Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] , Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору іпотеки недійсним. Позовні вимоги обґрунтуванні тим, що 16.04.2018 між [PERSON] та АТ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки №83175 (реєстровий №10313). Відповідно до п.1.1 договору іпотеки №83175 [PERSON] іпотекодавець, передала в іпотеку АТ «УкрСиббанк», іпотекодержателю, квартиру [ADDRESS] . Відповідно до розділу договору іпотеки №83175 «Терміни в Договорі вживаються в такому значенні» квартира передавалась в іпотеку в якості забезпечення зобов`язань [PERSON] перед АТ «УкрСиббанк» за договорами про надання споживчого кредиту №11334665000 від 16.04.2008 та №11334708000 від 16.04.2008. дана квартира була придбана у власність [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12.03.2008 (реєстровий №729). 03.02.2016 квартира була відчужена [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу (реєстровий №88). На момент придбання у власність квартири та на момент її відчуження [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] , який був зареєстрований 02.09.2000 Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім`ї (свідоцтво про одруження [NUMBER] ), який не розірвано. Таким чином, квартира була об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] в період з 12.03.2008 по 03.02.2016. При цьому, зазначається, що договори купівлі-продажу квартири від 12.03.2008 та від 03.02.2016 здійснювались [PERSON] з відома та зі згоди позивача, однак згоди на укладення договору іпотеки №83175 не надавав, відтак заперечує проти його укладення. Позивач зазначає, що не знав про існування договору іпотеки №83175, про факт укладення якого дізнався лише у вересні 2021 під час розгляду справи №756/3210/21. Ураховуючи викладене, позивач просив визнати недійсним договір іпотеки №83175 від 16.04.2008, укладений між [PERSON] та АТ «УкрСиббанк». Ухвалою суду від 13.10.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору іпотеки недійсним. Розгляд справи постановлено здійснювати у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 08.12.2021 клопотання представника відповідача АТ «УкрСиббанк» про відкладення підготовчого судового засідання задоволено та продовжено строк підготовчого судового засідання на тридцять днів. Ухвалою суду від 12.01.2022 клопотання представника відповідача Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про витребування доказів у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору іпотеки недійсним задоволено та витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Морозової Світлани Володимирівни (місцезнаходження: 01025. м. Київ, вул. Велика Житомирська, 6/11) належним чином завірену копію заяви [PERSON] від 16.04.2008 року (зареєстрована за № 10311) про згоду на передачу в іпотеку його дружиною [PERSON] квартири за адресою: [ADDRESS] , яка набута ними в зареєстрованому шлюбі. 27.01.2022 на виконання вимог ухвали суду від 12.01.2022 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою Світланою Володимирівною було направлено належним чином завірену копію заяви [PERSON] від 16.04.2008 року (зареєстрована за № 10311) про згоду на передачу в іпотеку його дружиною [PERSON] квартири за адресою: [ADDRESS] , яка набута ними в зареєстрованому шлюбі. Ухвалою суду від 24.06.2022 підготовче провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору іпотеки недійсним закрито та призначено справу до розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений. У матеріалах справи наявна заява від 06.12.2021 про розгляд справи у його відсутність, в якій зазначено, що позовні вимоги підтримує. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Жила А.А. в судовому засіданні зазначив, що заперечує щодо задоволення позовних вимог, просив відмовити у їх задоволенні. Представник відповідача АТ «УкрСиббанк» - Лаєнко П.П. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, дійшов наступного висновку. Так, відповідно до п. п. 1,3 частини 1ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2). чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3). які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4). яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5). чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6). як розподілити між сторонами судові витрати; 7). чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8). чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно частини 1, 3статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 16.04.2008 між АТ «УкрСиббанк» (далі - іпотекодержатель), та [PERSON] (далі-іпотекодавець) було укладено договір іпотеки №83175, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияшко А.В. Відповідно до п.1.1 даного договору іпотеки, іпотекодавець передає в іпотеку іпотедержателю однокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 31,4 кв.м., жилою площею 17,0 кв.м. Предмет іпотеки є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Байдик Т.М. 12.03.2008 за реєстровим №729, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 12.03.2008 за №2749418, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 17.03.2008 за №1512 (а.с. 10-11). Вищезазначена обставина підтверджується також інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 24.09.2021 довідка №276622887, відповідно до якої зазначене нерухоме майно, яке передано в іпотеку, являлося власністю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Байдик Т.М. 12.03.2008 за реєстровим №729, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 12.03.2008 за №2749418, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 17.03.2008 за №1512. Відповідно до розділу договору іпотеки "Терміни в Договорі вживаються в такому значенні" зазначена квартира передана в іпотеку в якості забезпечення виконання грошових зобов`язань [PERSON] перед АТ «УкрСиббанк» за договорами про надання споживчого кредиту №11334665000 від 16.04.2008 та №11334708000 від 16.04.2008. Позивач [PERSON] з 02.09.2000 перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 02.09.2000 (а.с. 12), матеріали справи протилежної інформації не містять та сторонами у справі не спростовано. За приписамист. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Норми ст.ст.60, 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Таким чином, враховуючи презумпцію спільності майна подружжя, набутого за час шлюбу, вказана квартира являється спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч. 1 та ч. 2 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За умовами ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відповідно до ст. 6 ЗУ «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Частиною 1 ст. 638 ЦПК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Статтею 629 ЦК України передбачено обов`язковість договору до виконання сторонами. Ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З огляду на п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. При чому виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року, викладеною у справі № 372/504/17, відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до ч. 4 ст. 369, ст. 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Як на підставу для задоволення позову позивач вказував, що він як співвласник квартири, не давав своєї згоди на передачу вищезазначеної квартири в іпотеку. Між тим, вказане твердження спростовуються наявними матеріалами справи, адже передача майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, в іпотеку банку відбулась за нотаріально посвідченої згоди [PERSON] , що підтверджується заявою від 16.04.2008, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрована в реєстрі за № 10311 (а.с.59). З вказаної заяви вбачається, що [PERSON] підтверджує, що не заперечує проти отримання кредиту та передачі в іпотеку дружиною [PERSON] квартири, що знаходиться, за адресою: [ADDRESS] , набутої в зареєстровану шлюбі, на умовах на її розсуд. Встановивши факт надання позивачем згоди на надання у іпотеку банку квартири за адресою: [ADDRESS] , що належить йому на праві спільної власності з [PERSON] суд не знаходить правових підстав для визнання недійсним договору іпотеки, так як позивач на підтвердження заявлених позовних вимог не надав належних та допустимих доказів, які б вказували, що оспорюваний договір іпотеки не відповідає вимогам законодавства. Інших підстав для визнання недійсним договору іпотеки позивачем не вказано. Суд наголошує на тому, що позивач на свій розсуд обрав спосіб захисту порушеного права та розпорядився своїми правами щодо предмету спору, і суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному ст. 13 ЦПК, розглядає дану справу лише в межах заявлених позивачем вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Суд вважає, що заявлені вимоги позивача недоведені та не підтверджені належними доказами. Таким чином, обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду судом справи, а тому суд вважає позов необґрунтованим, безпідставним та недоведеним, в зв`язку з чим в його задоволенні слід відмовити. Згідно положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у разі відмови у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed