Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-02 00:00:00

02.12.2021 року позивач АТ «КРЕДОБАНК» звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості посилаючись на те, що 27.11.2018 року між АТ «КРЕДОБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір № CL-148758, згідно якого позивач на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання надав відповідачеві грошові кошти в сумі 110000,00 грн на строк до 26.11.2021 року. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши відповідачу кредитні кошти у вищевизначеному розмірі. Відповідач порушив умови кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23.12.2021 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання. В судове засідання представник позивача не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлені вчасно та належним чином, причини неявки суду не відомі. В судовому засіданні відповідач проти існуючої заборгованості не заперечував, згоден сплачувати кошти, за погодженим графіком, однак у зв`язку із відступленням АТ «КРЕДОБАНК» прав вимоги за вказаними кредитним договором ТзОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. При розгляді справи, судом встановлено, що 27 листопада 2018 року між АТ «КРЕДОБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір № CL-148758, відповідно до якого відповідач на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання отримав кредит у розмірі 110000,00 грн, строком на 36 місяців, терміном до 26 листопада 2021 року. Відповідно до п. 4.1 кредитного договору, за користування кредитом, позичальник сплачує Банку відсотки, за процентною ставкою 33,29 % річних. Згідно п. 7.1 кредитного договору, за несвоєчасне виконання (прострочення) грошових зобов`язань за цим Договором, позичальник відшкодовує банку заподіяні збитки в повному обсязі та сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, яка діяла у період прострочення, розрахованої від суми кожного несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання позичальника, за кожний день прострочення від дати виникнення прострочення до дати, що передує даті погашення заборгованості позичальника. В будь-якому разі розмір пені, нарахованої позичальнику на підставі цього пункту кредитного договору, не може перевищувати 15 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання. Пунктом 7.2 Кредитного договору передбачено, що за невиконання обов`язку, передбаченого п. 10.2 кредитного договору, банк має право нарахувати позичальнику штраф в розмірі 5 % від суми кредиту, що становить 5500 грн. Як зазначив представник позивача в позовній заяві, відповідачем були порушенні умови договору і станом на 06.09.2021 року за ним рахується заборгованість у розмірі 88619,27 грн, що складається із: заборгованості за тілом кредиту - 74355,23 грн, заборгованість за відсотками - 14138,20 грн, заборгованості по пені по простроченій заборгованості - 125,84 грн. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦКУкраїни). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина першастатті 626 ЦК України). Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. В ході розгляду справи відповідачем заперечувався факт існування саме такої заборгованості перед товариством, оскільки ним частково погашається кредит. Вказана обставина підтверджується квитанцією від 05.01.2022 року, згідно якої відповідач [PERSON] сплатив на рахунок АТ «КРЕДОБАНК» в рахунок погашення заборгованості 5000,00 грн. Враховуючи викладене вище слідує, що звернувшись з вимогою про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 88619,27 грн, позивач не довів належними та допустимими доказами наявність саме такої заборгованості у відповідача. Наданий товариством розрахунок заборгованості за кредитним договором № CL-148758 від 27.11.2018 року, станом на 06.09.2021 року не є належним та допустимим доказом існування заборгованості в заявленому позивачем до стягнення розмірі, Крім того, як вбачається з листа АТ «КРЕДОБАНК» від 29.12.2021 року за вих. № 27-466/21, АТ «КРЕДОБАНК» відступив Товариству з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна» право вимоги, що виникло на підставі кредитного договору № CL-148758 від 27.11.2018 року, укладеного між АТ «КРЕДОБАНК» та [PERSON] . Стаття 512 Цивільного кодексу України передбачає, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, на момент розгляду справи судом, позивачем необгрунтовано вимоги до відповідача, враховуючи відступлення ним права вимоги за кредитним договором № CL-148758 від 27.11.2018 року до відповідача [PERSON] іншій юридичній особи. За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. За вимогами ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають. В порядку ст. 141 ЦПК України, суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed