Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення із [PERSON] боргу за договором позики у сумі 131 688,00 грн та судових витрат зі сплати судового збору. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 20 листопада 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за яким останній отримав грошові кошти у сумі 55 800,00 грн, про що складена письмова розписка. За розпискою [PERSON] зобов`язався повернути грошові кошти до 20 січня 2019 року, але так і не повернув. Також позивач зазначає, що за умовами розписки відповідач за користування грошовими коштами зобов`язався виплачувати позивачу кожного місяця 4% від суми позики, а саме 2 232,00 грн, що за розрахунком станом на 20 вересня 2021 року складає 75 888,00 грн Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 05 січня 2022 року відкрито провадження у справі №536/2017/21 за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача Молодчин В. П. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки за місцем реєстрації, а також шляхом публікації оголошення на веб-сайті Кременчуцького районного суду Полтавської області на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет. Проте відповідач не повідомив причини неявки, до суду не звертався із заявою про відкладення розгляду справи. В установлений судом строк відповідачі відзив на позовну заяву не надали, тому відповідно до частини 8 статті 178 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу за наявними матеріалами. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, на підставі частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Частиною 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ураховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу без участі сторін на підставі наявних доказів у справі. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із частиною 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Положеннями статті 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 статті 1046 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Отже, договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до частини 2 статті 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Судом достовірно установлено, що 20 листопада 2018 року між [PERSON] \~та [PERSON] укладено договір позики у формі розписки, відповідно до якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у сумі 55 800,00 грн, що еквівалентно 2 000,00 доларам США, та зобов`язався повернути до 20 січня 2019 року. За умовами розписки [PERSON] зобов`язався виплачувати [PERSON] 4% від суми позики 55 800,00 грн, а саме 2 232,00 грн кожного місяця у готівковій формі. Крім того, у разі прострочення виконання зобов`язання [PERSON] , тобто неповернення грошових коштів у сумі 55 800,00 грн 20 січня 2019 року та відсотків за користування грошовими коштами, зобов`язаний виплачувати пеню на користь [PERSON] у розмірі 0,1 % за кожен день прострочення виконання зобов`язання, але не менше облікової ставки Національного банку України. Факт укладення договору позики та передачі грошових коштів підтверджується розпискою, яка підписана відповідачем 20 листопада 2018 року. Вказана розписка містить в собі відомості щодо дати отримання відповідачем коштів у борг та зобов`язання щодо його повернення. Варто зазначити, що 31 жовтня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в справі №707/2606/16-ц, дослідивши питання виконання боргового зобов`язання при наявності боргової розписки у кредитора, встановив, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у [PERSON] , яка додана до матеріалів справи, свідчить про те, що боргове зобов`язання у відповідача [PERSON] не виконане перед позивачем. Відповідачем до суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження погашення боргу. Таким чином, ураховуючи, що грошові кошти надані у борг, відповідно до письмової розписки від 20 листопада 2018 року, відповідачем не повернуті та оригінал вказаної розписки знаходиться у позивача, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача борг у сумі 55 800,00 грн. Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача процентів за розпискою у сумі 75 888,00 грн, суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 1048 Цивільного кодексу України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом розписки сторони домовились про повернення грошових коштів у сумі 55 800,00 грн у строк до 20 січня 2019 року. Крім того, погодили, що [PERSON] зобов`язаний виплачувати [PERSON] 4% від суми позики у сумі 2 232,00 грн кожного місяця у готівковій формі за користування грошовими коштами. У позовній заяві позивач наводить розрахунок щодо виплати відсотків за користування позикою за період з 20 листопада 2018 року по 20 вересня 2021 року, що складає заборгованість у сумі 75 888,00 грн. Припис абзацу другого частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №149/1499/18. З огляду на викладене, позивач на підставі частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України не мав права додатково нарахувати проценти за користування позикою у розмірі 4% від суми позики у сумі 2 232,00 грн за період після настання терміну повернення позики (20 січня 2019 року), тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем. В межах строку дії договору позики відповідач користувався грошовими коштами позивача протягом 2 місяців (з 20 листопада 2018 року по 20 січня 2019 року), а відтак розмір процентів за користування позикою становить 4 464,00 грн. Таким чином, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача процентів за користування позикою підлягають частковому задоволенню у сумі 4 464,00 грн. Положеннями статті 141 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі виходячи із розрахунку: 60 264,00 грн (задоволені позовні вимоги) *100 : 131 688,00 грн (заявлені вимоги) = 45,76% від сплаченого судового збору 1 316,88 грн = 602,60 грн.

Outcome: partial