Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-07 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача Комунальної організації «Київмедспецтранс» в якому просив: визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення КО «Київмедспецтранс» № 94-к від 11.04.2022; поновити його на посаду начальника служби організації безпеки дорожнього руху в КО «Київмедспецтранс» з дня звільнення; стягнути з КО «Київмедспецтранс» на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення до дня поновлення на робочому місці; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі. Позовні вимоги позивача [PERSON] обґрунтовані тим, що оскаржуваним наказом КО «Київмедспецтранс» № 94-к від 11.04.2022 позивача звільнено з роботи з 11.04.2022р. за прогул відповідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. Підстава для звільнення: Акт про відсутність на роботі позивача від 25.02.2022 та письмове пояснення позивача від 11.04.2022. Позивач зазначає, що працівники, які не виходять на роботу внаслідок ведення воєнних дій та пов`язаних з ними обставин, не можуть бути звільнені за пунктом 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України за підставою "прогул". Зазначене обумовлено необхідністю збереження життя та здоров`я таких працівників та їх сімей і вважається як відсутність на роботі з поважних причин. Якщо не було оголошено простою, у такому випадку за працівниками зберігаються робоче місце та посада. Окрім зазначеного, вказує, що на території організації відповідача, що є критичною інфраструктурою та виконує цілодобове забезпечення спеціалізованими транспортними засобами лікарні м. Києва, відсутнє бомбосховище котре мало забезпечувати та зберігати життя людей під час воєнних дій. Вважає, що відповідач грубо порушив законодавство про працю а також інші закони що діють у воєнний час. Звільнення вважає незаконним з наступних причин. У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції' України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Президентом України підписано Указ «Про введення воєнного стану в Україні», котрий діє на даний час. [PERSON] зазначив, що для збереження життя членів родини, 25.02.2022 ним було прийнято рішення щодо вивезення членів родини у безпечне місце. Виїзд відбувся на власному автомобілі по трасі Київ-Житомир. Позивач мав намір повернутись до м. Києва для виходу на робоче місце, якщо це можливо, але військовими формуваннями армії Російської Федерації на трасі Київ-Житомир розстрілювали цивільних людей та приватні автомобілі. Міст в селищі Стоянка був ушкоджений. Позивач зазначає, що весь час слідкував за обстановкою в країні з засобів масової інформації. Зазначив, що залізничні потяги працювали лише на вивезення людей з м. Києва в західні регіони країни. Надалі в позові вказано, що, не зважаючи на заборону голови КМДА Віталія Клічко повертатись до м. Києва «це небезпечно для життя та здоров`я людей, котрі вимушено переселились в інше місце проживання», [PERSON] повернувся до м. Києва та 11.04.2022 вийшов на робоче місце. Окрім цього, позивач в телефонній бесіді з безпосереднім керівником [PERSON] , висловив не тільки бажання але й готовність працювати в період тимчасової неможливості прибути на робоче місце - дистанційно, на що безпосередній керівник [PERSON] відповів згодою, адже на місці (в м. Києві) працював провідний інженер служби організації безпеки дорожнього руху [PERSON] . Позивачем зазначено, що ним здійснювались телефонні дзвінки провідному інженеру служби організації безпеки дорожнього руху [PERSON] та дистанційно організовувалась робота служби організації безпеки дорожнього руху. Крім того, позивач вказує, що якщо працівник не з`являється на роботі внаслідок обставин, пов`язаних з бойовими діями, час неявки працівника у табелі обліку використання робочого часу доцільно відмічати умовним позначенням «І» - інші причини неявок або «НЗ» - неявка з нез`ясованих причин. Надалі [PERSON] окремо в позові зазначає, що працівники, які не виходять на роботу внаслідок ведення воєнних дій та пов`язаних з ними обставин, не можуть бути звільнені за пунктом 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України за підставою "прогул". Зазначене обумовлено необхідністю збереження життя та здоров`я таких працівників та їх сімей і вважається як відсутність на роботі з поважних причин. Якщо не було оголошено простою, у такому випадку за працівниками зберігаються робоче місце та посада. Відсутність працівників організації, на робочих місцях в перші дні воєнного стану в КО «Київмедспецтранс», була масовою. В перші дні воєнного стану не виходили на робочі місця практично 90% працівників (бухгалтерії, планового відділу, юридичної служби та працівники інших служб). Позивач вважає, що відповідач грубо порушив законодавство про працю а також інші закони що діють у воєнний час та в позові звертає увагу суду, зокрема, на те, що : безпосередній керівник відсутнього працівника повинен написати доповідну записку на ім`я керівника організації з викладенням усіх обставин справи щодо відсутності працівника на робочому місці - позивачу невідомо чи вчинялись такі дії; керівник організації після розгляду доповідної записки безпосереднього керівника відсутньої особи має прийняти рішення про подальше розслідування причин відсутності працівника на роботі та визначити виконавців розслідування - позивачу невідомо чи вчинялись такі дії; які саме «не поважні причини прогулу» було встановлено відповідачем, в Акті про відсутність на роботі [PERSON] від 25.02.2022; з даним Актом позивача не ознайомлено; чи було організовано керівництвом організації транспорт щодо прибуття на робочі місця працівників організації в першу неділю війни - ні (громадський транспорт не працював); в дистанційній роботі позивача, (наголошує позивач) в телефонній розмові від [PERSON] було отримано згоду, але, як з`ясувалось потім, належним чином не оформлено; у термін, передбачений ст. 148 КЗпП України, невідомо керівництвом організації чи проведено службове розслідування, перевірено чи не застосовувалось за цей же проступок дисциплінарне стягнення у виді догани й лише після цього прийняло рішення про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за прогул - ні не вчинено жодних дій; невиконання відповідачем вимог ст. 148 КЗпП України - строк для застосування дисциплінарного стягнення; не надана правова оцінка дисциплінарного проступку на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Таким чином, позивач вважає, що його звільнення здійснено з порушенням норм Законів України, що діють на час воєнного стану, а тому він вимушений звернутись до суду із вказаним позовом за захистом своїх трудових прав. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.05.2022 відкрито провадження у даній справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, задоволено клопотання позивача про витребування у відповідача довідку щодо заробітної плати та акт про відсутність позивача на роботі. 07.06.2022 на адресу суду від КО «Київмедспецтранс» надійшов відзив на позовну заяву в якому представник відповідача, заперечуючи проти позову, зазначив про невизнання жодної з позовних вимог і заперечення проти наведених позивачем обставин справи та правових підстав позову. Зокрема, у відзиві зазначено, що до позовної заяви не додано жодного належного та допустимого письмового доказу, яким підтверджується наявність поважних причин відсутності позивача на роботі в період з 25 лютого по 10 квітня 2022 року включно. Позивач зазначає, що для збереження життя членів своєї родини 25.02.2022 року прийняв рішення про вивезення членів родини у безпечне місце, однак при цьому позивач не вказує чи повідомив він відповідача про таке своє рішення та чи отримав належним чином оформлену згоду роботодавця на відсутність на роботі позивача. Окремо зазначено, що разом з позовною заявою позивач не подав до суду жодного доказу щодо зазначеної обставини (наприклад заяви про надання відпустки) хоча він мав можливість отримати оплачувану відпустку. Тобто, відповідач вважає, що з тексту позовної заяви вбачається, що позивачем було свідомо вчинено порушення трудової дисципліни, яким є невихід на роботу 25 лютого 2022 року під час дії правового режиму воєнного стану, введеного в Україні Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Акцентовано увагу відповідачем і на тому, що в позовній заяві позивач не вказує в якому населеному пункті на території України (чи за її межами) він перебував сам (або з членами родини) та з яких підстав, передбачених законодавством. Разом з позовною заявою не подано до суду належного доказу такого його перебування. Тобто місце перебування позивача впродовж періоду з 25 лютого по 10 квітня 2022 року роботодавцю було невідоме. Відповідач також зазначає, що позивач у позові не вказав підстав, передбачених статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для його перебування в іншому населеному пункті України та належного письмового доказу на підтвердження самого факту такого перебування з відповідних правових підстав. Таким чином, відповідач вважає, що позивачем не доведено допустимими доказами наявності у нього в період з 25 лютого по 10 квітня 2022 року правового статусу внутрішньо переміщеної особи, що, можливо, могло бути визнано відповідачем поважною причиною відсутності позивача на роботі. Відповідач зауважує, що жодного з вищевказаних доказів [PERSON] також не надав відповідачеві разом з письмовим поясненням про причини відсутності на роботі в період з 25 лютого по 10 квітня 2022 року включно, що дало відповідачу як роботодавцю законні підстави кваліфікувати дії [PERSON] як прогул без поважних причин (п. 4 ст. 40 КЗпП України). Зазначає, що згідно до міста Києва можливо дістатися автомобільним транспортом міжнародними автомобільними дорогами, національними автомобільними дорогами, регіональними автомобільними дорогами і територіальними автомобільними дорогами які не всі були під контролем окупантів у період з 25 лютого по 10 квітня 2022 року, оскільки до міста Києва заїжджали цивільні автомобільні транспортні засоби, в тому числі з гуманітарною допомогою. Тобто вказане не є обставиною поважної причини відсутності позивача на роботі в період з 25 лютого по 10 квітня 2022 року. Відповідач зазначає, що у позові вказано, що не було залізничного сполучення з містом Києвом, оскільки пасажирські потяги прямували тільки з Києва і не здійснювали пасажирських перевезень до Києва. При цьому жодного належного доказу наявності цієї обставини до суду разом з позовною заявою не подано. Крім того, у відзиві окремо зазначено, що в період з 25 лютого по 10 квітня 2022 року на адресу відповідача не надходило ні від Київського міського голови, ні від Київської міської військової адміністрації, ні від інших уповноважених органів місцевого самоврядування чи органів державної влади жодних рішень, розпоряджень, вказівок, рекомендацій тощо, щодо будь-яких винятків притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які в період дії правового режиму воєнного стану не виходять на роботу з певних причин. Відповідач зазначає, що діяльність відповідача КО «Київмедспецтранс» відноситься до життєво важливих функцій, порушення яких призводить до негативних наслідків для національної безпеки України, зокрема в галузі охорони здоров`я та її транспортному забезпеченні (пункти 5 та 11 частини четвертої статті 9 Закону України «Про критичну інфраструктуру»), що визначає відповідача об`єктом критичної інфраструктури. При цьому вказано на необхідність також враховувати, що Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» частина перша статті 4; частина друга статті 12, що конституційні права і свободи працівників, залучених до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури обмежені більше від інших працівників. Тому, зважаючи на те, що позивачем не доведено належними доказами факту його перебування не в місті Києві, а в іншому населеному пункті України, а також не доведено факту заборони уповноважених органів повертатися до міста Києва, враховуючи, що позивач був працівником юридичної особи, діяльність якої здійснюється в галузі критичної інфраструктури, твердження Позивача про «заборону» Київського міського голови Віталія Кличка не є обставиною поважної причини відсутності Позивача на роботі в період з 25 лютого по 10 квітня 2022 року. Зазначено, що твердження позивача, що 24 лютого 2022 року відповідачем не було вчинено жодних дій чи розпоряджень щодо подальших дій працівників під час воєнного стану, є неправдивим і таким, що не відповідає дійсним обставинам справи оскільки відповідачем заздалегідь було вжито відповідних і необхідних заходів щодо організації роботи в умовах воєнного стану, шляхом видання наказів, з якими позивач був ознайомлений під розписку. Крім того, у відзиві зазначено, що відповідачем було вжито необхідних заходів щодо організації роботи працівників в умовах дії правового режиму воєнного стану, а сам позивач був належним чином про це повідомлений і зобов`язаний був виконувати свої посадові обов`язки та вищевказані накази в умовах дії правового режиму воєнного стану. При цьому, зазначено, що [PERSON] разом з позовом не подав до суду жодного письмового доказу про подання ним відповідачу письмову заяву про встановлення для себе дистанційної роботи. До суду разом з позовом не подано й жодних доказів переліку та обсягу фактично виконаних позивачем дистанційно робіт, визначених його посадовими обов`язками, результати виконання яких ним було передано відповідачу. Також у позові вказано, що позивачем здійснювались телефонні дзвінки провідному інженеру служби організації безпеки дорожнього руху [PERSON] та дистанційно організовувалась робота служби організації безпеки дорожнього руху. Відповідач повідомляє суду, що у зв`язку із самоусуненням начальника служби організації безпеки дорожнього руху [PERSON] від виконання посадових обов`язків та не прибуття на роботу наказом від 01 березня 2022 року № 65/1-к [PERSON] , провідного інженера служби організації безпеки дорожнього руху призначено з 01 березня 2022 року виконуючим обов`язки начальника служби організації безпеки дорожнього руху на час відсутності начальника служби організації безпеки дорожнього руху [PERSON]. Приступаючи до виконання обов`язків начальника служби організації безпеки дорожнього руху, [PERSON] під розписку ознайомився з посадовою інструкцією (копія посадової інструкції з розписками про ознайомлення додається). Тобто, у відзиві зазначено, що організація роботи служби організації безпеки дорожнього руху здійснювалась з 01 березня 2022 року по 10 квітня 2022 року не дистанційно Позивачем, а іншим працівником Відповідача безпосередньо. Окремо відзив містить посилання сторони відповідача на те, що факт порушення позивачем трудової дисципліни було виявлено саме 11 квітня 2022 року і дисциплінарне стягнення могло бути накладено після отримання від позивача письмового пояснення 11 квітня 2022 року в період з 11 квітня 2022 року до 11 травня 2022 року включно, таким чином встановлені ст. 148 КЗпП України строки притягнення до дисциплінарної відповідальності роботодавець не порушив. У відзиві також вказано, що оскільки позивач був працівником юридичної особи, яка є об`єктом критичної інфраструктури, тому позивача було звільнено з роботи за прогул без поважних причин на абсолютно законних підставах. 20.06.2022 надійшла відповідь на відзив в якій [PERSON] висловив свою незгоду по всім пунктам відзиву, до якої долучено також копію довідки від 23.03.2022, виданої 02.04.2022 про взяття на облік позивача як внутрішньо переміщеної особи. 08.07.2022 до суду надійшло заперечення відповідача на відповідь на відзив позивача в якому зазначено, що позивачем до позову відповідно до ст.83 ЦПК України не було надано такого доказу як довідку від 23.03.2022, виданої 02.04.2022 про взяття на облік позивача як внутрішньо переміщеної особи, а тому цей доказ не повинен братися судом до уваги. Крім того, у вказаному запереченні зазначено, що дистанційна робота не була запроваджена і ніякого виконання своїх посадових обов`язків [PERSON] під час фактичної відсутності на роботі з 25.02.2022 по 10.04.2022 не здійснював. В судовому засіданні 18.07.2022 відповідно до положень ст.ст. 126 ч.2, 222 ЦПК України було залишено без розгляду клопотання позивача щодо: звернення до оператора мобільного зв`язку для отримання роздруківки телефонних дзвінків; виклику в якості свідка Київського міського голову Кличка В. щодо надання ним свідчень про свої оголошення в засобах масової інформації; виклику свідків-співробітників відповідача [PERSON]. , [PERSON] та [PERSON] щодо складання акту про відсутність на робочому місці позивача, витребування доказів та призначення почеркознавчої експертизи щодо справжності підпису позивача у листах ознайомлення з наказами. В судовому засіданні 08.08.2022 відмовлено в задоволенні клопотання позивача про застосування норми ст. 148 ЦПК України та стягнення з відповідача на користь держави штрафу, оскільки судом зловживань стороною відповідача своїми процесуальними правами встановлено не було. Позивач в судовому засіданні підтримав заявлений позов і просив його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Під час розгляду справи судом встановлено і це вбачається із наданих матеріалів, що наказом КО «Київмедспецтранс» № 94-к від 11.04.2022 позивача [PERSON] , начальника служби організації безпеки дорожнього руху звільнено з роботи з 11.04.2022 за прогул без поважних причин ( п. 4 ст. 40 КЗпП України), який мав місце у період з 25 лютого 2022 по 10 квітня 2022 року. Щорічна відпустка використана до 03.01.2021 року. Підстава: Акт про відсутність на роботі позивача від 25.02.2022 та письмове пояснення позивача від 11.04.2022. Табельний №01069 (а.с.9). Пунктом 4 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" судам роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Прогулом без поважних причин вважається полишення роботи без відповідного попередження роботодавця в установленому порядку про розірвання трудового договору або залишення роботи до закінчення строку попередження без згоди на це роботодавця, якщо такий договір укладено на невизначений строк; залишення без поважних причин особою, з якою укладено строковий трудовий договір, роботи до закінчення строку трудового договору; самовільне залишення молодим спеціалістом (молодим робітником) роботи, на яку його направили після закінчення відповідного навчального закладу, до закінчення строку обов`язкового відпрацювання; самовільне використання без погодження з роботодавцем днів відгулів, чергової відпустки тощо. Не може вважатися прогулом відсутність працівника на робочому місці за умови, що він присутній на підприємстві. Якщо працівник не залишив місця розташування підприємства, його не можна звільнити за прогул. До такого працівника можуть застосовуватися інші види дисциплінарного або громадського стягнення чи впливу. Частиною першою статті 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (стаття 149 КЗпП України). Відповідно Акту від 25.02.2022 про відсутність на роботі [PERSON] , вбачається, що він складений про те, що начальник служби організації безпеки дорожнього руху [PERSON] 25.02.2022 був відсутній на роботі без поважних причин, безперервно з 08.00 год. до 15.00 год. (а.с.23). Так, на виконання ч.1 ст. 149 КЗпП України відповідачем від позивача [PERSON] було отримано пояснення, в якому, зокрема, щодо неприбуття на робоче місце він пояснив, що для збереження життя членів родини, 25.02.2022 ним було прийнято рішення щодо вивезення членів родини у безпечне місце. Виїзд відбувся на власному автомобілі по трасі Київ-Житомир. Автомобілі з людьми розстрілювали російські окупанти. Залізничний транспорт змінив свою постійну роботу, поїзди проходили експресом з людьми, котрі евакуйувались із м. Києва в західному напрямку України. Позивач мав намір повернутись до м. Києва для виходу на робоче місце, прибув 11.04.2022. Позивач зазначає, що весь час слідкував за обстановкою в країні з засобів масової інформації і на прохання та вимогу голови КМДА Віталія Клічка, котрий забороняв повертатись до Києва до 10.04.2022, щодо ймовірної загрози життю та здоров`ю, тому повернувся лише 10.04.2022. Під час перебування в м. Кам`янець-Подільський в телефонній бесіді з [PERSON]. позивачем було роз`яснено щодо виконання його посадових обов`язків дистанційно, на що отримав його згоду, що вподальшому позивачем і було вчинено. Позивачем зазначено, що ним здійснювались телефонні дзвінки провідному інженеру служби організації безпеки дорожнього руху [PERSON] та дистанційно організовувалась робота служби організації безпеки дорожнього руху (а.с.65). Однак, суду не було надано стороною позивача жодного належного і допустимого доказу щодо виконання у період його відсутності на роботі ним роботи дистанційно відповідно до ст. 60-2 КЗпП України. Позивачем також не надано жодних доказів переліку та обсягу фактично виконаних позивачем дистанційно робіт, визначених його посадовими обов`язками, результати виконання яких ним було передано відповідачу. А інформація, що міститься на флеш-носії і досліджена безпосередньо в судовому засіданні, оцінюється судом критично, оскільки відео з робочого кабінету позивача, здійснена іншим працівником відповідача, ніяким чином не стосується предмету і підстав позову, інших беззаперечних доказів щодо неможливості повернення позивача до Києва та поважності невиходу на роботу у вказаний період, зокрема щодо заборони повернення до роботи на об`єктах критичної інфраструктури міста,тощо, - інформація на флеш-носії не міститься. Крім того, наказом відповідача №65/1к від 01.03.2022 у зв`язку із самоусуненням начальника служби організації безпеки дорожнього руху [PERSON]. від виконання своїх службових обов`язків та неприбуття на роботу, було призначено [PERSON] , провідного інженера служби організації безпеки дорожнього руху з 01.03.2022 виконуючим обов`язки начальника служби організації безпеки дорожнього руху (а.с.64). Відповідно до частини першої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема пунктом 4 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. На час виникнення спірних правовідносин, у зв`язку із затвердженням Законом України від 24.02.2022 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» діяв і наразі діє правовий режим воєнного стану та, відповідно, трудові правовідносини також врегульовані Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України. Так, відповідно до вимог ч.2 ст.5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів. В позові [PERSON] зазначає, що він дійсно не виходив на роботу з 25.02.2022 по 11.02.2022, а відповідачем ця обставина справи також визнається, тому відповідно до частини першої статті 82 ЦПК ця обставина, яка визнається учасниками справи, не підлягає доказуванню. Водночас, слід зазначити, що правовий статус, мету та предмет діяльності Комунальної організації «Київмедспецтранс», визначено Положенням комунальної організації «Київмедспецтранс» (далі - Положення, а.с.38-45), затвердженим розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 11 січня 2014 року № 17 (у редакції розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 15 листопада 2021 року № 3252). Пунктом 1.1. Положення встановлено правовий статус відповідача як бюджетної (неприбуткової) організації, що заснована на комунальній власності територіальної громади міста Києва. Розділом 2 Положення визначено мету та предмет діяльності Організації. Так, основною метою діяльності (пункт 2.1. Положення) та предметом діяльності (пункт 2.2.1. Положення) власником (територіальною громадою міста Києва, від імені якої виступає Київська міська рада) визначено спеціалізоване транспортне обслуговування та забезпечення спеціалізованим автотранспортом бригад екстреної (швидкої) медичної допомоги, створених Центром екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва, а також спеціалізоване транспортне обслуговування та забезпечення спеціалізованим автотранспортом інших закладів охорони здоров`я, що засновані на комунальній власності територіальної громади міста Києва. З урахуванням визначеного Положенням предмету діяльності відповідача у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом економічної діяльності Відповідача зазначено код 86.90 - інша діяльність у сфері охорони здоров`я згідно Класифікатора видів економічної діяльності ДК 009:2010, який прийнято та надано чинності наказом Держсоживстандарту України від 11 жовтня 2010 року № 457. Згідно з Методологічними основами та поясненнями до позицій національного класифікатора ДК 009:2010 «Класифікація видів економічної діяльності», затвердженими наказом Державного комітету статистики України № 396, роз`яснено, що інша діяльність у сфері охорони здоров`я (код 86.90) включає в себе послуги транспорту швидкої медичної допомоги. Таким чином, діяльність відповідача КО «Київмедспецтранс» відноситься до життєво важливих функцій, порушення яких призводить до негативних наслідків для національної безпеки України, зокрема в галузі охорони здоров`я та її транспортному забезпеченні (пункти 5 та 11 частини четвертої статті 9 Закону України «Про критичну інфраструктуру»), що визначає відповідача об`єктом критичної інфраструктури. Судом встановлено, що позивач [PERSON] займав посаду начальника служби організації безпеки дорожнього руху КО «Київмедспецтранс» - об`єкту критичної інфраструктури. В свою чергу, Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», зокрема ч.1 ст.4 передбачено, що у зв`язку з веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа, організація, та існування загрози для життя і здоров`я працівника він може розірвати трудовий договір за власною ініціативою у строк, зазначений у його заяві (крім випадків примусового залучення до суспільно корисних робіт в умовах воєнного стану, залучення до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури) Відповідно до ч.2 ст.12 вказаного Закону, у період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури. Таким чином, законодавець визначив, що конституційні права і свободи працівників, залучених до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури, обмежені більше від інших працівників. [PERSON] , як на одну із підстав позову, посилається на ту обставину, що працівники, які не виходять на роботу внаслідок ведення воєнних дій та пов`язаних з ними обставин, не можуть бути звільнені за пунктом 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України за підставою "прогул". Зазначена позиція позивача не ґрунтується на вимогах чинного законодавства. А згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», працівник, якого залучено до виконання робіт на об`єкті критичної інфраструктури, не може розірвати трудовий договір за власною ініціативою навіть у зв`язку з веденням бойових дій у районі, в якому розташоване підприємство, установа, організація, та існує загроза для життя і здоров`я працівника. Тобто згаданим законом працівнику, якого залучено до виконання робіт на об`єкті критичної інфраструктури прямо заборонено розривати за власною ініціативою трудовий договір. В свою чергу, в даному випадку слід окремо зазначити, що відповідачем 31 грудня 2021 року видано наказ № 501, пунктом 1 якого для працівників, що обіймають посади керівників відділів, підрозділів та служб встановлено робочі дні, початок робочого дня, перерву для відпочинку і харчування, кінець робочого дня (а.с.52-56). А пунктом 1 наказу від 02 лютого 2022 року № 39 (а.с.59-60) визначено, що керівникам структурних підрозділів до 15 лютого 2022 року було необхідно надати заступнику керівника з оперативних питань Івану Новохацькому списки підпорядкованих працівників, яких необхідно буде в обов`язковому порядку залучати до роботи в умовах режиму воєнного стану. На виконання зазначеного наказу позивач, як керівник структурного підрозділу - начальник служби організації безпеки дорожнього руху - подав такий список 14 лютого 2022 року, в якому зазначив також і свої прізвище, ім`я, по батькові та власноручно підписав цей список (а.с.61). Таким чином, [PERSON] заздалегідь був належним чином поінформований про те, що у період дії правового режиму воєнного стану відповідач, як юридична особа, буде працювати, а він сам письмово повідомив роботодавця, що в обов`язковому порядку буде залучений до роботи та виконуватиме свої посадові обов`язки в умовах дії правового режиму воєнного стану. Окрім того, судом встановлено, що відповідачем видано наказ від 23 лютого 2022 року № 63 Про роботу організації в умовах надзвичайного стану (а.с.62). Відповідно до пункту 4 цього наказу, з яким [PERSON] також ознайомлений під розписку (а.с.63а), керівники структурних підрозділів залишають робочі місця лише з дозволу заступника керівника, якому згідно структури управління організації підпорядкований структурний підрозділ. Разом із тим, як встановлено судом, з 25.02.2022 по 10.04.2022 включно позивач був відсутній на робочому місті і не виконував свої посадові обов`язки. При цьому, відповідачем належним чином здійснювався облік робочого часу всіх працівників, у тому числі і позивача, що підтверджується належним чином оформленими та затвердженими Табелем обліку використання робочого часу та розрахунку заробітної плати за березень 2022 року та за квітень 2022 року. Позивачем також не було надано роботодавцю-відповідачу документального підтвердження наявності у нього в період з 25 лютого по 10 квітня 2022 року правового статусу внутрішньо переміщеної особи, не надано та не повідомлено про наявність довідки від 23.03.2022 №6821-5000676408 про взяття на облік позивача як внутрішньо переміщеної особи адреса місця проживання/перебування: [ADDRESS] , - яку позивачем було надано тільки під час розгляду вказаної справи (а.с.107). Відповідач зауважує, і це знайшло своє підтвердження під час розгляду справи, що [PERSON] вказану довідку не надав відповідачеві разом з письмовим поясненням про причини відсутності на роботі в період з 25 лютого по 10 квітня 2022 року включно, і , навіть, не згадав у своєму поясненні про вказану обставину. Крім того, [PERSON] не надав доказів щодо місця свого перебування за межами м. Києва в період з 25.02.2022 і до взяття на облік з 23.03.2022 як внутрішньо переміщеної особи за адресою місця проживання/перебування: [ADDRESS] . Окрім цього, позивачем не надано доказів, що він з 25.02.2022 повідомив відповідача про своє рішення не виходити на роботу та чи отримав належним чином оформлену згоду роботодавця на відсутність на роботі позивача. В свою чергу, ч.4 ст. 12 Закону «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що у період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України "Про відпустки". Разом із тим, як встановлено судом, позивач довідку щодо свого статусу внутрішньо переміщеної особи відповідачу не надав, не повідомляв про її наявність, заяву у відповідності до вищевказаної норми Закону не написав, чим об`єктивно позбавив роботодавця можливості виконати вимоги ч.4 ст. 12 Закону «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». При цьому, доказів повідомлення відповідача про неможливість повернутись до місця роботи та поважності неможливості повернення із м. Кам`янець-Подільський до Києва та приступити до продовження виконання своїх трудових обов`язків, позивачем суду надано не було. При цьому, поважності причин відсутності на роботі протягом тривалого часу: з 25.02.2022 по 10.04.2022 включно позивача, як працівника об`єкту критичної інфраструктури - начальника служби організації безпеки дорожнього руху, - під час розгляду справи встановлено не було, а вказані в позові поважність таких причин не підтверджена жодним належним, допустимим, достовірним і достатнім доказом. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивачем не спростовано факт прогулу та не доведено поважності причин невиходу на робоче місце у вказані робочі дні з 25.02.2022 по 10.04.2022 включно. Відповідно до частини першої статті 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Обчислення місячного строку для застосування дисциплінарного стягнення здійснюється з дня виявлення не лише факту (події), а саме проступку. Виявлення проступку означає не лише виявлення факту (події), а й визначення працівника, що порушив трудові обов`язки, характеру порушення, шкідливих наслідків правопорушення, причинного зв`язку між правопорушенням і шкідливими наслідками, вини працівника. Як правило, місячний строк обчислюється з дня закінчення службового розслідування, проведення перевірки тощо. В той же час роботодавець наділений правом застосувати дисциплінарне стягнення до працівника не пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Подібний за змістом висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 516/268/15-ц (провадження № 61-14952св18) та від 11 вересня 2020 року у справі № 638/14690/18-ц (провадження 61-1775св20). При цьому судом встановлена обставина про те, що [PERSON] допустив прогули в період з 25.02.2022 по 10.04.2022 включно, оскільки тільки 11.04.2022 вийшов на роботу, а до цього не з`являвся на роботі без поважних причин - тобто допустив триваюче правопорушення (прогули), тому суд застосовує норми трудового законодавства щодо строку застосування дисциплінарного стягнення і вважає правомірним звільнення позивача саме з 11.04.2022, тобто роботодавцем своєчасно, у визначений статтею 148 КЗпП України строк, застосовано дисциплінарне стягнення до позивача за виявлене порушення посадових обов`язків, а саме - прогул. Зазначені висновки суду першої інстанції про своєчасне застосування дисциплінарного стягнення відповідають вимогам статті 148 КЗпП України та узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 03 березня 2021 року у справі № 813/1475/17 щодо визначення строку застосування дисциплінарного стягнення при триваючому правопорушенні, яким є прогул. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовим і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Однак, позивач не надав докази на підтвердження обставин та фактів, якими він обґрунтовує позовні вимоги про незаконність дій відповідача щодо звільнення його з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. При цьому, стороною позивача не доведено обставин на підтвердження недотримання відповідачем процедури його звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України. Враховуючи ту обставину, що суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, позовні вимоги про поновлення на посаді [PERSON] та вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню. Суд прийшов до висновку, що відповідачем дотримано норми чинного законодавства при звільненні позивача із займаної посади, оскільки позивачем було свідомо вчинено триваюче порушення трудової дисципліни, яким є невихід на роботу (прогул) з 25 лютого 2022 року по 10 квітня 2022 включно. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином інші доводи сторін не впливають на вищевказані висновки суду щодо встановлення судом дотримання відповідачем вимог чинного законодавства при звільненні позивача з роботи. За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті та не ґрунтуються нормах чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову повністю. При цьому, відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, з врахуванням тієї обставини, що позивача звільнено від сплати судового збору, судові витрати по сплаті судового збору компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed