Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом про відшкодування моральної шкоди. Позов обґрунтовує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі у [PERSON] та [PERSON] народилася спільна дитина - син [PERSON] , [INFO] . Спільне життя як подружжя не склалося, внаслідок чого шлюб був розірваний за рішенням суду від 12.08.2014. За наполяганням відповідача, дитина залишилась проживати з нею.. Як батько дитини, для забезпечення гідних умов виховання та життя дитини, позивач постійно підтримував і підтримує матеріально, намагається створювати всі належні умови для розвитку природних здібностей сина, щиро його любить і незважаючи на перепони відповідача, приймає активну участь у його житті та вихованні, забезпечуючи його фізичний і духовний розвиток. Проте, починаючи з серпня 2016 року він не бачить дитини, підтвердженням чого служить лист №450/47/07/02/17 від 09.02.2017 ФВ поліції м. Львова. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 16.08.2017, яке змінено постановою Апеляційного суду Львівської області від 17.01.2018, визначено способи участі позивача у вихованні сина [PERSON] . У зв`язку з невиконанням відповідачем зазначеного вище судового рішення, Франківським відділом державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, 20.03.2018 року було відкрито виконавче провадження, з виконання виконавчого листа № 465/7234/16-ц від 01.03.2018 року. Стверджує, що відповідач, на даний час невідомо де знаходиться, навмисно створює умови для втрати зв`язків дитини з батьком, перешкоджає їх вільному спілкуванню, в результаті чого позивач повністю позбавлений можливості спілкуватися з дитиною та брати участь у вихованні сина. Позивач вважає, що відсутність повноцінного спілкування з дитиною тривалий час завдає йому моральної шкоди, призводить до переживань, травмує його психіку та зумовлює докладати додаткових зусиль для організації свого життя. З наведених підстав, просить суд стягнути з [PERSON] моральну шкоду, яку оцінює в 250 000,00 грн. Ухвалою суду від 12.03.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 19.07.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті. Представник відповідача подала відзив на позовну заяву, у якому зазначила, що надані позивачем документи жодним чином не доводять здійснення перешкод з боку матері [PERSON] у спілкуванні дитини [PERSON] зі своїм батьком [PERSON] . Жодним документом не зафіксовано факту відмови у наданні дитини [PERSON] та не встановлено перешкод у спілкуванні дитини з батьком. Про існування рішень суду щодо встановлення способу спілкування з дитиною та виконавчого провадження їй не було нічого відомо. Позивач систематично пошкоджував нерухоме майно відповідача, поводив себе неадекватно по відношенню по [PERSON] , що і потягло за собою зміну місця проживання відповідача. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки доводи позивача є безпідставними. Позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності. У судове засідання відповідач не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд постановив проводити розгляд справи за відсутності відповідача на підставі наявних у матеріалах справи документів. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов таких висновків. Судом встановлено такі фактичні обставини справи. Листом Франківського ВП ГУ НП у Львівській області №450/47/07/02/17 від 09.02.2017 повідомлено [PERSON] , що в ході перевірки його заяви, щодо чинення відповідачем перешкод у побаченні батька з сином, з колишньою дружиною [PERSON] - [PERSON] , яка визнала факт ненадання позивачу спільного сина для пробачень з серпня 2016 року, було проведено профілактичну бесіду про неприпустимість вчинення нею протиправної поведінки. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 16.08.2017 року у справі №465/7234/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визначення способу участі батька у вихованні сина та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання місця проживання дитини та визначення часу батькові побачень з дитиною, первісний позов задоволено частково, визначено способи участі [PERSON] у вихованні сина [PERSON] - [INFO] таким чином: перша, третя субота місяця з 11.00 год. до 19.00 год. у присутності матері в громадських місцях за домовленістю та за згодою дитини; під час літніх канікул з 01 серпня по 15 серпня за згодою дитини без присутності матері з повідомленням матері про місце перебування дитини. Зустрічний позов задоволено частково та визначено місце проживання [PERSON] - [INFO] з матір`ю [PERSON] . Постановою Апеляційного суду Львівської області від 17.01.2018 року, рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 серпня 2017 року в частині визначення способу участі [PERSON] у вихованні сина [PERSON] - [INFO] , змінено та викладено абзац другий резолютивної частини рішення у наступній редакції: «Встановити [PERSON] наступні дні та години зустрічей з малолітнім сином [PERSON] - [INFO] : перші та треті вихідні дні місяця з 10 години суботи до 20 години неділі; з 18 години кожного вівторка до 9 години середи; під час літніх канікул - з 1 по 15 серпня за згодою дитини без присутності матері з її повідомленням про місце перебування дитини». Постановою державного виконавця Франківського районного відділу державної виконавчої служби м. Львів ГТУЮ у Львівській області від 20.03.2018 відкрито виконавче провадження №55972496 з примусового виконання рішення Франківського районного суду м. Львова від 16.08.2017. Відповідно до Актів державного виконавця від 20.03.2018 та від 27.03.2018, при виході за адресою місця проживання [PERSON] виконавцю та стягувачу не надано доступу до квартири, у зв`язку з чим побачення батька з сином не відбулось. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 05.06.2018 року оголошено розшук [PERSON] в межах виконавчого провадження №55972496. Згідно з листом відділу у справах дітей Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 35-9664 від 20.10.2017, отримані від позивача аліменти витрачаються відповідачкою на потреби дитини [PERSON] , 2010 р.н. не в повній мірі. Надані [PERSON] , документи не підтверджують використання нею аліментів, сплачуваних відповідно до рішення суду від 25.09.2014, за цільовим призначенням. На звернення [PERSON] до Департаменту освіти і науки Львівської облдержадміністрації, листом Департаменту від 01.03.2018 позивача повідомлено, що відповідно до бази даних учнів м. Львова, його син [PERSON] , [INFO] : вибув 02.11.2017 з ССЗШ №2 м. Львова (наказ №111) на навчання у СЗШ «Лідер» м. Львова учнем-екстерном; вибув 13.02.2018 з СЗШ «Лідер» м. Львова (наказ №13р) на навчання у Центр дистанційного навчання «Джерело» у м. Київ. Як стверджує позивач, після довгих пошуків, йому вдалось встановити, що станом на даний час [PERSON] навчається у загальноосвітньому навчальному закладі «Центр дистанційної освіти «Джерело», тобто без відвідування звичайних занять і без будь якого визначеного фактичного підтвердженого місця проживання. Про те, яке місце перебування дитини, де вона і чи жива і здорова в школі невідомо. Даний факт, на думку позивача, ще раз підтверджує умисел відповідача у приховуванні свого місця проживання і місця проживання їхнього сина. Зазначає, що 26.12.2018 звертався до сімейного лікаря зі скаргами на підвищення артеріального тиску, болі в серці, неспокій та тривожний сон, що вбачається з відповідної виписки. Відповідно до наданих відповідачем матеріалів, [PERSON] неодноразово з 2015 року зверталась до правоохоронних органів з приводу протиправної поведінки її колишнього чоловіка [PERSON] . З приводу зазначених обставин, з позивачем неодноразово були проведені профілактичні бесіди щодо неповторнення протиправної поведінки по відношенню до [PERSON] . Як видно із заяв відповідача до правоохоронних органів, [PERSON] приходив до відповідача додому, з проханням дати йому сина, поводив себе агресивно, неадекватно, ображав відповідача, погрожував та чіплявся, пошкодив майно квартири [PERSON] , систематично відправляв повідомлення з образами та приниженнями її та її матері [PERSON] . Вказані обставин також стверджуються відеозаписом, фотознімками та скрін-шотами повідомлень позивача, адресованих [PERSON] . Також, як видно з заяви [PERSON] від 18.02.2017, остання звернулась до Франківського ВП ГУ НП у Львівській області з метою внесення захисного припису, яким просила заборонити [PERSON] відвідувати сина за місцем її проживання та притягнути до адміністративної відповідальності за вчинення психологічного насильства над сином [PERSON] . Окрім цього, [PERSON] зверталась до правоохоронних органів з приводу того, що [PERSON] порушив графік побачень з дитиною, самовільно забрав сина, неповідомивши [PERSON] про свої дії. За вказаними зверненнями були внесені відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення. Відповідно з ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (ч. 2 ст. 141 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Відповідно до ч. 5 ст. 159 СК України особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно з п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Суд вважає, що матеріалами справи безспірно не підтверджується, що відповідач чинить перешкоди позивачу у здійсненні його прав щодо участі у вихованні сина та ухиляється від виконання рішення суду про усунення перешкод позивачу у спілкуванні з сином та його вихованні. Дії сторін у цій справі до набрання законної сили рішенням суду від 16.08.2017 не можуть бути враховані при розгляді справи,оскільки вони вказують лише на те, що між сторонами існував спір щодо участі у вихованні дитини, який і був вирішений судом. Відтак, подані позивачем документи не можуть вважатися належними доказами умисного ухилення [PERSON] від виконання рішення суду. Із документів, наданих відповідачкою, в тому числі скрін-шотів переписки між сторонами, вбачається що між позивачем та відповідачкою виникли неприязні відносини внаслідок розірвання шлюбу. При чому, переписка ведеться в грубій та непристойній формі відносно до відповідачки. З урахуванням принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, встановивши дійсні обставини справи та проаналізувавши докази, суд дійшов, що позивачем не доведено протиправність дій відповідачки, які повинні бути у причинно-наслідковому зв`язку із заподіяною йому моральною шкодою, що має наслідком відмову у позові. Суд також враховує, що положеннями ч.5 ст.81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст.12 ЦПК України), У контексті оцінки доводів позивача суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи позивача отримали достатню оцінку. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові - на позивача. Таким чином, судові витрати по справі слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed