Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-22 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначив, що [PERSON] та [PERSON] познайомились в листопаді 2008 року і у них відразу зав`язалися романтичні стосунки. Починаючи з березня 2009 року почали проживати разом в квартирі відповідачки за адресою: [ADDRESS] , мали спільний побут, бюджет, проживали як одна сім`я з усіма притаманними їй ознаками. Проживали разом з матір`ю відповідачки та її сином [PERSON] , 1995 року народження. В лютому 2012 року відповідачка завагітніла і сторонни вирішили, що необхідно узаконити свої стосунки належним чином, а також подбати про покращення умов мешкання задля комфорту майбутньої дитини. Сторонни прийшли до годи обміняти з доплатою належну відповідачці квартиру на більш простору. 13.04.2012 відповідачка уклала з [PERSON] , [PERSON] договір міни квартир. Відповідно до договору міни, відповідачка отримала у власність двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , а у власність [PERSON] , [PERSON] перейшла квартира за адресою: [ADDRESS] . Нова квартира є єдиним помешканням сім`ї і натепер. 27.07.2012 сторони зареєстрували шлюб. [INFO] у сторін народилася дитина [PERSON] . На теперішній час відповідачка веде аморальний спосіб життя: безперестанку пиячить, за дитиною не доглядає, сім`єю не цікавиться. Події останнього часу призвели до розпаду сімї. Позивач вимушений самостійно дбати за дитиною та виховувати її. У зв`язку з вищевикладеним, представник позивача просить суд: визнати факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] з [PERSON] з 01.03.2009 по 26.07.2012; визнати спільною сумісною власністю квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину вищевказаної квартири та розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 01.08.2022 відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи здійснити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Позивач в підготовче засідання не з`явився, повідомлявся належним чином. Представник позивача в судовому засіданні позов пітримав в повному обсязі. Відповідач в підготовче засідання не з`явилася, надала до суду нотаріально засвідчену заяву, згідно якої просить справу розглянути у її відсутність та позовні вимоги визнає в повному обсязі. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що як вбачається з позовної заяви, [PERSON] та [PERSON] з березня 2009 року по липень 2012 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою: [ADDRESS] , та вели спільне господарство, мали спільний бюджет. 13.04.2012 між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] укладений договір міни квартири. Відповідно до договору міни, [PERSON] отримала у власність двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , а у власність [PERSON] , [PERSON] перейшла у власність квартира за адресою: [ADDRESS] . Вказані обставини, а саме факт проживання позивача з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з березня 2009 року по липень 2012 року визнається та не заперечується письмовою заявою [PERSON] , яка нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Одеської області Дараган І.М., так само як і визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.38). Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбі. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Згідно роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо. Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із "подружжя", свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства. Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом». За правилами ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час перебування у шлюбі, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Верховний Суд у постанові від 14.02.2018 у справі №129/2115/15-ц, зазначив, що «при застосуванні статті 74 СК України, слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.» Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Відповідно до статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.3 ст.70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як вбачається з матеріалів справи позивач наразі самостійно виховує та забезпечує дитину. Малолітня [PERSON] проживає разом із батьком та дідусем і бабусею (а.с.27). Щодо вимог про розірвання шлюбу суд зазначає наступне. 27 липня 2012 року сторони уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.15а). Під час перебування у шлюбі [INFO] у сторін народилася дитина [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.16). На даний час подружні відносини між сторонами припинені. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, сторони не бажають зберегти шлюб, позивач позов підтримав, а відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує, тому шлюб між ними повинен бути розірваний. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя відповідно до ст. 110 СК України. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 112 ч. 2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Відповідно до ч.4 ст.200 ЦПК України, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи позицію відповідача про повне визнання нею позовних вимог, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: approved