Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-15 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] простягнення боргу у розмірі 2 500 доларів США основного боргу, 3% річних від простроченої суми на день ухвалення рішення та судові витрати. В обгрунтування позову [PERSON] зазначив, що 03.09.2020 року відповідач отримав від нього позику у розмірі 2 500 доларів США, що підтверджується розпискою від 03.09.2020 року, яку зобов`язався повернути до 31.12.2020 року. Однак, станом на 12.07.2021 року [PERSON] так і не повернув позивачу зазначений борг у повному обсязі, доказом чого, зокрема є наявний у позивача оригінал розписки, у якій відсутня відмітка про повернення боргу відповідачем. 28.04.2021 року позивачем було направлено відповідачу вимогу від 23.04.2021 року та запропоновано повернути борг, яку відповідач отримав 30.04.2021 року. Лист щодо можливості вирішення справи у досудовому порядку, надісланий на адресу відповідача адвокатом Корінною Н.М. з метою вирішення у досудовому порядку, який відповідач отримав 30.04.2021 року, залишився без відповіді. У зв`язку з чим він звернувся до суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 09.12.2021 р. визначено головуючого суддю Твердохліб Ю.О. (20-21). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10.12.2021 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 24). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.01.2022 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 39). В судове засідання представник позивача Корінна Н.М. позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги визнала. Суд, оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлено, 03.09.2020 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 2 500 доларів США та зобов`язався повернути їх до 31.12.2020 року, позика є безпроцентною, що підтверджується власноручно написаною [PERSON] розпискою (а.с. 34). [PERSON] свої зобов`язання перед позивачем не виконав, кошти не повернув. 23.04.2021 року [PERSON] направлено [PERSON] вимогу про повернення боргу у розмірі 2500 доларів США, отриманих в якості позики за розпискою від 03.09.2020 року, що підтверджується фіскальним чеком за трекінгом №0200249192189 від 28.04.2021 року, та первіркою статусу відстеження по трекінгу від 12.07.2021 року про отримання вимоги (а.с. 11, 12, 13). 27.04.2021 року вих.№ 09/04 адвокатом Корінною Н.М., яка здійснює представництво інтересів позивача [PERSON] , направлено на адресу відповідача [PERSON] лист про можливість вирішення справи у досудовому порядку, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про отримання 30.04.2021 року [PERSON] листа та фіскальним чеком (а.с. 14-15, 17) Відповідно до пункту першого частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Також, як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм статей 1046,1047 ЦК України договір позики (на відміні від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. При цьому, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні висновки. Суд вважає встановленим факт, що між сторонами у справі укладений договір позики. Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047 ЦК України визначає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а ст. 530 ЦК України вимагає: "Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк." Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов. Позичальник - відповідач у справі [PERSON] свої зобов`язання за договором позики належним чином не виконував у зв`язку з чим виникла заборгованість в розмірі 2 620 доларів США 64 центів, з яких: кошти основного боргу 2 500 доларів США, 3% річні від простроченої суми з 01.01.2021 року по 03.12.2021 року, що розраховується за формулою 2500*337*3:365:100 = 69 доларів США 25 центів та з 04.12.2021 по 16.08.2022 року що розраховується за формулою: 2500*255*3:365:100 = 52 долари США 39 центи, а всього 121 долар США 64 центи. Суду не надано доказів іншого розміру боргу відповідача перед позивачем. Відповідач порушив вимоги ст. 530 ЦК України, відповідно до якої, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк, тобто згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до статей 1049, 1950 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позику та якщо він своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Згідно із ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Відповідач не скористався своїм правом, передбаченим ст. 76-83, 174,191 ЦПК України та не подав суду заперечень щодо вимог позивача та доказів на їх спростування. Отже у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству України. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості з [PERSON] в розмірі 2 620 доларів США 64 центів, з яких: кошти основного боргу 2 500 доларів США, 3% річні від простроченої суми в розмірі 121 долар США 64 центи, є обґрунтованими та доведеними належними, допустимими і достатніми доказами, а тому підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved