Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-28 00:00:00

У лютому 2022 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] і просить надати дозвіл на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого з батьків за кордон, а саме його сину - [PERSON] , [INFO] до Республіки Болгарія у період з 01 серпня 2022 року по 30 серпня 2022 року. В обґрунтування позову вказує, що він та відповідачка [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 19 вересня 2018 року, їх шлюб розірвано. Вказує, що з вересня 20-19 року син [PERSON] проживає разом з ним та знаходиться на повному утриманні у позивача. Пояснює, що влітку планує звлозити сина на море в Болгарію. Так як на вивіз дитини за кордон неохідне нотаріальне посвідчення згоди матері, а в нього з нею неприязні стосунки, оскільки відповідачка раніше не цікавилась життям дитини, поки дитина не подорослішала. Вказує, що на данний час між ними є спір у вигляді цивільної справи про визначення місця проживання дитини, яка знаходиться на розгляді у Вижницькому районному суді. Спір поки не вирішений, тому відповідачка не дає дозвіл дитині відпочинок та оздоровлення на морі в Болгарії. Пояснює, що звертався з відповідним листом про надання дозволу на виїзд дитини на море, проте відповідачка дозвіл не давала. У зв`язку із вищевказаним просить суд надати [PERSON] тимчасовий дозвіл на виїзд з України [PERSON] , [INFO] в супроводі батька дитини [PERSON] , без згоди та супроводу матері- [PERSON] за межі України до Республіки Болгарія, Румунії, у період з 01 серпня 2022 року на 30 серпня 2022 року та покласти судові витрати на відповідачку. 11.02.2022 року Садгірським районннмим судом м. Чернівці було винесено ухвалу про відкриття провадження у справі. 03.03.2022 р. відповідачка [PERSON] , надала суду відзив на позовну заяву, в якому заперечувала щодо задоволення позовних вимог зазначаючи те, що нею був наданий добровільно нотаріальний дозвіл на виізд дитини за кордон терміном з 01.08.2022 року по 30.08.2022 р., який вона оформила 02.02.2022 року на письмове прохання позивача. 26.05.2022 року відповідачка [PERSON] подала до суду заяву, в якій вказала, що у зв`язку із оголошенням військового стану та території України до 23 серпня 2022 року, війьковозобов`язаним особам забороняється покидати територію України до закінчення військового стану. Оскільки, позивач просить суд дозволити виїзд дитини саме в період дії цього стану, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог та розглянути справу у її відсутність. 27.05.2022 року до суду надійшло клопотання від адвоката Тарновецького В.І. про уточнення позовних вимог, в якій він просить суд змінити дати поїздки з 01.08.2022 року на з 01.08.2023 р. по 30.08.2023 р. 08.08.2022 р. представник позивача - адвокат Тарновецький В.І. подав клопотання про розгляд справи у його та позивача відсутності, просить позов задовольнити. 26.08.2022 р. Третя особа - Служба у справах дітей ЧМР надали клопотання з проханням розглянути справу у їх відсутність та при винесенні рішення просять врахувати інтереси дитини. Оскільки, сторони в судове засідання не з`явились, у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 19 вересня 2018 року, яке набрало законної сили 19 жовтня 2018 року, шлюб між сторонами розірвано. Неповнолітній [PERSON] проживає разом із батьком [PERSON] , що підтверджується актом про фактичне проживання осіб без реєстрації від 29 квітня 2021 року. Відповідно до положень ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. У п.3, п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, в тому числі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що, звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач діє в інтересах свого неповнолітнього сина, виїзд дитини за межі України носить тимчасовий характер, що покликаний оздоровити дитину. В той же час, на думку суду, відповідачка необґрунтовано та з надуманих причин обмежує права позивача на розвиток, оздоровлення та дозвілля сина. На підставі вищевикладеного, суд уважає, що намір позивача разом з дитиною тимчасово виїхати за кордон до Республіка Болгорія з метою відпочинку на морі, оздоровлення дитини буде сприяти духовному та фізичному розвитку, розширенню світогляду сина сторін та відповідати інтересам дитини. Діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. У разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду. Враховуючи, що позивач планує супроводжувати сина при виїзді на відпочинок з 01 серпня 2023 року до 31 серпня 2023 року до Республіки Болгарія, суд вважає, що позивачу слід надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у супроводі батька - [PERSON] , [INFO] , за межі України без дозволу (згоди) та супроводу матері - [PERSON] , [INFO] на період з 01 серпня 2023 року по 30 серпня 2023 року до Республіки Болгарія. Оскільки позов [PERSON] задоволено, тому в порядку ст.141 ЦПК України на її користь з відповідачки слід стягнути понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 992, 40 грн.

Outcome: approved