Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 29 серпня 2018 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики №29/08/18-6, згідно до умов якого він отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 139\~134,03 грн., що на день укладення договору складало 4\~960,00 дол. США, та взяв на себе зобов`язання повернути грошові кошти не пізніше ніж через три місяці з моменту укладення договору, тобто до 29 листопада 2018 року. Також, 29 серпня 2018 року між ними було укладено договір застави транспортного засобу, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучер А.А., відповідного до його умов забезпечувалось заставою виконання зобов`язань за договором позики. Предметом застави був автомобіль марки «BYD», модель S6, державний номерний знак [NUMBER] . На підставі договору застави до Державного реєстру обтяжень рухомого майна було внесено відповідний запис про обтяження за № 56746542. Зазначає, що [PERSON] грошові кошти у сумі 139 134,03 грн. він повернув і ці обставини підтверджуються відзивом на позовну заяву у справі №173/1405/20. Враховуючи повне виконання зобов`язань за договором позики № 29/08/18-6 від 29 серпня 2018 року вважає, що забезпечення повинно бути припинено. Також зазначає, що [PERSON] дій щодо припинення обтяження не вчинено, що на його думку порушує його права на вільне користування належним йому рухомим майном, у зв`язку з чим просив суд визнати припиненим обтяження транспортного засобу марки «BYD», модель S6, державний номерний знак [NUMBER] , який йому належить, реєстраційний номер запису в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 56746542 від 29 серпня 2018 року та вирішити питання судових витрат. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 15 вересня 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. 22 листопада 2021 року ухвалами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову та без виходу суду до нарадчої кімнати, підготовче провадження закрито і призначено розгляд справи по суті на 12 січня 2022 року. У підготовчих судових засіданнях від 20 жовтня 2021 року та 22 листопада 2021 року представник позивача підтримував позовну заяву та просив її задовольнити у повному обсязі, а відповідач заперечував щодо задоволення позову. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. ст. 128, 130 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Представником позивача неодноразово направлялися до суду клопотання про відкладення розгляду справи на інші дати, які було судом задоволено та у зв`язку з чим відкладався розгляд справи. Відповідач у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. ст. 128, 130 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить конверт, що повернувся до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 122), а також шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, заперечень проти позову суду не представив, а лише надав суду заяви про доручення до справи доказів, тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Пунктами 2, 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. Суд, враховуючи ту обставину, що позивачу та відповідачу були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 29 серпня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики № 29/08/18-6 за умовами якого [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти в сумі 139\~134,03 грн., що за курсом НБУ на день укладення договору еквівалентно 4\~960,00 доларів США, а [PERSON] зобов`язався повернути грошову суму в гривнях, що буде відповідати 4\~960,00 доларів США за курсом НБУ на дату здійснення платежу, не пізніше трьох місяців з дати укладення договору, а саме, 29 листопада 2018 року, та погодженого графік повернення грошових коштів: 8 976,38 грн., що еквівалентно 320,00 доларів США до 29 вересня 2018 року; 8 976,38 грн., що еквівалентно 320,00 доларів США до 29 жовтня 2018 року; 121 181,25 грн., що еквівалентно 4 320,00 доларів США до 29 листопада 2018 року (а.с. 12). Матеріалами справи підтверджено, що 29 серпня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики грошей від 29 серпня 2018 року було укладено договір застави транспортного засобу. Предметом застави став автомобіль марки «BYD», модель S6, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , 2012 року випуску, тип легковий універсал-В, колір чорний, державний номерний знак [NUMBER] , який належить [PERSON] на праві власності, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , зареєстрованого ВРЕР ДАІ №3 ГУМВС України в Дніпропетровській області 10 липня 2012 року. Договір застави транспортного засобу від 29 серпня 2018 року було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучер А.А. та зареєстровано в реєстрі за № 3465. Згідно витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна № 56746542 від 29 серпня 2018 року відомості про заставу рухомого майна було внесено приватним нотаріусом Кучер А.А. до реєстру 29 серпня 2018 року за № 17050008 (а.с. 13-15). Судом також встановлено, що відповідно до додаткової угоди № 5 від 16 грудня 2019 року до договору позики № 29/08/18-6 від 29 серпня 2018 року [PERSON] та [PERSON] внесли зміни до п.п. 1, 5, 6 договору, змінивши суму переданих [PERSON] грошових коштів на суму 116\~808,00 грн., що за курсом НБУ на день укладення договору еквівалентно 4 960,00 доларів США, а [PERSON] зобов`язався повернути грошову суму в гривнях, що буде відповідати 4 960,00 доларів США за курсом НБУ на дату здійснення платежу, не пізніше трьох місяців з дати укладення договору, тобто до 29 лютого 2020 року, та погодженого графік повернення грошових коштів: 7\~536,00 грн., що еквівалентно 320,00 доларів США до 29 грудня 2019 року; 7 536,00 грн., що еквівалентно 320,00 доларів США до 29 січня 2020 року; 101 736,00 грн., що еквівалентно 4 320,00 доларів США до 29 лютого 2020 року включно (а.с. 20). Відповідачем [PERSON] було надано до матеріалів справи копії: ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2021 року у справі № 932/5998/21; ухвали Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2021 року у справі № 173/1405/20; постанови Дніпровського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 173/1405/20; рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2021 року та додаткового рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2021 року у справі № 173/1405/20; повідомлення про злочин до Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 15 липня 2021 року; договору позики № 29/08/18-6 від 09 серпня 2018 року та додаткової угоди № 5 від 16 грудня 2019 року; заяви [PERSON] приватному нотаріусу про вимогу до [PERSON] щодо сплати боргу та повідомлення про звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису від 19 травня 2020 року; розписками [PERSON] від 29 серпня 2018 року, 05 вересня 2019 року та 16 грудня 2019 року. Отже, матеріалами справи також підтверджено, що рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2021 року у справі № 173/1405/20, яке було залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року було залишено без задоволення позовні вимоги за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. і приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Макушев Є.П., про визнання виконавчого напису, зареєстрованого в реєстрі за № 1396 від 28 липня 2020 року, вчиненого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенком В.В., про стягнення на предмет застави транспортного засобу - автомобіля марки BYD, модель S6, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , 2012 року випуску, легковий універсал В, колір чорний, реєстраційний номер [NUMBER] , який зареєстрований відділом РЕР ДАІ № 3 ГУМВС України в Дніпропетровській області від 10 липня 2012 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] (а.с. 61-79). Також судом були досліджені наявні в матеріалах копії розписок [PERSON] від 29 серпня 2018 року, 05 вересня 2019 року та 16 грудня 2019 року, в яких він підтверджує взятий на себе обов`язок щодо повернення грошових коштів відповідачу (а.с. 90, 103, 104). Крім того, суд критично ставиться до посилання позивача та його представника на те, що нібито у відзиві на позовну заяву під час розгляду справи № 173/1405/20 у Верхньодніпровському районному суді Дніпропетровської області відповідач не заперечує, що між ними у період з 2018 року по 2019 рік існували зобов`язальні правовідносини, де позивач неодноразово отримував від відповідача грошові кошти, які згодом повертав, оскільки по своїй суті відзив на позовну заяву не може бути належним доказом, що підтверджує обставини у справі в розумінні цивільного процесуального законодавства, а також зі змісту зазначеного відзиву судом вбачається, що представником [PERSON] саме через наявність заборгованості було подано відзив з відповідним обґрунтуванням та проханням до суду відмовити у задоволенні позову про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню (а.с. 17-19). Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно приписів ст. ст. 3, 4 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов`язує виникнення прав і обов`язків щодо рухомого майна. Зі змісту ст. 1 ЗУ «Про заставу» та ст. 572 ЦК України застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Частиною четвертою статті 577 ЦК України передбачено, що моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Відповідно до ч. 2 ст. 586 ЦК України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до статті 27 ЗУ «Про заставу» застава зберігає силу, якщо однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи; застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої вимоги іншій особі або переведення боргу, який виник із забезпеченої застави. За змістом ст. 12 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Частиною четвертою статті 43 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що відомості про звернення стягнення на предмет обтяження згідно зі ст. 24 цього Закону реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі заяви обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України або індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів та посилання на звернення стягнення на предмет обтяження. Підставою для внесення запису про припинення обтяження до Реєстру відповідно до ст. ст. 43, 44 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та п. 24 Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, є заяви обтяжувача чи уповноваженої ним особи. Обтяжувач чи уповноважена ним особа має право в будь-який час подати заяву про припинення обтяження і виключення запису з Реєстру чи про продовження строку дії реєстрації не більш як на п`ять років. Після припинення обтяження обтяжувач самостійно, на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати реєстратору заяву про припинення обтяження і виключення його з Реєстру. Відомості про припинення публічного обтяження підлягають державній реєстрації протягом п`яти днів після його припинення. Проведення реєстрації відомостей про припинення публічного обтяження покладається на уповноважений орган чи на уповноважену ним особу. Записи про обтяження, які втратили чинність, підлягають виключенню з Реєстру через шість місяців після реєстрації відомостей про припинення обтяження. Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, з матеріалів справи вбачається, що жодних доказів належного виконання зобов`язання за договором позики №29/08/18-6 від 29 серпня 2018 року [PERSON] не було надано. В той же час, надане відповідачем рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2021 року у справі № 173/1405/20, яке було залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року, підтверджує наявність заборгованості [PERSON] перед [PERSON] за договором позики №29/08/18-6 від 29 серпня 2018 року і обґрунтованість подальшого звернення стягнення на предмет застави. Таким чином суд дійшов висновку, що матеріали справи не містять підстав для визнання припиненим обтяження транспортного засобу, належного [PERSON] , оскільки за наведених вище обставин право застави на передане [PERSON] майно [PERSON] у заставу не припинилось, оскільки заставодержатель [PERSON] фактично реалізував своє право щодо звернення стягнення на предмет застави у визначеному законодавством України порядку. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим, а тому відмовляє в його задоволенні. За змістом ст.\~141\~ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed