Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-02 00:00:00

1 червня 2022 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, посилаючись у його обґрунтування на те, що 5 березня 2021 року [PERSON] уклав із [PERSON] договір позики, за яким передав йому у борг грошові кошти в розмірі 11250 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути до 30 березня 2021 року. Сума позики була передана позикодавцем позичальнику безпосередньо при підписанні сторонами цього договору, чим позичальник підтвердив отримання ним грошових коштів у розмірі встановленому договором. Крім того на підтвердження факту укладення договору позики й отримання коштів відповідач написав письмову розписку, що зберігається у позивача. Відповідно до договору позики сторони узгодили, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Однак на час подання позову відповідач не повернув отримані ним грошові кошти, ухиляючись від виконання взятих на себе зобов`язань, у зв`язку із чим позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав. На підставі переліченого просив суд стягнути борг відповідача за договором позики від 5 березня 2021 року в сумі 11250 доларів США разом із процентами за позикою на рівні облікової ставки НБУ в сумі 52,09 доларів США з урахуванням 3% річних від простроченої суми за ст. 625 ч. 2 ЦК в сумі 305,14 доларів США, що загалом складає 11607,23 доларів США. Крім того внаслідок розгляду справи судом позивач поніс судові втрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 40000 грн. та на оплату судового збору за подання позову, які просив стягнути з відповідача. Відповідач, [PERSON] , у судове засідання не з`явився, будучи про час та місце розгляду справи повідомленим належним чином. Представник позивача, адвокат Верба А. П., у судовому засіданні за допомогою відео конференції наполягав на задоволенні заявлених ним в інтересах [PERSON] позовних вимог у повному обсязі, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення та додаючи, що витрати на явку до суду у сумі 7000 грн. фактично по справі позивачем не були понесені. Відповідач, [PERSON] , у судове засідання за невідомих суду причин не з`явився повторно, будучи про час та місце розгляду справи повідомленим належним чином відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК, а також шляхом надіслання СМС-повідомлення на його номер мобільного телефону. Отже, за ч. 4 ст. 223 ЦПК суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Суд встановив, що 5 березня 2021 року між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, було укладено договір позики, за яким позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти в розмірі 11 250 доларів США, передані позичальнику безпосередньо при підписані договору, підписанням якого відповідач підтвердив факт отримання ним вказаної суми грошових коштів, які позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві повністю до 30 березня 2021 року, що підтверджується розпискою позикодавця. Сторони договору передбачили, що позикодавець має право на отримання від позичальника процентів від суми позики (п. 3.3) (а. с. 8-9). Судом також встановлено, що відповідно до письмової розписки від 5 березня 2021 року [PERSON] підтвердив, що отримав позику від [PERSON] в розмірі 11250 доларів США, яку зобов`язався повернути повністю до 30 березня 2021 року (а. с. 9). На підставі ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) зобов`язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підставі ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 (десять) разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, то відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі ст. 610, ч. 1 ст. 612 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За ст. 631 ЦК строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Суд зазначає, що за своєю сутністю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст. 1046, 1047 ЦК суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики та його умов. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 8 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц. Зважаючи на викладені законодавчі норми та правові висновки Верховного Суду, суд дійшов висновку, що в судовому засіданні за письмовим договором позики від 5 березня 2021 року, укладеним між сторонами по справі, що вбачається із умов такого договору та письмової розписки до нього, наданих позивачем, було підтверджено факт передачі [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 11250 доларів США на виконання умов укладеного між ними договору позики. Натомість, суд зазначає, що [PERSON] не надав суду доказів на підтвердження проведення ним з позивачем будь-якого розрахунку по такому договору позики від 5 березня 2021 року. З огляду на наведене вмотивування, суд дійшов висновку, що зі [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню прострочена сума боргу за договором позики від 5 березня 2021 року. У цьому сенсі суд звертає увагу на те, що ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачає вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Так вказаним Декретом не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. За ст. 524 ЦК зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Натомість, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 533 ЦК грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. При цьому суд зазначає, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Аналізуючи наведені правові норми, суд робить висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Таким чином як укладення, так й виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Отже, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц. Таким чином, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що грошові кошти в сумі 11250 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві до 30 березня 2021 року, відповідач не повернув, то через неналежне виконання умов договору позики від 5 березня 2021 року судом достеменно було підтверджено законність заявлених вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь неповернутої суми позики в іноземній валюті, тобто в розмірі 11250 доларів США. Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. При цьому суд зазначає, що під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України, гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг, оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц. Отже, враховуючи, що предметом договору позики від 5 березня 2021 року є грошові кошти в іноземній валюті, то до спірних правовідносини не підлягають застосуванню положення ч. 1 ст. 1048 ЦК, оскільки облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України, гривні, тому право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму за ст. 625 ЦК. Згідно зі ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд зазначає, що передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц. Дослідивши наданий суду позивачем розрахунок 3% річних, суд погоджується із ним повністю, оскільки він відповідає положенням ч. 2 ст. 625 ЦК, враховуючи, що початок прострочення повернення боргу в сумі 11250 доларів США за договором позики від 5 березня 2021 року є 31 березня 2021 року, з якої до 23 лютого 2022 року минуло 330 днів. При цьому суд вказує, що при обрахунку 3 % річних за основу була узята прострочена сума, визначена саме у договорі позики в іноземній валюті, а не її еквівалент у національній валюті України. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц та від 27 січня 2016 року по справі № 373/2054/16-ц. Отже, враховуючи наведене та зважаючи на встановлений судом розмір боргу відповідача, вбачається, що розмір заборгованості у відповідача перед позивачем з 3% річних дорівнює 305,14 доларам США. Таким чином суд встановив, що з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню 3% річних в сумі 305,14 доларів США за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання перед позивачем з повернення отриманої позики в розмірі 11250 доларів США. З огляду на наведене вмотивування, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення на користь позивача з відповідача боргу за договором позики від 5 березня 2021 року в розмірі 11250 доларів США та 3% річних в сумі 305,14 доларів США за прострочення виконання відповідачем узятого на себе грошового зобов`язання, що загалом складає - 11555,14 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за ч. 3 ст. 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу. Згідно із ст. 141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. За змістом ст. 137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. Отже, можна зробити висновок, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі N 755/9215/15-ц. Таким чином суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу повинен надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких відповідач має заперечення. Суд встановив, що позивачем було сплачено судовий збір при звернені до суду із позовом у розмірі 3395,70 грн. Також понесені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 29000 грн. підтверджується договором від 24 грудня 2021 року про надання правничої допомоги адвокатом Верба А. П. про визначення гонорару в розмірі 40000 грн., додатковою угодою від 17 травня 2022 року до договору про надання правничої допомоги від 24 грудня 2021 року, ордером серія ДП № 39/002, свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю від 24 грудня 2011 року та меморіальним ордером про оплату 29000 грн. позивачем на правову допомогу. При цьому суд зауважує, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено. Аналогічна правова позиція була викладена неодноразово Верховним Судом, зокрема, у постановах від 11 листопада 2021 року по справі № 922/449/21 та від 3 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19. Таким чином з огляду на зазначені норми процесуального права, правові позиції Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, зважаючи на встановлені судом обставин справи, суд дійшов переконання, що вимоги про відшкодування витрат позивача на правничу допомогу в сумі 40000 грн. були доведені, оскільки вони пов`язані з розглядом справи, розмір яких є обґрунтованим, а також дотримані критерії розумності їх вартості, виходячи з обставин справи, незалежно від того, чи уже фактично сплачено залишок таких витрат в сумі 11000 грн. позивачем на правничу допомогу, чи тільки має бути сплачено. Натоміть, враховуючи, що суд частково задовольнив заявлені позовні вимоги [PERSON] , то його витрати на професійну правничу допомогу адвоката Верба А. П. у розмірі 40000 грн. та на сплату судового збору в розмірі 3395,70 грн. підлягають на підставі ст. 141 ЦПК стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до розміру частки задоволених судом позовних вимог, тобто у розмірі 43200,95 грн. (11555,14 / 11607,23 х (40000 + 3395,70) = 43200,95).

Outcome: partial