Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-04 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , про відібрання дитини та визначення місця її проживання з батьком. В обґрунтування позову зазначає, що з [PERSON] та [PERSON] мають двох спільних неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У зареєстрованому шлюбі сторони не перебували, разом не проживають. Позивач вказує, що діти поділяють його погляди на умови їхнього виховання та самостійно й органічно визначилися зі своїм бажанням проживати спільно саме з батьком допускаючи свої епізодичне нетривале спілкування з матір`ю. З часу народження молодшої дитини - [PERSON] він самостійно опікується вихованням та утриманням своїх дітей. Відповідач фактично самоусунулась від належної участі у вихованні спільних дітей, покладаючись повністю на відповідальність [PERSON] . Актом обстеження матеріально побутових умов сім`ї підтверджується факт проживання позивача з дітьми у чотирьохкімнатній квартирі у м. Харкові, де кожен з дітей має окрему кімнату. У зв`язку з початком збройної агресії Російської Федерації проти України та оголошення в державі режиму воєнного стану, з метою збереження життя дітей позивач вивіз їх спільно з матір`ю [PERSON] до м. Полтави для тимчасового перебування, де відповідач 20.04.2022 року зареєструвалася як внутрішньо переміщена особа разом з дітьми. Проте, 04.06.2022 року відповідач самостійно виїхала разом із дітьми з України до Німеччини. Позивач вважає свавільні дії відповідача щодо неузгодженого з ним вивезення дітей за межі України та такими, що порушують права та інтереси неповнолітніх дітей і створюють для них реальну небезпеку, адже жодних належних умов для проживання дітей у Німеччині та джерел засобів існування (харчування, одягу, навчання) відповідач не має. На прохання повернути дітей до України відповідачка відмовляється. Позивач вважає, що проживання дітей з відповідачем унеможливить для них належне для них здобуття відповідної освіти та розвиток їхніх здібностей і особистостей, а створені відповідачем умови для спільних дітей виключають належну реалізацію позивачем як батьком обов`язків і прав, закріплених у ст. 150,153, 155 СК України. Ураховуючи викладене, позивач вимушений звернутися до суду з відповідним позовом. Позивач у судове засідання не з`явився, просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] мають двох спільних неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження. У зареєстрованому шлюбі сторони не перебували, разом не проживають. Відповідно до Акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради вбачається, що позивач [PERSON] спільно проживає з трьома дітьми, зокрема з [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в чотирьохкімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] , де кожної з дитини є власна кімната та все необхідне для проживання та їх розвитку. З матеріалів справи вбачається, що 04.06.2022 року [PERSON] разом з дітьми без погодження з батьком дітей [PERSON] виїхала з України до Німеччини. Позивач вказує на те, що проживання дітей з відповідачем [PERSON] унеможливить для них належне для них здобуття відповідної освіти та розвиток їхніх здібностей і особистостей, а створені відповідачем умови для спільних дітей виключають належну реалізацію позивачем як батьком обов`язків і прав, закріплених у ст. 150,153, 155 СК України. Крім цього, з моменту народження молодшої доньки [PERSON] , позивач самостійно опікується вихованням та утриманням неповнолітніх дітей, фактично проживають з ним. Згідно зі ст. 141 СК мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч 1 ст. 162 СК якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. У силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Відповідно до статті 3, статті 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Системний аналіз вказаної норми у контексті наявності спору батьків щодо місця проживання дитини дозволяє дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання. Аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19). Доказів, що повернення дитини за місцем проживання батька створює загрозу її життю та здоров`ю або негативно впливатиме на її розвиток відповідач не надав і судом не встановлено. Враховуючи, що у судовому засіданні установлено, що [PERSON] самочинно без згоди батька [PERSON] змінила постійне місце проживання дітей, виїхавши з дитиною за межі країни, утримує їхв неналежних умовах, а також не забезпечує їм належних умов щодо проживання, виховання та розвитку, суд враховуючи інтереси дітей дійшов висновку про задоволення позову.

Outcome: approved