Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-07 00:00:00

У лютому 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Укржитлосервіс» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за квітень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2020року та серпень 2021 року, з урахуванням індексації на момент звернення до суду в сумі 102 938 грн. 18 коп., а також просить стягнути витрати на правничу допомогу в сумі 2 000 грн. В обґрунтування позовних вимоги позивач зазначає, що 31 серпня 2021 року за власним бажанням звільнився з ДП «Укржитлосервіс». Однак, у відповідача залишилася перед позивачем заборгованість по нарахованій, але не виплачені заробітній платі. На момент звернення з даним позовом відповідачем не надано позивачу наказу про звільнення. Позивач звернувся до відповідача з претензією, яка не була задоволена, а тому вважає, що порушенні його права та охоронювані законом інтереси потребують захисту в судовому порядку. Ухвалою суду від 22 лютого 2022 року у справі відкрито провадження за правилами позовного (спрощеного) провадження без виклику сторін, копії якої направлені учасникам справи (а.с. 27). Повідомленням суду від 16 травня 2022 року учасників справи повідомлено про розгляд справи за правилами позовного (спрощеного) провадження, яким одночасно роз`яснено їх процесуальні права на подання відповідних заяв по суті справи у встановлені строки (а.с. 28). Засвідчена належним чином копія ухвали про відкриття провадження у справі від 22 лютого 2022 року та копія позовної заяви з додатками надсилалися судом на адресу відповідача. Відзив на позовну заяву, заяви з процесуальних питань від відповідача до суду не надходили. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 4 вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин, суд розглянув справу за правилами заочного провадження відповідно до ст. 280 ЦПК України. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. Судом установлено, що позивач працював у ДП «Укржитлосервіс». Згідно з даними Індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-7 та форма ОК-5) встановлено, що [PERSON] нараховано заробітну плату за час роботи в ДП Укржитлосервіс», а саме: за квітень 2020 року - 5 374 грн. 62 коп., серпень 2020 року - 5 404 грн. 07 коп., вересень, жовтень, листопад 2020 року - 5 681 грн. 07 коп., грудень 2020 року - 5 703 грн. 70 коп.) та за серпень 2021 року - 16 285 грн. 93 коп. (а.с 19 -22). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України на роботодавця покладається при звільненні працівника здійснити виплату всіх сум, що належать працівникові, в день його звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як зазначено у правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 03 червня 2013 року по справі № 6-64цс13: «відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Позивач у прохальній частині позовної заяви просить суд стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за 2020-2021 рік з урахуванням індексації. При цьому з наявних у матеріалах справи доказів неможливо встановити наявність заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі за вказаний період. Позивач, обґрунтовуючи вимоги у частині заборгованості по заробітній платі, посилається на розмір нарахованої заробітної плати, який зазначено у формі ОК-5 та ОК-7 ПФУ з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, індивідуальних відомостей про застраховану особу, вважаючи, що інформація Пенсійного фонду України є достатньою для стягнення з відповідача вказаних сум. Однак, у постанові Верховного Суду України від 31 травня 2021 року у справі № 242/3051/18 (провадження № 61-1021св19), висловлено позицію щодо даного доказу, а саме, що офіційні відомості Пенсійного фонду України щодо розміру заробітної плати за формою ОК-5 стосовно працівника підтверджують лише його страховий стаж та не можуть бути прийняті судом як належні докази щодо розміру заробітної плати та розміру заборгованості по ній. Системний аналіз статей 21, 94, 233 КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем. За таких обставин з урахуванням положень статей 77, 81 ЦПК України саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав. Для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачу необхідно довести розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків). Таким чином, офіційні відомості Пенсійного фонду України щодо розміру заробітної плати за формою ОК-5 та ОК-7 стосовно [PERSON] підтверджують лише його страховий стаж, та не можуть бути прийняті судом як належні докази щодо розміру заробітної плати та розміру заборгованості по ній. Судом встановлено, що позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог про розмір заробітної плати та по її заборгованості за спірний період. Крім того, будь-яких клопотань про витребування необхідних доказів на підтвердження позовних вимог, стороною позивача ані при пред`явленні позову, ані після відкриття провадження у справі заявлено не було. З урахуванням наведеного, дослідивши матеріали справи, оцінюючи кожен отриманий доказ у справі за своїм внутрішнім переконанням, щ о ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, зокрема, на належність, допустимість та достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи із засад диспозитивності цивільного процесу, зважаючи на те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, та беручи до уваги той факт, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження наявності порушення відповідачем трудових прав позивача, суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим та недоведеним, а тому задоволенню не підлягає. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed