Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-24 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася в суд із заявою, заінтересована особа - [PERSON] про видачу обмежувального припису відносно останнього на строк 6 місяців та встановлення заходів тимчасового обмеження прав кривдника з покладенням на нього наступних обов`язків: заборонити перебувати в місці спільного проживання з заявницею за адресою [ADDRESS] ; заборонити наближатися менше ніж на 50 м. до місця проживання заявниці; в будь який спосіб здійснювати спілкування, листування, телефонні розмови з нею, або контактувати з нею через третіх осіб. Заяву мотивовано тим, що вона є дружиною [PERSON] в шлюбі у них народилося діти, які на момент звернення з даною заявою є повнолітніми. За твердженням заявниці, [PERSON] влаштовує сварки, постійно погрожує їй застосуванням сили та нанесенням тілесних ушкоджень. Зазначає, що в результаті агресивної поведінки під час сварки, [PERSON] вчинив щодо неї домашнє насилля. З цього приводу працівниками поліції стосовно чоловіка заявниці були складені протоколи про адмінправопорушення, судом ухвалені постанови про притягнення [PERSON] до відповідальності та накладені стягнення; окрім цього працівниками поліції неодноразово стосовно [PERSON] були винесені термінові заборонні приписи. Разом з тим поведінка кривдника не змінюється. Невпинні погрози, сварки, приниження заявниці в присутності інших людей та дітей, стало підставою для звернення до суду про призначення обмежувального припису. Зазначає, що з кожною заявою в поліцію, поведінка [PERSON] стає більш безконтрольною та такою, що несе загрозу її життю. Посилаючись на наведене та те, що кривдник чинить стосовно неї домашнє насильство психологічного та фізичного характеру, з метою забезпечення її захисту від подальшого домашнього насильства зі сторони останнього, просила задовольнити заяву. В судовому засіданні заявниця та її представник заяву підтримали з підстав викладених в ній. Заінтересована особа до суду не з`явився. Повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином, заяв по суті справи та з процесуальних питань не надав. Відповідно до положень ст.350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Вислухавши пояснення заявника та представника заявника, допитавши свідка, дослідивши письмові матеріали справи, Суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що заявниця [PERSON] та заінтересована особа - [PERSON] перебувають в шлюбі, і від шлюбу у них є діти. Учасники мають зареєстроване місце проживання в [ADDRESS] . Заявниця надала пояснення, що [PERSON] під час спільного проживання систематично зловживає алкоголем, часто підіймав на неї руку, погрожує фізичною розправою, внаслідок чого вона близько десятка разів викликала поліцію, котрі фіксували вказані обставини. Постійні сімейні скандали стали нестерпними. Наслідком виклику працівників поліції стали складання щодо [PERSON] протоколи у справі про адміністративне правопорушення за ст. 173-2 КУпАП. Протоколи скеровувалися до суду. Надалі судом ухвалені постанови про притягнення [PERSON] до відповідальності та накладені стягнення; окрім цього працівниками поліції неодноразово стосовно [PERSON] були винесені термінові заборонні приписи. Разом з тим поведінка кривдника не змінюється. Невпинні погрози, сварки, приниження заявниці в присутності інших людей та дітей, стало підставою для звернення до суду про призначення обмежувального припису. Зазначає, шо з кожною заявою в поліцію, поведінка [PERSON] стає більш безконтрольною та такою, що несе загрозу її життю. Пояснення заявниця підтверджує скрін-шотами інтернет сторінки «Судова влада України» та роздрукованою з ЄДРСР постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22.04.2022 року у провадженні 607/2391/22, змістом яких стверджується, що щодо [PERSON] неодноразово продовж 2018 - 2022 років складалися та направлялися до суду матеріали про притягнення до адмінвідповідальності за ст. 173 - 2 КУпАП, у яких потерпілою є заявниця. При цьому [PERSON] визнавався винним та щодо нього накладалося адмінстягнення. Окрім цього пояснення заявниця підтверджує копіями термінових заборонних приписів стосовно кривдника [PERSON] , винесених поліцейськими від 04.07.2022 року та від 07.08.2022 року, змістом яких на останнього покладалися обов`язки залишити місце проживання постраждалої особи, заборона на вхід та перебування в місці проживання постраждалої особи, заборона в будь який спосіб спілкуватися з постраждалою особою. По завершенню дії цих приписів поведінка заявника не змінюється, він продовжує висловлювати погрози розправою, принижує заявницю в присутності їх дітей, що стало підставою для звернення до суду про призначення обмежувального припису. Окремо пояснення заявниці підтвердила допитана в судовому засідання свідок [PERSON] , котра показала, що неодноразово була очевидцем конфліктів та сварок, що влаштовує її батько [PERSON] , ним висловлювалися образи та погрози розправою в сторону як [PERSON] так і самої свідка. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Пунктом 6 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону передбачено, що кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», однією із засад запобігання та протидії домашньому насильству є гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правову допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. В силу вимог ч.2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом прав спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкуватися з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Згідно з вимогами ч. 3 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитися за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників й умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Згідно з вимогами п.3 ч.1 статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків. Суд під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису має надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд має встановити, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність. Згідно з правовими позиціями викладеними Верховним Судом, зокрема, в Постановах від 27 листопада 2019 року у справі №753/23624/18, від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 754/9263/19, від 14 січня 2019 року у справі № 754/6995/19, від 06 лютого 2010 року у справі № 753/8626/19, під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Також у цих постановах Верховний суд виходив з того, що звернення заявника до органів поліції самі по собі, не підтверджують факт вчинення насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Відповідно до вимог ч. 4 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Судом встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що [PERSON] вчиняє домашнє насильство щодо своєї дружини [PERSON] . Відсутні докази, що на час розгляду справи в суді відносини між сторонами покращились, [PERSON] не було надано жодних доказів на спростування вищенаведених обставин. Враховуючи викладене, зважаючи протиправну поведінку [PERSON] приймаючи до уваги те, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, не бажає змінювати свою поведінку, Суд прийшов до висновку, що доводи заявника про ризик продовження кривдником таких дій відносно неї, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими. Такий висновок відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним зокрема у постановах від 22 вересня 2020 року у справі №520/13677/19, від 26 лютого 2020 року у справі №154/1692/19. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, з метою уникнення у майбутньому домашнього насильства у будь-якому прояві, захисту прав постраждалої, Суд вважає за необхідне видати обмежувальний припис стосовно кривдника у вигляді заходів тимчасового обмеження його прав, а саме: заборонити [PERSON] перебувати в місці спільного проживання з заявницею за адресою [ADDRESS] ; заборонити наближатися менше ніж на 50 м. до місця проживання заявниці; в будь який спосіб здійснювати спілкування, листування, телефонні розмови з нею, або контактувати з нею через третіх осіб, строком на 3 місяці. Суд вважає, що вказані тимчасові обмеження прав кривдника є виправданими та доречними, відповідають меті їх застосування, та забезпечать дієвий та ефективний захист заявниці від кривдника. Оцінивши надані докази, з урахуванням оцінки ризиків, суд вважає, що саме такий строк дії обмежувального припису (три місяці) є пропорційним та необхідним, а відстань у 50 м є достатньою для уникнення фізичного контакту потерпілої та кривдника, у тому числі для запобігання подальшого розвитку конфлікту, захисту здоров`я особи. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). В силу частини 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про обмеження припису відносяться на рахунок держави. Згідно із вимогами частини 4 ст. 350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання. Судові витрати компенсувати за рахунок держави. Рішення суду допустити до негайного виконання.

Outcome: partial