,1000 га, яка розташована в [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, земельну ділянку площею 0,2106 га у межах Шпитівської сільської ради Києво-Святошинського р-ну Київської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельну ділянку площею 0,9523 га у межах Личанської сільської ради Києво-Святошинського р-ну Київської області з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. При його зверненні до приватного нотаріуса щодо видачі на його ім`я свідоцтва про право власності на спадщину за законом на спадкове майно, він отримав постанову про відмову у вчиннні нотарівальної дії з тих підстав, що його брат (відповідач) [PERSON] 03.03.2016 року за реєстровими номерами № 599, 600, 601 отримав свідоцтва про право власності на спадщину за законом, а саме на:земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована в [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, земельну ділянку площею 0,2106 га у межах Шпитівської сільської ради Києво-Святошинського р-ну Київської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельну ділянку площею 0,9523 га у межах Личанської сільської ради Києво-Святошинського р-ну Київської області з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Також [PERSON] заперечував щодо його включення до відповідної черги спадкоємців за законом та видачі свідоцтва про право власності на спадщину. За змістом ч.3 ст. 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину лише спадкоємець, який постайно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Натомість [PERSON] постійно проживав за адресою свого місця реєстрації в будинку [ADDRESS] , а спадкодавець в будинку [ADDRESS] . Відповідач зі спадкодавцем не проживав, у зв`язку із чим за законом не може являтися таким, що прийняв спадщину на підставі ч.3 ст. 1268 ЦК України. У зв`язку з розглядом цивільної справи про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини була витребувана спадкова справа після смерті [PERSON] , й ним встановлено, що відповідач надав нотаріусу [PERSON] довідку КК «Центр комунального сервісу» Дарницького району м.Києва за № 1182 від 25.12.2015 року, згідно якої [PERSON] був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] з 02.02.2020 року по день смерті, знятий з реєстраційного обліку, як померлий [INFO] . На підставі вказаної довідки приватний нотаріус визнав відповідача таким, що фактично прийняв спадщину відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, однак така довідка є недійсною з огляду на таке. Померлий [PERSON] постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується заповітом [PERSON] , посвідченим нотаріусом 16-ї київської державної нотаріальної контори 20.02.2007 року, в якому зазначено адресу мешкання [PERSON] : [ADDRESS] , договором дарування 21.04.2007 року, посвідченим нотаріусом 16-ї київської державної нотаріальної контори, в якому зазначено адресу мешкання [PERSON] : [ADDRESS] , державним актом про право власнсоиті на земельну ділянку серії ЯЕ № 974657, виданого на ім`я [PERSON] від 02.04.2008 року, в якому зазначено адресу проживання [PERSON] : [ADDRESS] , витягом з ДЗК про державну реєстрацію 02.04.2008 року земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:90:027:00:30, в якому зазначено адресу проживання власника [PERSON] : [ADDRESS] , державним актом права власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 098157, виданого на ім`я [PERSON] від 29.12.2012 року, в якому зазначено адресу проживання власника [PERSON] : [ADDRESS] , витягом з ДЗК про державну реєстрацію 29.12.2012 року земельної ділянки, в якому зазначено адресу проживання власника [PERSON] : [ADDRESS] . Крім того, [INFO] померла мати сторін, яка на день смерті проживала за адресою: [ADDRESS] . Вважає, що здійснення його права на спадкування вцілому залежить від встановлення чи спростування факту прийняття спадщини відповідачем, якого насправді не відбулось. Відповідач ні шляхом своєчасної подачі заяви про прийняття спадщини, як передбачено ст.1269 ЦК України, ні шляхом постійного проживання на момент відкриття спадщини зі спадкодавцем згідно ч.3 ст.1268 ЦК України, не прийняв. Доказами не проживання відповідача зі спадкодавцем є свідчення свідків. Від встановлення факту не проживання за місцем реєстрації відповідача зі спадкодавцем залежить виникнення майнових прав позивача на спадкове майно, іншого порядку його встановлення законом не передбачено. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 04.05.2021 року (а.с.20), позовні вимоги у редакції від 23.07.2021 року (а.с.30-32) підтримали з тих же підстав та просили їх задовольнити: встановити факт не проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] , померлим [INFO] , на час відкриття спадщини [INFO] за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 11.02.2022 року (а.с.75), позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, зважаючи на необгрунтованість та недоведеність позовних вимог, й зловживання позивачем правом, з огляду на прийняті судами рішення по справам за його заявою й позовом. Також вказує не невірно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, вважаючи, що вимоги позову не відновлять порушене (невизнане) право позивача на спадщину. Відповідачем подано відзив на позов від 11.02.2022 року (а.с. 39-42). У відзиві відповідач вказує на те, що позивач судовим рішенням не довів своє право на звернення до суду із цим позовом, оскільки не підтвердив, що він є сином померлого [PERSON] , його заяву про встановлення такого факту залишено без розгляду. Також, його позов до [PERSON] про часткове визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом залишено без розгляду ухвалою суду від 16.06.2021 року. Відповідь на відзив позивачем не подано. Третя особа в судове засідання не з"явилася, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи - рекомендованим листом з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду), звернулась до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності (а.с. 85). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - загального провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності третьої особи за погодженням сторін. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, якимзокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Справа розглядалась у порядку загальногопозовного провадження із проведеним підготовчим судовим засідання. В межех підготовчого судового засідання й до початку розгляду справи по суті позивачем не подавалось й не заявлялось клопотання про витребування матеріалів спадкової справи. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України, 2003 року, законами України "Про нотаріат", "Про міжнародне приватне право", іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права, крім того, у судовій практиці застосовується постанова Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" та іншими нормативно-правовими актами. Судом встановлено, що позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про встановленя факту не проживання [PERSON] із спадкоємцем на час відкриття спадщини, та вважає, що здійснення його права на спадкування вцілому залежить від встановлення чи спростування факту прийняття спадщини відповідачем, якого насправді не відбулось. На його думку відповідач ні шляхом своєчасної подачі заяви про прийняття спадщини, як передбачено ст.1269 ЦК України, ні шляхом постійного проживання на момент відкриття спадщини зі спадкодавцем згідно ч.3 ст.1268 ЦК України, спадщину не прийняв. Від встановлення цього факту залежить виникнення майнових прав позивача на спадкове майно, оскільки іншого порядку його встановлення законом не передбачено. Позивач не зазначає, на якій підставі відповідач прийняв спадщину, й доказів про прийняття відповідачем спадщини не надає, що вказує на необґрунтованість вимог. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушеного права ст. 16 ЦК України та іншими законами не визначений, а тому вимоги цього позову задоволені бути не можуть. Постановою Верховного Суду від 21.08.2019 року скасовано рішення Дарницького районного суду м.Києва від 04.12.2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 07.05.2019 року по справі за позовом [PERSON] до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Герасименко Н.М., [PERSON] про часткове визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом із передачею справи на розгляд до суду першої інстанції (а.с.53-62), й позов якого ( [PERSON] ) ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 16.06.2021 року залишено без розгляду, яка набула чинності, що визнається сторонами (а.с. 72). Окрім того, постановою Київського апеляційного суду від 16.05.2019 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04.05.2016 року по справі за позовом [PERSON] до Щасливської сільської ради Бориспілського району Київської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини скасовано із відмовою [PERSON] у задоволенні позову (а.с. 63-67). Також постановою Київського апеляційного суду від 24.04.2019 року по справі за заявою [PERSON] , зацікавлена особа - до Щасливська сільська рада Бориспільського району Київської області, про встановлення факту, що має юридичне значення (факту споріднення заявника й померлого спадкодавця [PERSON] , як сина та батька), скасовано рішення Дарницького районного сууд м.Києва від 10.01.2017 року із залишенням заяви [PERSON] без розгляду (а.с.68-71). Відповідно до ч.ч.4,5 ст.82 ЦК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права а саме - встановленя факту не проживання відповідача [PERSON] із спадкодавцем на час відкриття спадщини, з урахуванням прийнятих судами рішень по справам за його позовами й заявою, не відновить права позивача на спадкування після смерті його батька [PERSON] . Засіб захисту, що визначається ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має бути «ефективним» як у законі, так й на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (&75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєва проти України» від 05.04.2005 року (заява № 38722/02)). Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права. Однак, такий спосіб захисту, як встановленя факту не проживання особи відповідача із спадкодавцем на час відкриття спадщини, не сприяє ефективному відновленню порушеного (невизнаного) права. Право визначення способу захисту порушеного покладено на позивача, суд не вправі втручатися у визначення позивачем способу захисту порушеного. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (п.4 ч.5 ст. 12 ЦПК України), й, зважаючи на спірні правовідносини, склад їх учасників, в межах підготовчого судового засідання, оскільки справа розгладається у порядку загального позовного провадження, з`ясовував питання щодо правильності обраного позивачем способу захисту порушеного, проте позивач та його представник погодив правильність визначеного ним способу захисту порушеного (а.с. 88-89). Невірно обраний спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови у задоволенні позову. Окрім того, із наданих позивачем доказів судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] у віці 92 років (а.с. 5), а відповідно до заповіту посвідченого 22.02.2007 року нотаріусом 16-ї Київської державної нотаріальної контори Трапєзніковою З.О., [PERSON] , [INFO] , заповів все своє майно [PERSON] (а.с. 8). Спорони вказали, що у подальшому [PERSON] відмовилась від спадкування майна після смерті [PERSON] , проте доказів цього матеріали справи не містять й ними не доповнені в ході розгляду справи. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, на яке претендує позивач, як спадкоємець за законом. При цьому, як зазначено в цьому рішенні, позивач до звернення до суду із цим прозовом звертався до суду із позовами та заявою, проте його вимоги не були задоволені, що підтверджується постановою Верховного Суду від 21.08.2019 року (а.с.53-62), ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 16.06.2021 року (а.с. 72), постановою Київського апеляційного суду від 16.05.2019 року (а.с. 63-67), постановою Київського апеляційного суду від 24.04.2019 року (а.с.68-71). Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Стаття 1218 ЦК України визначає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) - стаття 1216 ЦК України. Спадкодавець - це фізична особа, права та обов`язки якої після смерті переходять до інших осіб. Спадкоємці - це особи, що набувають право на спадщину (особи, які є живими на момент відкриття спадщини, особи, що були зачаті за життя спадкодавця і народилися після відкриття спадщини, а також юридичні особи та держава). Право спадкування тісно пов`язане з правом власності, оскільки спадкування є одним із засобів набуття права власності. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Позивач вказує, що він звертався но нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, й нотаріус постановою відмову йому у вчиннні нотарівальної дії з тих підстав, що його брат (відповідач) [PERSON] 03.03.2016 року за реєстровими номерами № 599, 600, 601 отримав свідоцтва про право власності на спадщину за законом, а саме на:земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована в [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, земельну ділянку площею 0,2106 га у межах Шпитівської сільської ради Києво-Святошинського р-ну Київської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельну ділянку площею 0,9523 га у межах Личанської сільської ради Києво-Святошинського р-ну Київської області з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до п. 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Доказів про те, що позивач звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, таким позивачем не надано. Зважаючи на той фактор, що позивачем подано позов до суду за відсутності обґрунтованої постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину, що також є підставою для відмови у задоволенні позову. Так, відповідо до пп.3 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N 7 "Про судову практику в справах про спадкування" при розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають. З - поміж іншого, відповідно до Листа від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» суди при розгляді справ даної категорії мають звертати увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Позивач до суду із клопотанням про витребуванням матеріалів спадкової справи не звертався, відповідно не забезпечив докази по справі. Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України й судови збір покласти на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 16, 1216, 1217, 1218, 1220 ЦК України, з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про спадкування", Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

Outcome: dismissed