Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-10 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про відшкодування витрат добросовісного набувача при витребуванні майна із чужого незаконного володіння. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 17.09.2020 відкрито провадження по справі. Позивачка обґрунтовує позовні вимоги тим, що 31.10.2013 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого продавець [PERSON] передає у власність покупцю [PERSON] належну йому на праві особистої приватної власності квартиру [ADDRESS] , а покупець приймає у власність зазначену вище квартиру і сплачує за неї грошову суму за ціною та на умовах, встановлених у договорі, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Футуймою В.Б., зареєстровано в реєстрі №1217. [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] . [PERSON] є рідно донькою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження. 28.11.2015 [PERSON] подарувала належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] [PERSON] , в інтересах якої діяв батько дитини [PERSON] , договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ЛубніноюТ.І., зареєстровано в реєстрі за № 1613. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29.03.2017, визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 21.06.2013 між [PERSON] та [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №914. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12.12.2019 витребувано нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] . Однак позивач зазначає, що квартира була придбана в непридатному для проживання стані, в квартирі було здійснено демонтаж покриття стін та стелі житлових приміщень квартири (житлової кімнати, коридору, кухні, санвузла), демонтаж підлоги у всіх приміщенням, крім кухні та коридору, демонтовано сантехнічне обладнання, електророзетки, частину електропроводки всіх приміщеннях, крім коридору). Після проведення ремонту вартість квартири збільшилась майже в тричі та становить 990000,00грн, що підтверджується висновком оцінювача. Отже квартира [ADDRESS] була придбана в непридатному для проживання стані і за рахунок позивача та її родини приведена у придатний для проживання стан, що суттєво збільшило її вартість з 234300,00грн до 990000,00грн. Таким чином, відповідно до ч. 4 ст. 390 ЦК України [PERSON] повинен повернути дочці позивача, як добросовісному набувачу квартири суму, на яку збільшилась вартість квартири 755700,00грн, що становить різницю між вартістю квартири після ремонту/поліпшення та вартості квартири на момент придбання. У зв`язку з викладеним позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь малолітньої [PERSON] кошти в розмірі 755700,00грн відшкодування витрат добросовісного набувача при витребуванні майна із чужого незаконного володіння відповідно до ч. 4 ст. 309 ЦК України та вартість експертизи щодо оцінки нерухомого майна в розмірі 2000грн. 03.11.2021 до суду надійшов відзив від представника відповідача - адвоката Брушка Сергія Миколайовича відповідно до якого зазначено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . 21.06.2013 вказана квартира вибула з володіння [PERSON] проти його волі шляхом оформлення договору дарування, який відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29.03.2017, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 17.05.2017, постанови Верховного суду від 10.01.2019 визнано недійсним. Відповідно до умов визнаного недійсним договору дарування квартири від 21.06.2013 [PERSON] не отримав жодної копійки від [PERSON] , а квартира на той час була оцінена у суму 263971,87грн. При цьому [PERSON] дізнавшись про те, що його дії по незаконному відчуженню квартири на себе стали відомі родичам хворого [PERSON] продав квартиру [PERSON]. за 234300,00грн. Тобто [PERSON] більше 4 місяців користувався вказаною квартирою з того моменту коли став її власником і до моменту відчуження. В своїй позовній заяві позивач вказує, що квартира була придбана нею в непридатному для проживання стані. Вказані твердження є неправдивими, оскільки в п. 1.6 договору купівлі-продажу від 31.10.2013 вказано, що покупець стверджує, що квартира ним оглянута, недоліків та дефектів, які б перешкоджали її використанню за цільовим призначенням на момент огляду виявлено не було. Претензій до продавця щодо якісних та технічних характеристик квартири у нього немає і що він приймає квартиру у технічному стані, придатному для використання за цільовим призначенням. Крім цього позивач у позовній заяві зазначає, що після придбання квартири з листопада 2013 року до кінця 2014 року позивач разом з чоловіком робила ремонт в квартирі і через це вартість квартири збільшилась з 234300,00грн до 990000,00грн. Однак ці твердження позивача спростовуються договором дарування від 28.11.2015, п. 4 вказаного договору зазначено, що ринкова вартість квартири складає 504188,00грн. Тобто це вартість зазначена самим позивачем у договорі дарування станом на 28.11.2015. Також, долучений позивачем висновок про вартість об`єкта оцінки зроблений ФОП [PERSON] не є в розумінні положення ЦПК України та Закону України «Про судову експертизу» висновком експерта та не може бути доказом у вказаній судовій справі. У зв`язку з викладеним представник відповідача - адвокат Брушка Сергій Миколайович просить суд відмовити в задоволення позовних вимог. 30.11.2021 до суду надійшла відповідь на відзив від позивача [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] відповідно до якої зазначила, що вартість квартири збільшилася після першого ремонту до 990000,00грн. Отже станом на момент дарування спірної квартири дитини її вартість становила суму яка вказана в договорі дарування. І вказана у висновку експерта сума 990000,00грн, свідчить про те, на скільки збільшилася вартість квартири не на момент дарування квартири у 2015 році, а на момент пред`явлення позову у 2020 році. На момент проведення експертизи 12.02.2019 статус експерта [PERSON] було підтверджено сертифікатом ФДМУ №22/19 від 10.01.2019, свідоцтвом про державну реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів №4155 від 28.11.2005 кваліфікаційним свідоцтвом оцінювача МФ №1272 від 19.06.2004 та посвідченням про підвищення кваліфікації МФ №10610-ПК від 01.03.2018. У зв`язку з викладеним позивач просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Позивачка [PERSON] 19.10.2021 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві Представник відповідача - адвокат Брушко С.М. 19.10.2021 в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, 21.07.2022 до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача та представника відповідача, просили суд відмовити в повному обсязі, посилаючись на докази та обставини які викладені у відзиві. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації в судові засідання не з`явився, про день, час та місце судових засідань повідомлений належним чином, про що свідчить розписка про отримання судових повісток. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 21.06.2013 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник К.В. та зареєстровано в реєстрі з № 914 31.10.2013 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого продавець [PERSON] передає у власність покупцю [PERSON] належну йому на праві особистої приватної власності квартиру [ADDRESS] , а покупець приймає у власність зазначену вище квартиру і сплачує за неї грошову суму за ціною та на умовах, встановлених у договорі, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Футуймою В.Б., зареєстровано в реєстрі № 1217. 31.01.2015 [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] . [INFO] народилася [PERSON] , донька [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Хмельницькому реєстраційної служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області, актовий запис № 1209. 28.11.2015 [PERSON] подарувала належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] [PERSON] , в інтересах якої діяв батько дитини [PERSON] , договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ЛубніноюТ.І., зареєстровано в реєстрі за № 1613. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29.03.2017, визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 21.06.2013 між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за № 914. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 17.05.2017, апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29.03.2017 залишено без змін. Постановою Верховного суду від 10.01.2019, касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29.03.2017 та Ухвала Апеляційного суду міста Києва від 17.05.2017 залишені без змін. Вищезазначеними рішеннями було встановлено, що на момент укладання оспорюваного договору від 21.06.2013 [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, що і стало підставою для визнання договору дарування квартири від 21.06.2013 недійсним. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12.12.2019, витребувано нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] . Постановою Київського апеляційного суду від 10.06.2020, апеляційну скаргу [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12.12.2019 залишено без змін. Постановою Верховного суду від 10.09.2021, касаційну скаргу [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12.12.2019 та Постанову Київського апеляційного суду від 10.06.2020 залишено без змін. Суд зазначає, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, (статті 3 ЦПК України), тому суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб. Відповідно до частини третьої, четвертої статті 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Тлумачення частини третьої статті 390 ЦК України дає підстави дійти висновку, що витрати, про які вказується у цій частині по-перше, стосуються утримання або збереження майна; по-друге, вони мають бути необхідними, а не зайвими або навіть корисними; по-третє, мають бути здійсненими добросовісним або недобросовісним набувачем (володільцем). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15 травня 2018 року у справі № 910/15521/17 зроблено висновок, що «під поняттям «необхідні витрати» розуміються тільки ті витрати, які необхідні для забезпечення нормального стану та зберігання майна з урахуванням його зношеності. Отже, інші витрати, тобто не «необхідні», відшкодуванню не підлягають». Застосування положень частин третьої та четвертої статті 390 ЦК України суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема за положеннями частини третьої підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право зокрема на повернення майна. На відміну від норми частини третьої статті 390 ЦК України, за положеннями частини четвертої цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-389цс16, постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №444/1725/16-ц, провадження № 61-31110св18. Позивач [PERSON] звернулася до суду в інтересах своєї доньки [PERSON] обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що її донька, як добросовісний набувач квартири має право на повернення коштів від [PERSON] , в рахунок відшкодування витрат добросовісного набувача витребуванні із чужого неказенного володіння відповідно до ч. 4 ст. 390 ЦК України. Однак як зазначає позивач, ремонтні роботи проводилися в 2014-2015 роках для поліпшення майна, а [PERSON] народилася [INFO] , що унеможливлює суд встановити беззаперечно, що саме добросовісним набувачем відбувалися будь-яке поліпшення майна. До того ж, згідно із договору купівлі-продажу квартири від 31.10.213, до п.1.6 зазначено, що покупець, саме [PERSON] стверджує, що квартира нею оглянута. Недоліків та дефектів, які б перешкоджали її використанню за цільовим призначенням на момент огляду виявлено не було. Претензій до продавця щодо якісних та технічних характеристик квартири у неї немає і що вона приймає квартиру у технічному стані, придатному для використання за цільовим призначенням. Відповідно до договору дарування квартири від 28.11.2015 (хоча й скасованого) до п.8 зазначено, що дарувальник, саме [PERSON] гарантує, що нею не здійснювались будь-які самочинні переобладнання, перепланування та реконструкції у зазначеній квартирі,що квартира знаходиться у стані придатному для її використання за цільовим призначенням, і стан предмету цього договору відповідає технічним характеристикам та відомостям, зазначеним в п.3 цього договору; що їй не відомо про будь-які недоліки або особливі властивості предмета дарування, які могли б бути небезпечними для життя, здоров`я та майна обдарованої (саме [PERSON] ) або інших осіб. Отже суд звертає увагу на той факт, що позивача [PERSON] не надала жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме вона фактично понесла витрати на поліпшення майна, яке пов`язано з ремонтними роботами квартири, не надано жодного доказу, що могли б підтвердити, що саме позивачка здійснила будь-які покращення квартири та такі покращення потребувались або були необхідними, а не зайвими або навіть корисними. На підтвердження вимог про відшкодування витрат на поліпшення майна, яке пов`язано з ремонтними роботами квартири, позивачем [PERSON] надано, звіт про № 993-02/19 від 12.02.2019 про незалежну оцінку однокімнатної квартири [ADDRESS] , виконаний суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] визначено, що ринкова вартість об`єкту оцінки на дату оцінки складає 990000,00грн. Однак вищезазначений доказ, суд не може взяти до уваги, оскільки відсутні відомості про ринкову вартість квартири до та після ремонту, не встановлено, який обсяг невід`ємних ремонтних робіт був проведений, які матеріали були використані та у якій пропорції відбулося збільшення вартості майна внаслідок таких поліпшень, а відтак вказаний документ не відповідає критерію належності доказів. Також, позивач просить суд стягнути кошти з відповідача [PERSON] , обґрунтовуючи тим, що з 15.12.2019 дієздатність [PERSON] поновлено автоматично, строк не продовжено. Однак, як убачається з матеріалів справи, зокрема, з рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 15.01.2015, [PERSON] визнано недієздатним. Строк дії рішення про визнання недієздатним не вказано. Зазначене рішення набрало законної сили, не скасовано та не змінено. Крім того суд зауважує, що зміни щодо продовження строку дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною до закінчення строку його дії в порядку, встановленому статтею 299 ЦПК України, розпочали діяти з 15.12.2017 (ст. 300 ЦПК України), а тому не розповсюджуються на рішення суду яке ухвалювалося та набрало законної сили до 15.12.2017. Згідно з статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення. Враховуючи викладе вище, суд приходить до висновку, оскільки підставою для відшкодування витрат добросовісному набувачу відповідно до ч. 4 ст. 390 ЦК України є сукупність обставин, які позивачем доведено не було, позов не підлягає задоволенню. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача необґрунтовані та не підлягають задоволенню, оскільки не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 76-79 та 81 ЦПК України. Позивач [PERSON] звільнене від сплати судового збору. Отже, відповідно до ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed