Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-17 00:00:00

Адвокат Сочка В.І. звернувся до Ужгородського міськрайонного суду в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] , Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Біла Ірини Володимирівни про визнання недійсним договору про внесення змін до договору іпотеки. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 13 липня 2005 року між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» був укладений кредитний договір № 297/07-2005, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 38\~500,00 доларів США строком до 10.07.2025 року з визначеним цільовим призначенням кредиту: купівля нерухомого майна приватної житлової квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів тощо 13.07.2005 року позичальник уклав з банком договір іпотеки нерухомого майна - житлової квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] , яка доводилась дружиною [PERSON] з 03.09.1994 року та проживала разом з ним за адресою: [ADDRESS] ., вказує на те, що [INFO] [PERSON] помер і вона відповідно прийняла у спадщину вказану квартиру. Після смерті чоловіка [PERSON] дізналася з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 16.03.2020 року, що 31.07.2013 року між ПАТ КБ «Надра»( правонаступником ВАТ КБ «Надра») та [PERSON] укладено Договір про внесення змін № 1 до договору іпотеки від 13.07.2005 року, за умовами якого сторони домовились викласти Договір іпотеки в новій редакції, в якій внесено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття іпотеко держателем права власності на предмет іпотеки - об`єкт нерухомості квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу вказаного нерухомого майна. Крім того позивачу стало відомо, що 18.05.2018 року ПАТ КБ «Надра» відступив право вимоги за кредитним договором № 297/07-2005 та за договором іпотеки від 13.07.2005 року ТОВ «ФК «Інвестстандарт», яке в подальшому відступило право вимоги [PERSON] . Позивач вважає, що Договір про внесення змін № 1 до договору іпотеки від 13.07.2005 року слід визнати недійсним з тих підстав, що [PERSON] не надавала [PERSON] згоду на внесення будь-яких змін до договору іпотеки від 13.07.2005 року чи доповнення його застереженням. Акцентує увагу на тому, що про існування оскаржуваного договору дізналась тільки після смерті чоловіка, що слугувало підставою для звернення її до суду з даним позовом за захистом порушених прав. На підставі викладеного вище позивач ставить вимогу про визнання недійсним договору про внесення змін № 1 до договору іпотеки від 13.07.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Котляровою Л.В. за № 2661, укладеного між ПАТ КБ «Надра» та [PERSON] 31.07.2013 року, що посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Котляровою Л.В. за № 1857, права за яким відступлені [PERSON] на підставі договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 18.05.2018 року. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 30.04.2020 року відкрито провадження у справі та визначено, що справа буде розглядатися за загальними правилами позовного провадження. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 30.04.2020 року задоволено заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову та накладено арешт в рамках цивільної справи за позовом адвоката Сочка В.І. в інтересах [PERSON] до [PERSON] , Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Біла Ірини Володимирівни про визнання недійсним договору про внесення змін до договору іпотеки на нерухоме майно, а саме: квартиру,\~заг.\~площею 65,8\~кв.м.,\~за адресою:\~ [ADDRESS] \~(реєстраційний\~номер об`єкта\~нерухомого майна:\~122417621101),\~заборонивши будь-яким\~особам\~\~вчиняти будь\~-\~які\~дії\~стосовно вказаного\~об`єкту\~нерухомості\~ до набрання законної сили рішенням у справі. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 10.07.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання сторони не з`явилися, хоч були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи, заяв про відкладення судового розгляду сторони не подали. Суд констатує, що представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, вимоги позову підтримав та просив задовольнити з підстав викладених у змісті позовних вимог. Проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечив. Відповідачі по справі правом на подання відзиву на позов не скористались, жодних доказів по справі не подали. Суд констатує, що справа перебуває на розгляді в суді більше одного року, жодного разу відповідачі до суду не з`явилися та не подали жодних письмових пояснень по суті позову. Таким чином сторони мали достатньо часу для підготовки і надання всіх необхідних доказів по справі, своїм правом на участь в судових засіданнях не скористались, згідно рекомендованих повідомлень були обізнані про розгляд справи у суді, тому суд вважає за можливе провести судовий розгляд справи по суті без їх участі на підставі наявних у справі письмових матеріалів. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд встановив наступні обставини та правовідносини. Фактичні обставини справи 13 липня 2005 року між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» був укладений кредитний договір № 297/07-2005, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 38\~500,00 доларів США строком до 10.07.2025 року з визначеним цільовим призначенням кредиту: купівля нерухомого майна приватної житлової квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . П 3.1 вказаного кредитного договору сторони визначили, що в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат, Позичальник укладає з Банком договір іпотеки нерухомого майна приватної житлової квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що стане власністю позичальника в майбутньому на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між позичальником та продавцем, що посвідчений нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Котляровою Л.В. 13.07.2005 року і внесений у реєстр за № 3207. 13.07.2005 року між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором № 297/07-2005 був укладений договір іпотеки нерухомого майна - житлової квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 31.07.2013 року між ПАТ КБ «Надра»( правонаступником ВАТ КБ «Надра») та [PERSON] укладено Договір про внесення змін № 1 до договору іпотеки від 13.07.2005 року, за умовами якого сторони домовились викласти Договір іпотеки в новій редакції, в якій внесено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття іпотеко держателем права власності на предмет іпотеки - об`єкт нерухомості квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу вказаного нерухомого майна. Згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 16.03.2020 року (а.с.14-16) 18.05.2018 року ПАТ КБ «Надра» відступив право вимоги за кредитним договором № 297/07-2005 та за договором іпотеки від 13.07.2005 року ТОВ «ФК «Інвестстандарт», яке в подальшому відступило право вимоги [PERSON] . Позивач [PERSON] оскаржує Договір про внесення змін № 1 до договору іпотеки від 13.07.2005 року до суду та вважає, що такий повинен бути визнаний судом недійсним з тих підстав, що внесення змін до договору іпотеки від 13.07.2005 року шляхом викладення цього договору у новій редакції без письмової згоди на те позивача є порушенням порядку укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення. У відповіді на адвокатський запит № 02-14 від 08.07.2020 року ( а.с. 119) приватний нотаріус Котлярова Л.В. повідомляє, що 13.07.2005 року за р. № 2661 нею посвідчувався договір іпотеки квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та ВАТ КБ «НАДРА» із застереженням (ст.5 вказаного договору) про задоволення вимог іпотекодержателя в забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору № 297/07-2005 від 13.07.2005 року. При цьому посвідченню договору іпотеки передувала заява дружини Іпотекодавця [PERSON] , згода на передачу в іпотеку якої викладена у заяві, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Котляровою Л.В. 13.07.2005 року за р. № 2660. Крім того нотаріус зазначила, що необхідності отримання згоди співвласника майна (зокрема подружжя) на укладення договору про внесення змін до договору іпотеки то така згода потребується тоді, коли ці зміни стосуються власне нерухомого майна (його опис, початкова ціна та ін.) , а у разі внесення змін до іпотечного договору, що не належить безпосередньо до предмета іпотеки, а торкаються інших умов, які його стосуються, згода співвласника на внесення змін до договору іпотеки не потрібна. Правове обґрунтування. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях\~316,\~317,\~319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша\~статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша\~статті 5\~Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої\~статті 355 ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У\~статті 60 СК України\~закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. За вимогами частин першої, другої\~статті 369 ЦК України\~співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою\~статті 65 СК України\~для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Стаття 578 ЦК України\~та частина друга\~статті 6 Закону № 898-IV\~передбачають, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Відповідно до частини четвертої\~статті 369 ЦК України\~правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Тобто якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті\~203, частини першої статті\~205 ЦК України. Разом з\~тим в\~даному випадку\~зі пояснень\~приватного нотаріуса,\~що також\~не заперечується\~стороною позивача,\~ [PERSON] перед посвідченням договору іпотеки подала нотаріусу заяву як дружина Іпотекодавця про згоду на передачу в іпотеку, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Котляровою Л.В. 13.07.2005 року за р. № 2660. Відповідно до ст. 5 договору іпотеки від 13.07.2005 року зазначено, що згідно з цими договором іпотекодержатель має право звернути стягнення на Предмет іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язання в цілому або в тій чи іншій частині, а також у випадку порушення іпотекодавцем будь-яких зобов`язань за цим договором. При цьому звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, домовленості сторін не предтечу іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку»; права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки буд-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст.. 38 ЗУ «Про іпотеку». Іпотекодержатель має право на свій розсуд вибрати умови та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених п. 5.3 цього договору. П. 6 Вказаного договору іпотеки сторони погодили, що цей Договір може бути змінений або доповнений за взаємною згодою сторін. Позивач вважає, що для внесення змін до договору іпотеки в частині застереження також потрібна була її згода. Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку» (тут і надалі в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з частинами першою і третьою статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності\~\~на\~\~предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Відповідно до п. 5.28 Порядку вчинення\~нотаріальних дій\~нотаріусами України,\~затвердженого Наказом Міністерства\~юстиції України\~22.02.2012\~\~№ 296/5\~(Надалі\~Порядок)\~визначено,\~що у разі надання нотаріусові угоди про внесення змін до основного договору посилання на неї відображається у тексті договору про внесення змін та/чи доповнень до договору застави (іпотечного договору). Зміни і доповнення до іпотечного договору підлягають нотаріальному посвідченню. Угода про внесення змін та доповнень до інших договорів застави вчинюється з дотриманням вимог статті 654\~Цивільного кодексу України. Положеннями ст. 654 ЦК України регламентовано, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. У правочині, яким встановлюються зміни і доповнення до договору застави, зазначається про те, що він є невід`ємною частиною договору, який змінюється (доповнюється). Унесення змін до договору застави/іпотечного договору не допускається у разі припинення забезпеченого заставою зобов`язання, заміни зобов`язання іншим зобов`язанням, що виникло після укладення договору застави, включення іпотеки до іпотечного пулу, наявності заставної тощо. П.\~4.\~Порядку регламентовано наступне: 4.1. Правочини щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, підписуються всіма співвласниками цього майна або уповноваженими ними особами. 4.2. При посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на ім`я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена. Якщо в заяві про згоду на відчуження спільного майна зазначено прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи, найменування юридичної особи, на відчуження якого дається згода, нотаріус при посвідченні відповідного договору зобов`язаний перевірити додержання умов, зазначених у такій заяві. Згідно п. 7\~Порядку договір сторін про зміну або розірвання нотаріально посвідченого договору здійснюється шляхом складання окремого договору. 7.2. Договір про зміну або розірвання договору підписується сторонами\~і посвідчується\~нотаріусом. На всіх наданих нотаріусу примірниках основного договору проставляється відмітка про його зміну або розірвання, у якій зазначаються номер за реєстром та дата посвідчення договору про зміну або розірвання, проставляється нотаріусом підпис і скріплюється його печаткою. Таким чином проаналізувавши вимоги чинного законодавства, суд приходить до переконання, що надавши згоду на передачу своєму чоловікові [PERSON] в іпотеку спірного нерухомого майна та реалізацію майна в разі невиконання позичальником умов кредитного договору,\~тим самим погодилася й на те, що на майно відповідно до законодавства може бути звернене стягнення, в тому числі й у визначений умовами іпотечного договору позасудовий спосіб. Вказане на переконання суду спростовує доводи позивача про необхідність надання згоди позивачем також і на внесення змін до договору іпотеки в частині застереження. Посилання у позові на те, що [PERSON] , як дружина іпотекодавця [PERSON] , не надавала згоди на застереження спростовується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема вони містять нотаріально посвідчений договір іпотеки, який містить згоду позивача на реалізацію предмета іпотеки в разі невиконання позичальником належним чином умов кредитного договору.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Вказаний договір не було визнано недійсним, тому відповідно до статті 204 ЦК України, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Також суд звертає увагу на те, що оскаржуваним договором не вносились зміни стосовно власне нерухомого майна (його опису, початкова ціна та ін.) , тобто внесення змін до іпотечного договору не належить безпосередньо до предмета іпотеки, а торкаються інших умов, які його стосуються, зокрема порядку його реалізації. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року\~у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Лупені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91,\~§ 31?32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти\~України», заява №\~20372/11, § 65).\~Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Приписами статті 2 ЦПК передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Крім того, суд враховує, що Європейським судом з прав людини у пункті 145 рішення від 15.11.1996 року по справі Чахал проти Об`єднаного Королівства вказано про те, що норма статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. У свою чергу, приписами статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, якщо воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення від 30.01.2003 року № 3-рп/2003 по справі №1-12/2003). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, однак це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Належно встановивши обставини справи, взявши до уваги та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам на предмет їх належності, допустимості та достатності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки стороною позивача не доведено, що оскаржуваним договором порушені її права та обов`язки як дружини іпотекодавця як і не наведено положень законодавства щодо обов`язкової вимоги дружини також надавати письмову згоду на внесення всіх змін до договору іпотеки, зокрема внесення змін в частині застережння. \~ \~Відповідно до п. 2 ч. 2 ст.141 ЦПК України у разі відмови в задоволення позову, судовий збір покладається на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed