Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-03 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, вказуючи на те, що 17.04.1966 року між [PERSON] та [PERSON] (яка змінила прізвище після реєстрації шлюбу на [PERSON]) виконавчим комітетом Ярославської сільської ради Бобровицького району було зареєстровано шлюб. [INFO] помер батько позивачки [PERSON], який постійно проживав в [ADDRESS], а [INFO] померла її мати [PERSON], що також постійно проживала в [ADDRESS]. Після смерті матері відкрилася спадщина, до складу якої увійшла Ѕ частина житлового будинку в [ADDRESS]. Право на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами мати позивачки [PERSON] набула у період шлюбу з [PERSON] Вищевказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя батьків позивачки. Право власності на даний житловий будинок за вказаною адресою не було зареєстровано за батьками. Позивачка як спадкоємець за законом після смерті матері [PERSON] прийняла спадщину, подавши заяву до Бобровицької районної державної нотаріальної контори. Вона звернулася до Державного реєстратора Бобровицької міської ради з метою отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо житлового будинку в [ADDRESS] та отримала відповідь, що право власності на даний житловий будинок зареєстровано за її рідною сестрою [PERSON]. Яким чином було оформлено право на спадщину на будинок у разі відсутності реєстрації права власності на майно, позивачці не відомо, також не відомо, чи здійснювалося спадкування за законом чи за заповітом, чи повідомляв спадкоємець (сестра позивачки) про інших спадкоємців, чи відмовлялася мати позивачки від прийняття спадщини, або обв»язкової частки у спадщині. Спадкові права було оформлено приватним нотаріусом Винниченком А.М. Відповідні документи сестра позивачки, відповідачка [PERSON], надати відмовляється. На підставі викладеного, [PERSON] вважає, що порушено її право на спадкування Ѕ частини житлового будинку після смерті матері [PERSON], спадщину після якої вона прийняла. Державний нотаріус відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину на будинковолодіння, тому вона вимушена звертатися до суду та просить суд визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину серія та номер [NUMBER], реєстраційний № 125, виданий 17.06.2021 приватним нотаріусом Винниченко А. М. та скасувати реєстрацію права власності на житловий будинок, який знаходиться в [ADDRESS], в частині права на спадщину та права власності на Ѕ частку житлового будинку на [PERSON] та визнати право власності на Ѕ частину житлового будинку в [ADDRESS] за [PERSON] по праву спадкування за законом після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO], також стягнути з відповідача судові витрати. У судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з наведених в позові підстав. Зазначила, що 1\\2 частина житлового будинку в [ADDRESS] належала матері позивачки у спільному майні подружжя, оскільки будинок був побудований у 1970 році у період перебування[PERSON] та [PERSON] у шлюбі на відведеній у законному порядку земельній ділянці і той факт, що реєстрація права власності на будинок відбулася за батьком позивачки після його смерті, а саме [INFO], не змінює статусу майна як спільного майна подружжя. А тому виходячи з цього, нотаріус, при видачі свідоцтва про право на спадщину відповідачці, мав би перевірити наявність інших спадкоємців, які мають право на спадщину та перевірити статус спадкового майна. Зважаючи на це представник позивачки вважає, що [PERSON] є спадкоємцем за законом після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO], Ѕ частини житлового будинку в [ADDRESS], яка належала їй у спільному майні подружжя. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з»явилася, до суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність та зазначила, що позовні вимоги не визнає. Третя особа приватний нотаріус Ніжинського районного нотаріального округу Винниченко А. М. в судовому засіданні пояснив, що ним було видано спірне свідоцтво про право на спадщину за заповітом на будинок відповідачці [PERSON] від 17.06.2021 на підставі Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від [INFO], підставою для реєстрації у Витягу зазначено витяг із Спадкового реєстру виданий 02.12.2017 нотаріусом Винниченком А.М. та технічний паспорт виданий 23.04.2021 КП «Ніжинське МБТІ». Третя особа, вважає, що оскільки право власності вцілому було зареєстровано за [PERSON] після його смерті, то відповідачка як спадкоємець за заповітом, мала право на спадковий будинок вцілому. На запитання представника позивачки, нотаріус зазначив, що при наявності заяви про прийняття спадщини позивачки та вирішенні питання щодо видачі свідоцтв на право на спадщину обом дочкам спадкоємицям, то він би видав свідоцтво про право на спадщину за заповітом [PERSON] на 1\\2 частину будинку після смерті батька, а іншій дочці, позивачці, рекомендував би звернутися до суду для визнання права власності на 1\\2 частину спірного будинку після смерті матері. Заслухавши учасників справи, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов у межах заявлених вимог, суд доходить такого висновку. Судом встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя № 00033287831 від 22.10.2021 р., 17.04.1966 року [PERSON] уклала шлюб із [PERSON], після укладення шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (а.с.15). Сторонами цей факт не оспорюється. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 31.08.1971 року [PERSON], народилася [INFO], її батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). 04.09.1998 року [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] після укладення шлюбу (а.с.9). [PERSON] та [PERSON], померли [INFO] та [INFO] відповідно, що засвідчено копіями свідоцтв про смерть (а.с.10-11). Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 64011972 від 19.03.2021 року після смерті [PERSON], яка померла [INFO] заведено спадкову справу 82/2021 (а.с.12). Довідкою № 704 від 16.09.2021 року виданої КП «Ніжинське МБТІ» Чернігівської обласної ради підтверджується, що право власності на житловий будинок [ADDRESS] за обліком в бюро технічної інвентаризації станом на 31.12.2012 року не зареєстроване (а.с.13). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від [INFO] власником житлового будинку за адресою [ADDRESS], є [PERSON], який помер [INFO] (а.с.74). Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за заповітом серія та номер [NUMBER], реєстраційний № 125, виданого 17.06.2021 приватним нотаріусом Винниченко А. М., спадкоємцем житлового будинку за адресою [ADDRESS] належного померлому [PERSON] є [PERSON](а.с.75). У матеріалах спадкової справи [PERSON] мається заява його дружини [PERSON] від 02.12.2017 про відмову від обов»язкової частки у спадщині.(а.с.52) З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо об»єкта нерухомого майна № 273391587 від 06.09.2021 року видно, що право власності на житловий будинок за адресою в [ADDRESS], зареєстровано за [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину, реєстраційний № 125, виданий 17.06.2021 приватним нотаріусом Винниченком А.М., форма власності приватна, розмір частки - 1 (а.с.14). Відповідно до постанови державного нотаріуса Бобровицької районної державної нотаріальної контори від 21.12.2021 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частку у праві власності на житловий будинок під номером [ADDRESS], що належить [PERSON], яка померла [INFO] (а.с.17). За приписами статтей 60,63 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 22 КпШС України, (чинною на момент укладення шлюбу) , майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння,користування і розпорядження цим майном. Судом встановлено, що подружжям [PERSON] у 1970 році було збудовано житловий будинок під номером [ADDRESS], що підтверджується Технічним паспортом. Будівництво даного будинку здійснювалося на підставі Договору про надання [PERSON] в безстрокове користування земельної ділянки для побудови індивідувуального житлового будинку від 30 грудня 1966 року виданого на підставі рішення міськради від 14.12.1966 року, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні інвентаризаційною справою на будинок під номером [ADDRESS] та копією спадкової справи. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 18.12.2013 року по справі № 6-137цс13, обов»язковість якої регламентована приписами ЦПК України, право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. У 1970 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків, які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Разом з тим, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у своїй Постанові від 15.01.2021 року по справі №1540/3952/18 прийшов до наступних висновків: індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним Судом у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі №623/214/17.Так, у висновку зазначено, що статтею 527 Цивільного кодексу Української РСР (18 липня 1963 року) спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Вперше на законодавчому рівні встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення». Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об'єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об'єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1). Проаналізувавши зазначене, суд не бере до уваги посилання третьої особи на те, що будинок у [ADDRESS] не є спільним майном подружжя, оскільки право власності на нього не було зареєстровано, а було зареєстровано вцілому за [PERSON] вже після його смерті, і тому дружина [PERSON] не мала права на 1/2 частину будинку і як наслідок позивачка [PERSON] не є спадкоємцем майна після смерті матері частини спірного будинку. Разом з тим, суд звертає увагу на пояснення нотаріуса в судовому засіданні, який зазначив, що при наявності заяви про прийняття спадщини позивачки та вирішенні питання щодо видачі свідоцтв на право на спадщину обом дочкам спадкоємцям, то він би видав свідоцтво про право на спадщину за заповітом [PERSON] на 1\\2 частину будинку після смерті батька, право власності на яку оформлено, а іншій дочці, позивачці, рекомендував би звернутися до суду для визнання права власності на 1\\2 частину спірного будинку після смерті матері. Положеннями статей 15, 16 ЦК, статтею 4 ЦПК передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів у визначені Законом способи захисту. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно з частиною третьою статті 3ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Так, спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з проведенням реєстрації права власності на спірне майно та відповідні похідні права, з ним пов`язані (володіння, користування, розпорядження). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов»язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до приписів статтей 1216,1217, 1218 Цивільного кодексу України (далі ЦК), спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з частиною 1 статті 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1,2 ст. 1296 ЦПК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину може бути визнане недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, тощо. Статтею 1301 ЦК України визначено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11, у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. У постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 414/811/17 Верховний Суд дійшов висновку про те, що порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним. Нотаріус в своїй діяльності керується законодавством України, в тому числі, що регулюють діяльність нотаріусів. Згідно зі ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням - кожному з них окремо. Згідно до ст. 68 Закону України «Про нотаріат» нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. Виходячи з аналізу положень ст.12, 13, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов'язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова ВС від 02.10.18 у справі № 910/18036/17). Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Надані позивачем докази суд визнає належними та допустимими, достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність порушеного права, яке підлягає захисту та відновленню. Оскільки у зв`язку з видачею відповідачці 17.06.2021 року [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом на увесь будинок померлого батька [PERSON], право власності на якого було оформлено після його смерті, було порушено право позивача на спадщину за законом належну матері позивачки (дружині [PERSON]), а тому з метою захисту прав [PERSON], яка будучи спадкоємцем померлої [PERSON] у встановленому порядку прийняла спадщину, але позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину, суд доходить висновку про наявність підстав для визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 17 червня 2021 року приватним нотаріусом Винниченком А. В. на ім`я [PERSON] на житловий будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS], скасування реєстрації права власності на житловий будинок, який знаходиться в [ADDRESS], в частині права на спадщину та права власності на Ѕ частку житлового будинку на [PERSON] у відповідності до положень ст. 1301 ЦК України для захисту порушеного права позивачки. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 41 Конституції України, закріплено також, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» передбачена можливість розгляду судами справ про визнання права власності на майно. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за законом. Згідно із пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року „Про судову практику у справах про спадкування", у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Проаналізувавши вищенаведені обставини, матеріали даної справи, дослідивши докази надані сторонами, суд вважає, що позивачка, яка є дочкою [PERSON], яка померла [INFO], прийняла спадщину після смерті своєї матері, будучи спадкоємцем за законом першої черги, а тому за нею слід визнати право власності на Ѕ частину житлового будинку, який знаходиться в [ADDRESS]. За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений позивачем судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved