Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-30 00:00:00

\~ \~ \~ \~Керівник окружної прокуратури, [PERSON] , звернувся в суд з позовом, в якому просить ухвалити рішення суду, яким стягнути з відповідачки на користь Бершадської міської ради Гайсинського району Вінницької області, кошти в сумі 14169 грн., а також судові витрати зі сплати судового збору, в розмірі 4540 грн. \~ \~ \~ \~В обгрунтування поданого позову зазначає, що Гайсинською окружною прокуратурою під час вивчення рішень судів, ухвалених у справах про адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, які набрали законної сили, установлено порушення інтересів держави та підстави для їх представництва прокурором. Так, постановою Бершадського районного суду Вінницької області від 22.03.2021 у справі № 126/347/21 [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративних правопорушень, пов`язаних з корупцією, відповідальність за які передбачено ч. 1 та ч. 2 ст. 172-7 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу. Судом у постанові від 22.03.2021 зазначено, що [PERSON] визнала себе винною у тому, що вона, будучи Війтівським сільським головою з 2010 року, являючись суб`єктом, на якого поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції» в силу підпункту «б» пункту 1 ч. 1 ст. З цього Закону, а також суб`єктом адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, відповідальність за яке передбачена ст. 172-7 КУпАП, в порушення вимог пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 35 Закону України «Про запобігання корупції» та ч. 1 ст. 59-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» не вжила заходів щодо недопущення виникнення реального конфлікту інтересів та не повідомила не пізніше наступного робочого дня (07.07.2020) Національне агентство з питань запобігання корупції про наявність у неї реального конфлікту інтересів, тобто суперечності між її приватним інтересом та представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень, який обумовлений наявністю сімейних стосунків із [PERSON] оскільки останній є її чоловіком. Також, [PERSON] , будучи Війтівським сільським головою з 2010 року, являючись суб`єктом, на якого поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції» в силу підпункту «б» пункту 1 ч. 1 ст. З цього Закону, а також суб`єктом адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, відповідальність за яке передбачена ст. 172-7 КУпАП, в порушення вимог пункту 3 ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 35 Закону України «Про запобігання корупції» та ч. 1 ст. 59-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», перебуваючи в умовах реального конфлікту інтересів, тобто, маючи суперечність між її приватним інтересом, обумовленим сімейними стосунками з [PERSON] , який є її чоловіком, та її службовими повноваженнями на посаді сільського голови, що відповідно впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання нею зазначених повноважень, прийняла рішення укласти договір від імені Війтівської сільської ради від 06.07.2020 № 4 із [PERSON] , окрім цього вчинила дію, підписавши вказаний договір від імені Війтівської сільської ради. Постанова Бершадського районного суду Вінницької області від 22.03.2021 у справі № 126/347/21, якою [PERSON] визнано винною у скоєнні адміністративних правопорушень, вчинених при наведених вище обставинах набрала законної сили 02.04.2021 та в суді апеляційної інстанції не оскаржувалась. Відповідно до ч. 6 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, обставини щодо діяння, яке порушує норми Закону України «Про запобігання корупції» та вину [PERSON] у вказаному діянні установлено рішенням суду першої інстанції. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об`єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста. Згідно з ч. З ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України. Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» особи, зазначені у пунктах 1, 2 ч. 1 ст. З цьог о Закону, зобов`язані: 1) вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; 2) повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно; 3) не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів, 4) вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів. Разом з тим, [PERSON] ,. як Війтівським сільським головою, якій надано повноваження щодо представництва територіальної громади с. Війтівка, під час укладення цивільно-правового договору № 4 від 06.07.2020 із [PERSON] , який є близькою особою, а саме її чоловіком, вказані зобов`язання виконано не було, чим порушено наведені норми антикорупційного законодавства. Відповідно до п. 4.1 договору № 4 від 06.07.2020 вартість послуг (робіт) по цивільно-правовому договору складає 14169, 00 гри, у тому числі нарахування 3117,18 коп. Статтею 65-1 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що за вчинення корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень особи, зазначені ч. 1 ст. 3 цього Закону, притягаються до кримінальної, адміністративної, цивільно-правової та дисциплінарної відповідальності у встановленому законом порядку. Згідно ст. 66 Закону України «Про запобігання корупції» збитки, шкода, завдані державі внаслідок вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення, підлягають відшкодуванню особою, яка вчинила відповідне правопорушення, в установленому законом порядку. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про запобігання корупції» нормативно-правові акти, рішення, видані (прийняті) з порушенням вимог цього Закону, підлягають скасуванню органом або посадовою особою, уповноваженою на прийняття чи скасування відповідних актів, рішень, або можуть бути визнані незаконними в судовому порядку за заявою заінтересованої фізичної особи, об`єднання громадян, юридичної особи, прокурора, органу державної влади, зокрема Національного агентства, органу місцевого самоврядування. Правочин, укладений внаслідок порушення вимог цього Закону, може бути визнаним недійсним. Статтею 68 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що фізичні та юридичні особи, права яких порушено внаслідок вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення і яким завдано моральної або майнової шкоди, збитків, мають право на відновлення прав, відшкодування збитків, шкоди в установленому законом; порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). \~ \~ \~ \~Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Частиною 1 ст. 5 Конвенції ООН проти корупції від 31.10.2003, яка набрала чинності для України з 01.01.2010, та яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України (далі - Конвенція ООН проти корупції) передбачено, що кожна Держава-учасниця, згідно з основоположними принципами своєї правової системи, розробляє й здійснює або проводить ефективну скоординовану політику протидії корупції, яка сприяє участі суспільства і яка відображає принципи правопорядку, належного управління державними справами й державним майном, чесності й непідкупності, прозорості й відповідальності. Кожна Держава-учасниця прагне, згідно з основоположними принципами свого внутрішнього права, створювати, підтримувати й зміцнювати такі системи, які сприяють прозорості й запобігають виникненню конфлікту інтересів (ч. 4 ст. 7 Конвенції ООН проти корупції). Згідно із ч. 4 ст. 8 Конвенції ООН проти корупції кожна Держава- учасниця розглядає, згідно з основоположними принципами свою внутрішнього права, можливість запровадження заходів і систем, які сприяють тому, щоб державні посадові особи повідомляли відповідним органам про корупційні діяння, про які їм стало відомо під час виконання ними своїх функцій. Статтею 19 Конвенції ООН проти корупції встановлено, що кожна Держава-учасниця розглядає можливість вжиття таких законодавчих та інших заходів, які можуть бути необхідними для визнання злочином умисного зловживання службовими повноваженнями або службовим становищем, тобто, здійснення будь-якої дії чи утриманні від здійснення дій, що є порушенням законодавства, державною посадовою особою під час виконання своїх функцій з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самої себе чи іншої фізичної або юридичної особи. Статтею 34 Конвенції ООН проти корупції врегульовано щодо наслідків корупційних діянь, а саме: з належним урахуванням добросовісно набутих прав третіх осіб кожна Держава-учасниця вживає заходів, відповідно до основоположних принципів свого внутрішнього права, щоб врегулювати питання про наслідки корупції. У цьому контексті Держави-учасниці можуть розглядати корупцію як фактор, що має значення в провадженні про анулювання або розірвання контрактів, або відкликання концесій або інших аналогічних інструментів, або вжиття заходів для виправлення становища, яке склалося. Саме ці вимоги Конвенції ООН проти корупції знайшли своє відображення та уточнення у відповідних нормах Закону України «Про запобігання корупції», у тому числі щодо заборон та обмежень, які поширюють на відповідних суб`єктів. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст. ст. З, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Так, постановою суду від 22.03.2021 у справі № 126/347/21, яка набрала законної сили 02.04.2021 встановлено порушення [PERSON] вимог Закону України «Про запобігання корупції» під час укладення цивільно- правового договору № 4 від 06.07.2020, а тому вказаний договір суперечить нормам вказаного Закону, що є порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК України, і вказана обставина згідно зі ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним, що кореспондується із зобов`язаннями України за Конвенцією ООН проти корупції. Таким чином, вимога про визнання правочину недійсним спрямована на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину, тобто, відсутності договірних відносин, що виникли за існування конфлікту інтересів та укладення такого договору в умовах конфлікту інтересів. Також ще\~одним із\~способів захисту цивільних прав згідно із приписами ст. 16 ЦК України є відшкодування майнової шкоди. Статтею 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України, зобов`язання відшкодувати шкоду, виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). У даному випадку, внаслідок вчинення [PERSON] адміністративних правопорушень, пов`язаних з корупцією, спричинено державі шкоду, яка полягає у виплаті коштів за договором, який укладено в умовах реального конфлікту інтересів. При цьому, під час розгляду адміністративної справи у суді питання стягнення завданої внаслідок вчинення адміністративних правопорушень шкоди не вирішувалось. У добровільному порядку кошти, отримані на підставі правочину, укладеного в умовах реального конфлікту інтересів, не відшкодовано. Відповідно до ч.1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Таким чином, у стягненні вказаної шкоди зацікавлений відповідний орган місцевого самоврядування. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 \~ \~ \~ \~№ \~ \~ \~ \~707-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Вінницької області» визначено, що Війтівська територіальна громада входить до складу Бершадської територіальної громади з адміністративним центром в м. Бершадь. Згідно Закону України «Про утворення та ліквідацію районів» у Вінницькій області утворено Гайсинський район (з адміцістративним центром у місті Гайсин) у складі територій, зокрема Бершадської міської територіальної громади, затвердженої Кабінетом Міністрів України, та ліквідовано Бершадський район Вінницької області. У даній справі органом, до повноважень якого віднесено здійснення захисту порушених інтересів територіальної громади, є орган місцевого самоврядування - Бершадська міська рада Гайсинського району. При цьому, у даному випадку органи прокуратури також вправі звертатись із позовними вимогами щодо визнання недійсним правочину та стягнення шкоди, як спеціально уповноважений суб`єкт у сфері протидії корупції (ст. 1, 65-1, 66, 67 Закону України «Про запобігання корупції»). Відповідно до пункту 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює, окрім іншого, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно ч. 3-5 ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. За змістом п. п. 1, 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом. При цьому ч. 3 ст. 23 зазначеного Закону визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі їх порушення або загрози порушення, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. З огляду на вказане, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави». Такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 26.07.2018 (справа № 926/1111/15), 13.11.2018 (справа № 910/2989/18), 17.01.2019 (справа № 923/241/18), 21.01.2019 (справа № 909/516/18), погодившись з доводами прокурора щодо наявності підстав для представництва інтересів держави. У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України від 08.04.1999 № З-рп/99 Конституційного Суду України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необгрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17). Отже, наведені вище норми законів та рішення Конституційного Суду України дають прокурору право звертатися до суду з позовами про захист інтересів держави, обґрунтовуючи при цьому, у чому саме полягає їх порушення. Інтерес держави у даній справі полягає у відновленні порушених прав територіальної громади шляхом стягнення коштів, отриманих на підставі правочину, укладеного в умовах реального конфлікту інтересів, з порушенням норм антикорупційного законодавства. Стягнення коштів у даному випадку відновить порушений інтерес держави щодо дотримання усіма суб`єктами імперативних обов`язків, визначених антикорупційним законодавством. Відповідно до п. 61 постанови Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 910/11919/17 згідно зі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор доводить бездіяльність органу, в інтересах якого він звертається до суду, а не можливість чи неможливість такого органу самостійно звернутися із цим позовом до суду. Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 26.05.2020 (справа № 912/2385/18), бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Прокуратурою 14.06.2021 направлено лист до Бершадської міської ради Гайсинського району, у якому повідомлено про виявлені порушення га необхідність для вжиття заходів до їх усунення. Згідно відповіді Бершадської міської ради від 24.06.2021 міською радою заходи вживатись не будуть у зв`язку з відсутністю коштів на сплату судового збору. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 19.06.2001 у справі «Kreus v. Poland» «право на суд» не є абсолютним, воно може обмежуватись державою різноманітними засобами, в тому числі фінансовими. Вимога сплатити судовий збір не обмежує право заявників на доступ до правосуддя. Особа, яка має намір подати позовну заяву, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії для виконання процесуального обов`язку, дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту позовної заяви, в тому числі щодо сплати судового збору. Тому, навіть неможливість сплати судового збору не може слугувати підставою для не звернення з відповідним позовом та одночасно з клопотанням щодо розстрочення сплати судового збору. Вказані обставини стали причиною звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні прокурор Бершадського відділу Гайсинської окружної прокуратури Круковська Г.М. позовні вимоги підтримала, просила його задовольнити. Відповідач, [PERSON] , позовні вимоги не визнає, просила суд в задоволенні позову відмовити. З`ясувавши обставини справи, вислухав учасників справи, дослідивши письмові докази по справі в підтвердження вказаних обставин, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 1 та 3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.3, 4 ст.56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Прокуратурою 14.06.2021 направлено лист до Бершадської міської ради Гайсинського району, у якому повідомлено про виявлені порушення та необхідність для вжиття заходів до їх усунення. Згідно відповіді Бершадської міської ради від 24.06.2021 міською радою заходи вживатись не будуть у зв`язку з відсутністю коштів на сплату судового збору. Враховуючи викладені обставини керівник Гайсинської окружної прокуратури звернувся до суду з даним позовом для забезпечення інтересів держави та відшкодування завданої шкоди. Так, матеріалами справи встановлено, та не заперечувалося сторонами, що [PERSON] будучи сільським головою Війтівської сільської ради, 06.07.2020 року від імені Війтівської сільської ради уклала з [PERSON] цивільно-правовий договір №4. Предметом вищевказаного договору були послуги з охорони кладовища та виконання роботи по прибиранню територіії сільського кладовища, яке знаходиться в с.Війтівка Бершадського району Вінницької області. Згідно п.4.1 Договору вартість послуг по цивільно-правовому договору складає 14169,00 грн. Зі змісту позову вбачається та не заперечується відповідачкою, що з [PERSON] вона перебуває в сімейних стосунках та останній являється їй чоловіком. Відповідно до постанови Бершадського районного суду Вінницької області від 22.03.2021 року у справі №126/347/21 (провадження №3/126/395/2021) [PERSON] було визнано винною в скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 172-7, ч.2 ст. 172-7 КУпАП та накладено адміністративне стягнення в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн. Дана постанова не оскаржувалась в апеляційному та касаційному порядку та відповідно набрала законної сили 02.04.2021 року. З долученого до матеріалів справи рішення Війтівської сільської ради Бершадського району Вінницької області вбачається, що 05.12.2019 року було затверджено Порядок врегулювання конфлікту інтересів у разі його виникнення у діяльності сільського голови та депутатів Війтівської сільської ради. Згідно п.2 вищевказаного порядку, конфлікт інтересів, у разі його виникнення в діяльності сільського голови та депутатів Війтівської сільської ради врегульовується під час підготовчки проектів рішень та їх розгляду на пленарних засіданнях Війтівької сільської ради шляхом невідкладного письмового повідомлення: - депутатами сільської ради - на ім`я сільського голови; - сільським головою - на ім`я Війтівської сільської ради. Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, суд виходить з наступного. Правовий статус, склад та повноваження і порядок дій органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб врегульовано Законом України «Про місцеве самоврядування», але терміни «реальний конфлікт інтересів», «потенційний конфлікт інтересів», «неправомірна вигода», «подарунок» вживаються у значенні, наведеному в Законі «Про запобігання корупції» № 1700-VII, що прямо зазначено у примітці до статті 59-1 названого Закону. Сільський, селищний, міський голова укладає від імені територіальної громади, ради та її виконавчого комітету договори відповідно до законодавства, а з питань, віднесених до виключної компетенції ради, подає їх на затвердження відповідної ради (пункт 16 частини четвертої статті 42 Законом України «Про місцеве самоврядування»). Закон № 1700-VII визначає правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення недоліків корупційних правопорушень. Так, стаття 1 Закону дає визначення таким термінам: - приватний інтерес будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв`язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях; - реальний конфлікт інтересів суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень; - правопорушення, пов`язане з корупцією діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність. Згідно з диспозицією ч. 1, ч. 2 ст. 172-7 КУпАП адміністративна відповідальність передбачена за неповідомлення особою у встановлених законом випадках та порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів; вчинення дій в умовах реального конфлікту інтересів. Відповідно до підпункту «б» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції», суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є державні службовці, посадові особи місцевого самоврядування. Відповідно до частини першої статті 28 Закону № 1700-VII особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані: 1) вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; 2) повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно; 3) не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів; 4) вживати заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів. Відповідно до ст. 66 ЗУ "Про запобігання корупції" збитки, шкода, завдані державі внаслідок вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення, підлягають відшкодуванню особою, яка вчинила відповідне правопорушення, в установленому законом порядку. Статтею 67 ЗУ "Про запобігання корупції" визначено, що нормативно-правові акти, рішення, видані (прийняті) з порушенням вимог цього Закону, підлягають скасуванню органом або посадовою особою, уповноваженою на прийняття чи скасування відповідних актів, рішень, або можуть бути визнані незаконними в судовому порядку за заявою заінтересованої фізичної особи, об`єднання громадян, юридичної особи, прокурора, органу державної влади, зокрема Національного агентства, органу місцевого самоврядування. Орган або посадова особа надсилає до Національного агентства протягом трьох робочих днів копію прийнятого рішення про скасування або одержаного для виконання рішення суду про визнання незаконними відповідних актів або рішень. Правочин, укладений внаслідок порушення вимог цього Закону, може бути визнаним недійсним. Згідно ст. 68 ЗУ "Про запобігання корупції" фізичні та юридичні особи, права яких порушено внаслідок вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення і яким завдано моральної або майнової шкоди, збитків, мають право на відновлення прав, відшкодування збитків, шкоди в установленому законом порядку. Збитки, шкода, завдані фізичній або юридичній особі внаслідок незаконних рішень, дій або бездіяльності суб`єкта, який здійснює заходи щодо запобігання і протидії корупції, відшкодовуються з Державного бюджету України в установленому законом порядку. Держава, Автономна Республіка Крим, орган місцевого самоврядування, які відшкодували збитки, шкоду, завдану незаконним рішенням, діями або бездіяльністю суб`єкта, що здійснює заходи щодо запобігання та протидії корупції, мають право зворотної вимоги (регресу) до особи, яка завдала збитків, шкоди, у розмірі виплаченого відшкодування (крім відшкодування виплат, пов`язаних із трудовими відносинами, відшкодуванням моральної шкоди). Частиною 1 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 1166 ЦК України передбачено, що відшкодування шкоди можливе за таких умов: 1) завдано шкоди особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи; 2) дії або бездіяльність, якими завдана шкода, є неправомірними; 3) причинний зв`язок між протиправними діями правопорушника і шкодою, яка виникла; 4) вина особи, яка завдала шкоду. Наявність усіх вищезазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. При цьому діє презумпція (припущення) вини порушника: якщо потерпілий довів наявність шкоди, то боржник має довести відсутність своєї вини. Для виникнення обов`язку відшкодування шкоди ступінь вини порушника значення не має. Встановлені у ст. 1166 ЦК України умови відшкодування шкоди поширюється на всі норми, що входять до глави 82 ЦК України, тією мірою, в якій їх не змінюють спеціальні правила, передбачені окремими статтями цієї глави. Названі умови разом із фактом заподіяння шкоди є підставами і юридичної відповідальності, вони утворюють одночасно і склад правопорушення. Тобто, ч. 1 ст. 1166 ЦК України містить пряму вказівку на протиправність поведінки заподіювача шкоди, як обов`язкову підставу деліктної відповідальності. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 липня 2018 року по справі №408/2151/17-ц. Прокурор звертаючись до суду з даним позовом вважає шкодою, завданою державному бюджету, отриману виплату чоловіком відповідачки за цивільно-правовим договором, при цьому підставою для такої відповідальності зазначає вчинення відповідачем адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, однак при розгляді справи про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності суд не встановлював факту завдання такої шкоди та її розміру, оскільки це не впливало на кваліфікацію правопорушення, вчиненого відповідачкою. Вчинення [PERSON] адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, що полягало в укладенні цивільно-правового договору від імені Війтівської сільської ради з своїм чоловіком, тобто вчинення дій в умовах реального конфлікту інтересів, беззаперечно не свідчить про незаконність цього документу, враховуючи також те, що обумовлені в договорі послуги було виконано, за що і отримана винагорода в розмірі 14169, 00 грн. За вказаних обставин відсутні підстави вважати, що оплата послуг за цивільно-правовим договором являє собою шкоду, завдану державі. Суд відхиляє доводи позивача про доведеність факту заподіяння відповідачем Бершадській міській раді шкоди постановою Бершадського районного суду Вінницької області від 22.03.2021 року, якою [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності, оскільки вказаною постановою встановлено факт протиправності її дій як голови Війтівської сільської ради у частині існування конфлікту інтересів під час укладення цивільно-правового договору. Підставою для притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення було неповідомлення у встановленому порядку про наявність реального конфлікту. При цьому неповідомлення про конфлікт інтересів не може створювати юридичних наслідків у вигляді відшкодування шкоди на підставі ч. 1 ст. 68 Закону України «Про запобігання корупції», якщо кошти були отримані на законних підставах. Оскільки, з матеріалів справи вбачається, що при розгляді справи про притягнення відповідачки до адміністративної відповідальності, суд не встановлював факту завдання такої шкоди та її розміру, так як це не впливало на кваліфікацію правопорушення, вчиненого [PERSON] , тобто притягнення відповідачки до адміністративної відповідальності не може бути самостійною підставою для стягнення з неї шкоди відповідно до статті 1166 ЦК України або відповідно до ч. 1 ст. 68 Закону України «Про запобігання корупції». Згідно ч. 1 ст. 67 Закону України «Про запобігання корупції» нормативно-правові акти, рішення, видані (прийняті) з порушенням вимог цього Закону, підлягають скасуванню органом або посадовою особою, уповноваженою на прийняття чи скасування відповідних актів, рішень, або можуть бути визнані незаконними в судовому порядку за завою заінтересованою фізичної особи, об`єднання громадян, юридичної особи, прокурора, органу державної влади, зокрема Національного агентства, органу місцевого самоврядування. Підставою для виплати 14169 грн. [PERSON] був саме цивільно-правовий договір №4, проте позивач звертаючись до суду з даним позовом не оспорює виконання ним послуг за даним договором, а тому цивільно-правовий договір №4 не є нормативно-правовим актом або рішенням в розумінні ч. 1 ст. 67 Закону України «Про запобігання корупції», яке може бути визнано незаконним. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог, про недоведеність наявності шкоди та її завдання відповідачем [PERSON] , в тому числі державі, відсутність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та діями (рішеннями) відповідача, відсутність доведення їх протиправності. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed