Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, в якому просить стягнути з Державної казначейської служби матеріальну шкоду у розмірі 1400,54 грн. та моральну шкоду, яку він оцінює у 2\~000,00 грн., судові витрати на правничу допомогу у розмірі 3007,00 грн. Позов обґрунтовує\~тим,\~що у березні 2019 року отримав постанову від 16.01.2019 року про закриття кримінального провадження внесеного в ЄРДР №4201808000000146 від 18.04.2018 року. Постанова отримана ним через три місяці після її постановлення. [PERSON] звернувся із скаргою на постанову про закриття кримінального провадження до Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя, постанова була скасована ухвалою від 08.05.2019 року, скасовуючи постанову слідчий суддя Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя прийшов до висновку, що вона ухвалена із порушенням КПК України. Цими діями відповідача позивачеві завдано матеріальних збитків, понесених ним для оплати юридичних послуг за підготовку та подання скарги у розмірі 1500 гривень, також йому завдано моральної шкоди, яка полягає у перенесених душевних і моральних стражданнях, нервових стресах через необхідність витрачання додаткових зусиль по відновленню його порушеного права, яку він оцінює у 2000 гривень, а також понесені судові витрати на правничу допомогу у цій справі у розмірі 1600 гривень. Ухвалою суду від 26.01.2022 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, встановлено відповідачам п`ятнадцятиденний строк для надання відзиву на позов з дня вручення даної ухвали. 24.05.2022 до суду надійшов відзив Державної казначейської служби України, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з посиланням на те, що позивач не довів доказами факту порушення його прав у кримінальному провадженні, заподіяння матеріальної та моральної шкоди, безпідставно заявлено вимогу про відшкодування коштів на правничу допомогу, оскільки вона надана особою, яка не є адвокатом. 05.04.2022 до суду надійшов відзив Прокуратури Запорізької області на позов, за змістом якого вимоги [PERSON] відповідач вважає безпідставними та необґрунтованими, просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Відповідно до ч. 5\~ст.279 ЦПК України,\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Від сторін клопотання про проведення розгляду справи з їх викликом в судове засідання, в розумінні положень ст.279 ЦПК України, не надходило, тому суд провів розгляд справи за наявними у ній матеріалами. Дослідивши позовну заяву та письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, як юридичний факт, є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків. Положеннями ч. 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 1172 ЦК України визначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. За положеннями ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійснення нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Зі змісту ст. 1174 ЦК України випливає, що суб`єктом завдання шкоди за цією статтею є тільки посадова або службова особа органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Згідно ч.ч. 6, 7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Відповідно до ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. Проте, закон, який би регулював порядок і умови компенсації шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення відсутній. Загальними підставами для відшкодування матеріальної шкоди є сукупність обставин, а саме: наявність шкоди, протиправність дій (бездіяльності) особи, наявність причино-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою (протиправною бездіяльністю) особи, а також наявність вини за виключенням, яке міститься у ч. 2 ст. 1167 ЦК України. Судом встановлено: - 18.04.2018\~року за заявою [PERSON] прокуратурою Запорізької області до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено кримінальне провадження № 420180800000146 за ч. 1 ст. 366 ККУ, щодо внесення слідчим слідчого відділу прокуратури Запорізької області Балицьким М.С. завідомо неправдивих відомостей до постанови про закриття кримінального провадження; -за результатами досудового розслідування кримінального провадження № 420180800000146, зареєстрованого на підставі ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 03.04.2018 року, 30.06.2018 року винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діях слідчого складу злочину передбаченого ч. 1 ст. 366; -ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 23.08.2018 року, постанову про закриття кримінального провадження від 30.06.2018 року було скасовано; -16.01.2019 року винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діях слідчого складу злочину передбаченого ч. 1 ст. 366; -ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 08.05.2018 року, постанову про закриття кримінального провадження від 16.01.2019 року було скасовано; -слідчим Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Мелітополі кримінальне провадження № 420180800000146 було закрито постановою від 24.06.2019 року; -ухвалою Запорізького апеляційного суду від 02ю10.2019 року відмовлено у задоволенні апеляційної скарги [PERSON] на ухвалу слідчого судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05.08.2019 року; - [PERSON] поруділим у кримінальному провадженні потерпілим не визнавався. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами, у контексті статті 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказами у цивільному процесі можуть бути: письмові, речові та електронні докази; висновки експертів; показання свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на вищевказане, оцінивши у сукупності надані суду письмові докази, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] не було надано належних доказів на підтвердження факту протиправної діяльності слідчого Прокуратури Запорізької області Балицького М.С., яку [PERSON] вбачає у прийнятті останнім процесуального рішення, а саме постанови про закриття кримінального провадження. Крім того, понесені позивачем витрати на оскарження цієї постанови у розумінні ст. 22 ЦК України не є реальними збитками, які виникли внаслідок прийняття процесуального рішення, тому передбачених законом підстав для їх стягнення, як матеріальної шкоди, суд не вбачає. Щодо задоволення вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21,1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи а) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цсі 8) вказано, ще у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейське служби України. Як вбачається з матеріалів справи, оскарження [PERSON] процесуальних рішень органів досудового слідства в порядку кримінального судочинства є механізмом реалізації ним свого права на судовий контроль за додержанням прав особи в кримінальному провадженні та скасування таких рішень в судовому порядку не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а задоволення його вимог про визнання потерпілим є достатньою сатисфакцією. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 27 березня 2019 року у справі № 243/9826/16-ц, від 11 лютого 2019 у справі № 233/4186/16-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 638/12068/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 614/2328/17. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04.07.2018 по справі № 614/2328/17 обов`язковим доказом для визначення наявності факту завдання позивачу моральної шкоди має бути судовий документ про визнання протиправності дій органу, яким її завдано. Реалізація особою свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав такої особи. Позивачем [PERSON] не було надано жодного судового рішення (яке набрало законної сили), яким було б визначено протиправність дій посадових осіб органу досудового розслідування в межах заявленого позову. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19). Позивач не довів належними та допустимими доказами, що неправомірними діями чи бездіяльністю відповідачів йому була завдана матеріальна та моральна шкода, наявність причинного зв`язку між шкодою і діями/бездіяльністю посадових осіб прокуратури Запорізької області та вини відповідачів в заподіянні моральної шкоди, не зазначив з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, що на підставі статті 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Розглядаючи вимогу [PERSON] про стягнення на його користь понесених витрат на правничу допомогу, суд встановив наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать і витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, що судом не встановлено підстав для задоволення позову, судові витрати на правничу допомогу, які заявлені до стягнення [PERSON] , покладаються на нього.

Outcome: dismissed