Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-30 00:00:00

У серпні 2020 року товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» звернулось до суду з позовною заявою, у якій просили стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 34754 грн. 80 коп. та судові витрати. Заочним рішенням Баглійського\~районного суду\~м.\~Дніпродзержинська Дніпропетровської\~області від 04 грудня 2020 року позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики задоволено у повному обсязі. Ухвалою Баглійського\~районного суду\~м.\~Дніпродзержинська Дніпропетровської\~області від 30 березня 2022 року вищезазначене заочне рішення скасовано. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 10.06.2017 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено Договір позики № 204788 в електронній формі. За умовами п. 1.1. укладеного між позивачем та відповідачем договору позики, позикодавець надає позичальникові грошові кошти в сумі 800,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Пунктом 1.3. договору позики встановлено, що позика надається строком на 30 днів. Відповідно до п. 1.4. дата перерахування суми позики на банківський рахунок вказаний позичальником, за домовленістю сторін вважається датою укладення договору позики між позичальником і позикодавцем. Позивачем в порядку встановленому п. 1.4. договору позики на картковий рахунок відповідача була перерахована сума позики в розмірі 800,00 грн., що підтверджується повідомленням ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», яке надає ТОВ «ВЕЛЛФІН» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк-еквайер здійснює зарахування коштів, згідно договору про організацію переказу грошових коштів №ВП-180516-3 від 18.05.2016 року. Згідно п. 1.5. договору позики нарахування процентів за користування позикою проводиться у відповідності до наступних умов: 1,9 процента від суми позики, але не менше ніж 30 гривень 00 копійок за перший день користування позикою; 1,9 процента від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.3 цього Договору; 1,9 процента від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк зазначений в п.1.3 цього Договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим Договором. Відповідно п. 1.1, 1.5 Договору позики, загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем станом на 16.07.2020 року становить 34754,80 грн., з яких: 800,00 грн. - основний борг; 17204,40 грн. - заборгованість по відсоткам; 16750,40 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. Вказана заборгованість за договором позики залишається несплаченою до теперішнього часу, тому позивач вимушений був звернутись до суду з даним позовом. Представник позивача у судове засідання не з`явився, просив розглянути справу без його участі, на позові наполягав у повному обсязі. Відповідачка у\~судове засідання\~не з`явилася, її представником Тереховим А.В. надано суду заяву, в якій він просить справу розглянути за його відсутністю та за відсутністю [PERSON] , в задоволенні позову відмовити у повному обсязі з підстав, які викладені у відзиві. В наданому відзиві на\~позовну заяву представник відповідача [PERSON] \~ адвокат\~Терехов А.В.\~зазначив,\~що вважає позовні вимоги ТОВ «ВЕЛЛФІН» необґрунтованими та такими, що підлягають залишенню без задоволення з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи, 10.06.2017 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та [PERSON] було укладено договір позики № 204788 шляхом підписання відповідачем відповідної заяви, на підставі якої [PERSON] отримала позику у розмірі 800,00 грн. строком на 30 днів. Вказаний договір позики укладений у формі електронного документу, що не суперечить вимогам ЦК України та іншого законодавства. У графіку розрахунків до договору позики від 10.06.2017 року № 204788 зазначено, що сума за договором становить 800,00 грн., датою погашення є 10.07.2017 року, сума до сплати процентів становить 470,80 грн., а разом до сплати 1 270,80 грн. З довідки щодо заборгованості за договором № 204788 від 10.06.2017 року встановлено, що позивач нарахував відповідачеві станом на 16.07.2020 року заборгованість в сумі 34 754,80 грн., з яких: 800,00 грн. - заборгованість за основною сумою позики; 17 204,40 грн. - заборгованість за відсотками згідно договору; 16 750,40 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. Відповідно до п. 7.1 невід`ємною частиною цього договору є Правила надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «Веллфін», які регламентують порядок надання грошових коштів у позику фізичним особам. Згідно з пунктом 3.1 Правил надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «Веллфін» (далі - Правила), затверджених 27 жовтня 2015 року, товариство надає фінансові послуги лише після здійснення ідентифікації особи заявника та вжиття заходів відповідно до законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації доходів, одержаних злочинним шляхом. Відповідно до п. 1.4 договору позики № 204788 від 10.06.2017 року визначено, що договір є укладеним з моменту перерахування суми позики на банківський рахунок, вказаний позичальником та діє до повного виконання Позичальником своїх зобов`язань за договором. Пунктом 1.3 Договору встановлено строк позики за цим Договором складає 30 (тридцять) днів, позика має бути повернута згідно Графіку розрахунків (додаток до Договору) до 10.07.2017 року. Згідно з п.1.4. Договору, цей Договір є укладеним з моменту перерахування суми позики на банківський рахунок, вказаний позичальником, та діє до повного виконання останнім своїх зобов`язань за Договором. Відповідно до Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22, належним та достовірним доказом проведення безготівкового розрахунку є відповідний платіжний документ, передбачений положеннями Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, заповнений відповідно до вимог цього нормативного документу, та який містить відповідні відмітки про виконання цього платіжного документа банком платника. Проте, в порушення вказаних вимог закону ТОВ «ВЕЛЛФІН» не надано належних доказів на підтвердження факту перерахування коштів на рахунок відповідачки. В обґрунтування доводів позовних вимог, позивач посилається на те, що перерахування суми позики на картковий рахунок відповідача підтверджується повідомленням ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ». Разом з тим, до суду позивачем не надано повідомлення ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» про перерахування суми позики, що за посиланням позивача підтверджує здійснення переказу коштів відповідачу. На підтвердження доводів укладення між ТОВ «Веллфін» та [PERSON] договору позики позивачем надано до суду лише роздруківку заявки з офіційного вебсайту ТОВ «Веллфін», копію договору про організацію переказу грошових коштів № ВП- 180516-3 від 18 травня 2016 року. Таким чином, посилання позивача на договір про організацію переказу грошових коштів № ВП-180516-3 від 18 травня 2016 року як на самостійний доказ перерахування суми позики не може вважатися достатніми для встановлення факту перерахування коштів на рахунок [PERSON] на виконання договору позики № 204788 від 10 червня 2017 року. Пунктом 1.3 Договору встановлено строк позики за цим Договором складає 30 (тридцять) днів, позика має бути повернута згідно Графіку розрахунків (додаток до Договору) до 10.07.2017 року. Відповідно до Графіку розрахунків до Договору позики № 204788 від 10.06.2017, датою погашення заборгованості є 10.07.2017; сума процентів - 470,8 грн.; разом до сплати - 1270,80 грн. Натомість, відповідно до довідки щодо заборгованості за Договором № 204788 від 10.06.2017, ТОВ «ВЕЛЛФІН» розраховано відсотки станом на 16.07.2020, тобто поза межами строку кредитування. Враховуючи викладене. Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ІІ,К України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року по справ № 444/9519/12. Звертаючись до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором позики, ТОВ «ВЕЛЛФІН» на обґрунтування своїх позовних вимог посилалось на факт укладання 10 червня 2017 року із відповідачем договору позики № 204788, на строк 30 календарних днів. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст.253 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі ст.266 ІІК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Нормою ч.3 ст.267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Отже, у відповідності із п. 1.3 договору позики № 204788 від 10.06.2017, кінцевим терміном повернення заборгованості є 10.07.2017 року. Таким чином, строк позовної давності для стягнення заборгованості за договором позики для ТОВ «ВЕЛЛФІН» сплинув 10.07.2020 року. Відповідно до вхідного штемпеля Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська, ТОВ «ВЕЛЛФІН» звернулось до суду 05.08.2020, тобто поза межами строку позовної давності. Врховуючи викладене просить суд застосувати строк позовної давності до позовних вимог ТОВ «ВЕЛЛФІН» та залишити позовні вимоги без задовлення. Враховуючи вищенаведене у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, справа підлягає розгляду в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, наявні у справі письмові докази та оцінивши їх в сукупності суд приходить до наступних висновків. Відповідно до положень ч. 1 і ч. 3\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.\~ст. 76 - 82 ЦПК. Відповідно до ч. ч. 1, 2\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Дослідивши наявні у справі письмові докази та оцінивши їх в сукупності суд приходить до наступних висновків. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що 10.06.2017 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено Договір позики № 204788 (арк.с. 19-23) в електронній формі. За умовами п. 1.1. укладеного між позивачем та відповідачем договору позики, позикодавець надає позичальникові грошові кошти в сумі 800,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Пунктом 1.3. договору позики встановлено, що позика надається строком на 30 днів. Відповідно до довідки щодо заборгованості за Договором № 204788 від 10.06.2017, позика надана до 10.07.2017 року, загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем станом на 16.07.2020 року становить 34754,80 грн., з яких: 800,00 грн. - основний борг; 17204,40 грн. - заборгованість по відсоткам; 16750,40 грн. - заборгованість за простроченими відсотками (ар.с. 24). Згідно із ч. 1\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. З наведеного положення\~ЦК України\~виходить, що обов`язок позичальника повернути кредит та сплатити проценти виникає лише в разі виконання свого обов`язку банківською установою надати кошти позичальникові. Відповідно до пункту 1.3. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні з національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22. встановлено, що вимоги цієї Інструкції поширюються на всіх учасників безготівкових розрахунків, а також на стягувачів та обов`язкові для виконання ними. Відповідно до пункту 1.13 вказаної Інструкції, під час здійснення розрахунків можуть застосовуватись розрахункові документи на паперових носіях та в електронному вигляді. Ця Інструкція встановлює правила використання під час здійснення розрахункових операцій таких видів платіжних інструментів: меморіального ордера; платіжного доручення; платіжної вимоги-доручення; платіжної вимоги; розрахункового чека; інкасового доручення (розпорядження). Згідно із пунктом 2.14 Інструкції банк платника на всіх примірниках прийнятих розрахункових документів і на реєстрах обов`язково заповнює реквізити «Дата надходження» і «Дата виконання», а банк стягувана - «Дата надходження в банк стягувана» (якщо ці реквізити передбачені формою документа), засвідчуючи їх підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку. На документах, прийнятих банком після закінчення операційного часу, крім того, ставиться штамп «Вечірня». Таким чином, належним та достовірним доказом проведення безготівкового розрахунку є відповідний платіжний документ, передбачений положеннями Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22, заповнений відповідно до вимог цього нормативного документу, та який містить відповідні відмітки про виконання цього платіжного документа банком платника. Проте, в порушення вказаних вимог закону ТОВ «ВЕЛЛФІН» не надано належних доказів на підтвердження факту перерахування коштів на рахунок відповідачки. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В обґрунтування доводів позовних вимог, позивач посилається на те, що перерахування суми позики на картковий рахунок відповідача підтверджується повідомленням ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ». Разом з тим, до суду позивачем не надано повідомлення ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» про перерахування суми позики, що за посиланням позивача підтверджує здійснення переказу коштів відповідачу. На підтвердження доводів укладення між ТОВ «Веллфін» та [PERSON] договору позики позивачем надано до суду лише роздруківку заявки з офіційного вебсайту ТОВ «Веллфін», копію договору про організацію переказу грошових коштів № ВП- 180516-3 від 18 травня 2016 року. Таким чином, посилання позивача на договір про організацію переказу грошових коштів № ВП-180516-3 від 18 травня 2016 року як на самостійний доказ перерахування суми позики не може вважатися достатніми для встановлення факту перерахування коштів на рахунок [PERSON] на виконання договору позики № 204788 від 10 червня 2017 року. За таких обставин позивачем всупереч\~ст. 81 ЦПК\~не доведено обставин, на які він посилається як на підставу позовних вимог, що дійсно був укладений договір і видано кредит відповідачу, суму цього кредиту, наявність заборгованості відповідача та її розмір. На підставі наданих позивачем доказів суд не може дійти до однозначного висновку про наявність між сторонами зобов`язання, яке виникає з кредитних правовідносин, розмір отриманого відповідачем кредиту, так і наявності заборгованості. При цьому згідно\~частини 3 статті 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Наведені положення передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи», і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою). Близька за змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.04.2021 у справі № 909/722/14. Крім того, Пунктом 1.3 Договору позики № 204788 від 10.06.2017 року встановлено строк позики за цим Договором складає 30 (тридцять) днів, позика має бути повернута згідно Графіку розрахунків (додаток до Договору) до 10.07.2017 року. Відповідно до Графіку розрахунків до Договору позики № 204788 від 10.06.2017, датою погашення заборгованості є 10.07.2017; сума процентів - 470,8 грн.; разом до сплати - 1270,80 грн. Натомість, відповідно до довідки щодо заборгованості за Договором № 204788 від 10.06.2017, ТОВ «ВЕЛЛФІН» розраховано відсотки станом на 16.07.2020, тобто поза межами строку кредитування. Після закінчення строку кредитування або після направлення вимоги про дострокове повернення кредиту кредитор втрачає право на нарахування процентів та неустойки за кредитним договором. У такому випадку права кредитора захищаються статтею 625 ЦК України. Уперше Велика Палата Верховного Суду прийшла до такого висновку у своїй\~Постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12. У зазначеному судовому рішенні суд розділив поняття «строк договору» та «строк/термін виконання зобов`язання». Колегія суддів зазначає, що зазначені строки можуть збігатися, а можуть бути відмінними, наприклад, коли сторони погодили конкретні терміни сплати кредиту за договором, проте вказали, що договір діє до повного виконання зобов`язань за таким договором. На підставі цього Верховний Суд проводить аналіз статей 1048 та 1050 ЦК України у яких зазначено, що позикодавець має право нараховувати на суму позики проценти, а у випадку обов`язку повертати позику частинами та за умови прострочення сплати чергової частини кредитор має право вимагати повернення всієї позиченої суми та нарахованих на цей час процентів. Аналізуючи зазначені статті, Велика Палата прийшла до висновку, що у випадку закінчення строку кредитування або пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту кредитор втрачає право на нарахування процентів передбачених кредитним договором, а його права підлягають захисту відповідно до положень частини 2 статті 625 ЦК України, а саме, кредитор отримує право нараховувати 3 % річних від простроченої суми кредиту та інфляційні втрати. У подальшому зазначений висновок щодо неможливості нарахування процентів передбачених кредитним договором був підтриманий Великою Палатою у своїх Постановах від\~04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц\~та від\~31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц. Як було зазначено вище, відповідно до Графіку розрахунків до Договору позики № 204788 від 10.06.2017, датою погашення заборгованості є 10.07.2017; сума процентів - 470,8 грн.; разом до сплати - 1270,80 грн. Щодо строків позовної давності. Відповідно до вимог\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта\~статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України\~встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Згідно зі ст. 261 ЦК України, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності щодо вимог кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) при погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем. Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Отже, у відповідності із п. 1.3 договору позики № 204788 від 10.06.2017, кінцевим терміном повернення заборгованості є 10.07.2017 року. Таким чином, строк позовної давності для стягнення заборгованості за договором позики для ТОВ «ВЕЛЛФІН» сплинув 10.07.2020 року. Відповідно до вхідного штемпеля Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська, ТОВ «ВЕЛЛФІН» звернулось до суду 05.08.2020, тобто поза межами строку позовної давності. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у тому числі і у зв`язку зі спливом строку позовної давності, встановленої\~статтею 257 ЦК України, про застосування якої просить відповідач. На підставі викладеного, суд робить висновок, що у задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, необхідно відмовити. Відповідно до п. 6\~ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2\~ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Враховуючи викладене та те, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, суд вважає, що витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed