Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-24 00:00:00

Адвокат Розман С.Ю. звернувся до суду в інтересах [PERSON] з вищезазначеним позовом. Позовні вимоги\~обґрунтовує тим,\~що 20.06.2021\~року приватний\~нотаріус Києво\~-\~Святошинського районного\~нотаріального округу\~Київської області\~Грисюк Олена\~Василівна вчинила\~виконавчий напис № 83356 про стягнення з [PERSON] на користь ТзОВ «Вердикт\~Капітал»заборгованості за кредитним договором № 630072268 від 25.12. 2013 року в загальній сумі 41\~876,51 грн., з яких 13\~978,41 грн. заборгованість за тілом кредиту, 3, 66 грн. прострочена заборгованість по несплачених відсотках, 1431, 02 грн. заборгованість за комісією, 16\~031, 21 грн. заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом, 10\~432, 21 грн. заборгованість за штрафами і пенею. \~На думку\~ позивача вчинення\~вказаного виконавчого\~напису не\~відповідає вимогам\~ загального та\~спеціального законодавства,\~яким регулюється\~здійснення даної\~процедури. Зазначає, що в порушення вимог чинного законодавства приватний нотаріус вчинив вказаний виконавчий напис, не перевіривши безспірність заборгованості, дійсний розмір заборгованості. Також сторона позивача зазначає, що здійсненню виконавчого напису не передувало звернення відповідача до позивача з письмовою вимогою про добровільну сплату заборгованості, що відтак позбавило його можливості бути вчасно поінформованим про наявність заборгованості та подати заперечення щодо неї або ж оспорити вимоги кредитора. Позивач вказує, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14, а договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису не був посвідчений нотаріально. Крім того акцентує увагу на тому, що з дня виникнення права вимоги за Кредитним договором минуло більше трьох років, що в свою чергу унеможливлювало вчинення виконавчого напису. Вказані обставини слугували підставою для звернення позивача до суду з вимогою про визнання його таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.02.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.02.2022 року вжито у даній справі заходи забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа - виконавчого напису вчиненого приватним нотаріусом Києво - Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Оленою Василівною 20.06.2021 року, зареєстрованого в реєстрі за № 83356 про стягнення з [PERSON] на користь ТзОВ «Вердикт Капітал» заборгованості за кредитним договором від 25.12. 2013 року № 630072268 в загальній сумі 41\~876, 51 грн. до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи. Разом з тим подали до суду заяву про розгляд справи без їх участі. Представник відповідача ТзОВ «Вердикт Капітал», треті особи приватний нотаріус Києво - Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В., приватний виконавець виконавчого кругу Закарпатської області Пивоваров Ю.Г. в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, відзиву та письмових пояснень не подали, а тому суд вважає, що справу слід вирішити за їх відсутності за наявними матеріалами. Відповідно до вимог ч.2 ст.247\~ЦПК\~України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінюючи докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді справи в судовому процесі на засадах змагальності, як того вимагає ст.12 ЦПК України та у відповідності з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 25.12.2013 року [PERSON] та АТ «Альфа-Банк» уклали Кредитний договір № 630072268. Правонаступником усіх прав та обов`язків за вказаним кредитним договором на підставі Договору Відступлення Прав Вимоги за кредитним договорами 2019- 1АБ/ВЕСТА від 28.01.2019 року стало ТзОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА». В подальшому правонаступником усіх прав та обов`язків за вказаним кредитним договором стало ТзОВ «Вердикт\~Капітал»на підставі Договору Відступлення Прав Вимоги за кредитним договорами 29-01/19/2 від 29.01.2019 року. 20.06.2021\~року приватний\~нотаріус Києво\~-\~Святошинського районного\~нотаріального округу\~Київської області\~Грисюк Олена\~Василівна вчинила\~виконавчий напис № 83356 про стягнення з [PERSON] на користь ТзОВ «Вердикт\~Капітал»заборгованості за кредитним договором № 630072268 від 25.12. 2013 року в загальній сумі 41\~876,51 грн., з яких 13\~978,41 грн. заборгованість за тілом кредиту, 3, 66 грн. прострочена заборгованість по несплачених відсотках, 1431, 02 грн. заборгованість за комісією, 16\~031, 21 грн. заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом, 10\~432, 21 грн. заборгованість за штрафами і пенею. На думку\~ позивача вчинення\~ виконавчого\~напису № 83356 не\~відповідає вимогам\~загального та\~спеціального законодавства,\~яким регулюється\~здійснення даної\~процедури, що слугувало підставою для його оскарження в судовому порядку. Таким чином, між сторонами виникли правовідносини, які регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Законом України «Про нотаріат», а також Законом України «Про захист прав споживачів», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року. Зі змісту виконавчого напису вбачається, що при його вчиненні приватний нотаріус керувався\~статтею 87 Закону України «Про нотаріат»\~та пунктом 2 Переліку документів за, якими стягнення заборгованості проводиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року. Частиною 1\~ст. 1 Закону України «Про нотаріат»\~встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Частиною 2\~ст. 1 Закону України «Про нотаріат»\~передбачено: вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Відповідно до\~статті 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктами 1.1, 1.2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого\~наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, визначено наступне: для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів; перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Перелік документів, на підставі яких може бути видано виконавчий напис нотаріуса передбачений положеннями\~постанови Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662\~внесено зміни до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172. Зокрема, доповнено переліком після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.». На зазначений пункт посилався нотаріус у виконавчому написі. Проте, при вчинені виконавчого напису не враховано, що пункт 2\~Постанови Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року\~на час їх застосування був визнаний судом незаконним та нечинними, а саме Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року по справі № 826/20084/14, яка набрала законної сили. Як вбачається з мотивувальної частини постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року: «…оскаржувані зміни порушують рівність кредитора та позичальника перед законом, визнаючи суб`єктивну і необґрунтовану належним (передбаченим законом) чином позицію заінтересованої особи (сторони кредитора) як істину на шкоду законним інтересам і сторони правочину (сторони позичальника). Оскільки оскаржувані положення Змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, можуть бути застосовані до необмеженого кола фізичних осіб у зв`язку з укладенням ними кредитних договорів та існуванням у них простроченої заборгованості, суд з метою недопущення порушень прав та законних інтересів осіб, що є позичальниками, вважає за необхідне визнати нечинною постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття. Резолютивну частину постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 опубліковано в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21 березня 2017 року № 23. В подальшому, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року залишено без змін. Велика Палата Верховного Суду Постановою від 20 червня 2018 року відмовила в задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, не знайшовши підстав для такого перегляду. Частиною 2\~статті 265 КАС України, якою врегульовано наслідки визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним, встановлено, що нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений\~постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172\~у редакції станом на час вчинення оспорюваного виконавчого напису приватним нотаріусом, стосувався лише нотаріально посвідчених\~договорів\~і\~не міг\~застосовуватись\~до\~кредитних договорів, оскільки пункт 2 Переліку з 22 лютого 2017 року визнаний нечинним відповідно до постанови Київського апеляційного адміністративного суду. Тобто, оспорюваний виконавчий напис було вчинено нотаріусом\~12.06.2021 року \~- в період часу, коли законодавством не було передбачено можливості вчинення виконавчого напису на підставі кредитного договору, що не був посвідчений нотаріально. В матеріалах справи також відсутні відомості щодо укладення між сторонами, або правонаступниками сторін кредитного договору, який був нотаріально посвідчений. Відповідно до\~положень ч.4\~ст.16\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» у\~разі затримання\~споживачем сплати\~частини споживчого\~кредиту та/або\~процентів щонайменше\~на один\~календарний місяць,\~а за\~споживчим кредитом,\~забезпеченим іпотекою,\~та за\~споживчим кредитом\~на придбання\~житла -\~щонайменше на\~три календарні\~місяці кредитодавець\~має право\~вимагати повернення\~споживчого кредиту,\~строк виплати\~якого ще\~не настав,\~в повному\~обсязі,\~якщо таке\~право передбачене\~договором про\~споживчий кредит. Кредитодавець\~зобов`язаний у\~письмовій формі\~повідомити\~споживача\~про таку\~затримку\~із\~зазначенням дій,\~необхідних\~для\~усунення порушення,\~та\~строку,\~протягом\~якого\~вони мають\~бути\~здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність. Таким чином, законодавець забезпечує право боржника на захист його інтересів шляхом направлення йому повідомлення про заборгованість та необхідність її погашення. Виходячи зі змісту позовної заяви, що не спростовано відповідачем, з дня виникнення права вимоги за кредитним договором минуло більше трьох років. В Постанові КЦС ВС від 23.01.2018 в справі № 310/9293/15ц зазначено, що вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису. Вказані вище фактичні обставини підтверджують на думку суду, що у даному випадку нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, чим порушив норми Закону України\~«Про\~нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Статтею 12\~ЦПК\~України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст.\~76\~ЦПК\~України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторін (ст. 81 ЦПК України). З наданих суду документів неможливо встановити, чи дійсно на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі. Крім того, судом не встановлено факт отримання позивачем повідомлення вимоги про наявність такої заборгованості, яка була надана нотаріусу для вчинення нотаріального напису. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу про вказаний виконавчий напис йому стало відомо після ознайомлення з постановою державного виконавця в рамках відкритого виконавчого провадження, що свідчить про те, що вона будь-яких претензій чи заяв, а також вимог про наявність заборгованості та погашення боргу від відповідача чи приватного нотаріуса не отримувала. Позивач не була проінформована про існування заборгованості та її розмір, чим була позбавлена права оскаржити вимогу у судовому порядку або надати письмове заперечення відповідачу чи нотаріусу. Відповідачем не подано до суду належних та достовірних доказів щодо спростування доводів позивача. За правилами статей\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із\~статтею 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи\~доказів). Виходячи з викладеного, беручи до уваги недоведеність відповідачем факту подання нотаріусу документів на підтвердження безспірної заборгованості позивача, суд приходить до висновку, що оспорюваний виконавчий напис нотаріуса вчинено з порушенням норм чинного законодавства, тому підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст.\~133\~ЦПК\~України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Статтею 137\~ЦПК\~України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст.\~141\~ЦПК\~України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Такої ж думки дотримується Верховний Суд у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 757/47925/15-ц та від 19 вересня 2018 року у справі № 361/6253/16-ц. Позивачем в якості доказів додано до позовної заяви Договір про надання правничої допомоги № 06, Опис наданих адвокатом послуг від 02.02.2022 року, розрахункову квитанцію № ПН3007081 від 02.02.2022 року, якою підтверджено факт сплати грошових коштів за адвокатські послуги в розмірі 10000 грн. Принцип обґрунтованості судових витрат запроваджено й практикою Європейського суду з прав людини. Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (остаточне рішення 02 червня 2014 року) зазначено, що згідно з практикою Суду, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (пункт 268); а сума гонорару, яка визначена між адвокатом та клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (пункт 269). Водночас, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд зважає на співмірність заявлених представником позивача витрат на правову допомогу, фактичні обставини справи та приписи ч. 4 ст.\~137\~ЦПК\~України щодо\~співмірності витрат\~на оплату\~послуг адвоката\~із складністю\~справи та\~обсягом виконаних\~адвокатом робіт,\~значенням справи\~для сторони,\~та приходить\~до переконання,\~враховуючи,\~що позовні\~вимоги задоволено\~в повному\~обсязі,\~відтак з\~відповідача на\~користь позивача\~слід стягнути\~витрати на\~правничу \~допомогу,\~пропорційно до\~задоволених позовних\~вимог,\~а саме\~в розмірі\~10\~000 грн. У відповідності до вимог ч. 1 ст.\~141\~ЦПК\~України з відповідача підлягає стягненню в користь позивача сплачений ним судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 992, 40 грн.

Outcome: approved