Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаною заявою, в якій зазначила, що [INFO] у м. Сєверодонецьк, Луганської області під час бойових дій за контроль над містом, зокрема обстрілу зі сторони збройних сил Російської Федерації, її свекруха [PERSON] , [INFO] отримала мінно-вибухову травму, внаслідок якої загинула на місці. Факт смерті [PERSON] підтверджується фотокопією лікарського свідоцтва про смерть №740 від 29.06.2022р., що було видане КНП «Сєверодонецький центр медико-санітарної допомоги» Сєверодонецької міської ради та довідкою про причину смерті. 08 серпня 2022р. заявниця звернулася до Коломийського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) з метою зареєструвати смерть своєї свекрухи. Однак, вказаний орган відмовився проводити державну реєстрацію смерті [PERSON] , оскільки заявницею не було надано оригінал лікарського свідоцтва про смерть, а лише фотокопіюданого документу. Відтак, представлені нею документи не давали підстав для державної реєстрації смерті. [PERSON] не має змоги надати оригінал свідоцтва про смерть свекрухи, оскільки останній знаходиться у батька заявниці, який на теперішній час перебуває на тимчасово окупованій території в м. Сєверодонецьк і з об`єктивних причин позбавлений можливості передати його донці або самостійно зареєструвати смерть в органах РАЦС України. Отримання дублікату або ще одного екземпляру свідоцтва про смерть також неможливе через припинення функціонування медичного закладу, яким його було видано. Між тим, відмова в державній реєстрації смерті свекрухи позбавляє [PERSON] змоги звернутися до нотаріальної контори та розпочати оформлення спадкових прав їхньої спільної з сином померлої дитини [PERSON] , [INFO] , оскільки батько хлопчика та чоловік заявниці [PERSON] загинув в один день зі своєю матір`ю [PERSON] . Таким чином, встановлення факту смерті [PERSON] має для заявниці, як єдиного законного представника малолітнього [PERSON] , [INFO] , юридичне значення так як надасть їй можливість подати від імені сина заяву про прийняття спадщини після смерті бабусі за правом представлення. За даних обставин, [PERSON] просила суд встановити факт смерті її свекрухи [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] у м. Сєверодонецьк, Луганської області. В судове засідання [PERSON] не з`явилася. 31.08.2022р. до суду надійшли заяви від заявниці та її представника, в яких останні просили проводити розгляд справи за їхньої відсутності. Заявлені вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити з підстав, зазначених в заяві про встановлення факту смерті особи. Представник заінтересованої особи в судове засідання також не з`явився. Згідно заяви, яка надійшла до суду 31.08.2022р. Коломийський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) просить розглянути справу без участі їхнього представника. Проти задоволення заявлених вимог не заперечують та при вирішенні справи покладаються на розсуд суду. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши та перевіривши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] в м. Сєверодонецьк Луганської області народився [PERSON] , матір`ю якого значиться [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , 27 квітня 2018 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , який був зареєстрований Сєверодонецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, актовий запис №317. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] являються батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] . Таким чином, вищевказаними письмовими доказами підтверджуються обставини, що [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та відповідно являється невісткою [PERSON] , а також родинні відносини між [PERSON] та малолітнім [PERSON] , як бабою та внуком. З фотокопії лікарського свідоцтва про смерть №740 від 29.06.2022р. встановлено, що [PERSON] , яка народилася [INFO] померла [INFO] . В довідці про причину смерті зазначено, що смерть настала внаслідок отримання мінно-вибухової травми. Крім цього, в лікарському свідоцтві про смерть №741 від 29.06.2022р. зазначено, що [INFO] в м. Сєверодонецьк помер [PERSON] , [INFO] Причина смерті мінно-вибухова травма. З матеріалів справи також вбачається, що [PERSON] Коломийським відділом ДРАЦС було відмовлено в проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] , оскільки пред`явлені заявницею документи, а саме фотокопія лікарського свідоцтва про смерть №740 від 29.06.2022р. виданого Сєверодонецьким центром первинної медико-санітарної допомоги та ксерокопія паспорта померлої [NUMBER] , виданого Сєверодонецьким МВ УМВС України в Луганській області 13.04.2006р. не є тими документами, які можуть бути підставою для державної реєстрації смерті. Звертаючись до суду, заявниця вказала, що встановлення факту смерті свекрухи необхідно їй для реєстрації її смерті в органах РАЦС та відкриття спадщини. Згідно положень ст. 1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46\~цього Кодексу). Якщо протягом однієї доби померли особи, які могли б спадкувати одна після одної, спадщина відкривається одночасно і окремо щодо кожної з них. Якщо кілька осіб, які могли б спадкувати одна після одної, померли під час спільної для них небезпеки (стихійного лиха, аварії, катастрофи тощо), припускається, що вони померли одночасно. У цьому випадку спадщина відкривається одночасно і окремо щодо кожної з цих осіб. Частиною 1 ст. 1266 ЦК України визначено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Отже, метою встановлення факту смерті [PERSON] є забезпечення можливості спадкування прав та обов`язків померлої її внуком [PERSON] за правом представлення, оскільки батько хлопчика і він же син спадкодавиці помер з нею одночасно. Відповідно до ч. 7 ст. 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Як врегульовано п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Як передбачено ч. 1, 2 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації, Указом Президента України «Про ведення воєнного стану в України», який затверджено Законом України № 2102-IX від 24.02.2022 року, введено в Україні воєнний стан, який продовжувався відповідними Указами Президента України, зокрема № 573 від 12.08.2022 - від 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 № 75 визначено перелік територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 05 липня 2022 року, серед яких зазначено \~Сєвєродонецьку міську територіальну громаду. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Документами, копії яких додані до заяви, підтверджено, що [PERSON] діє як законний представник свого малолітнього сина [PERSON] та є належним заявником в справі про встановлення факту смерті [PERSON] . Згідно паспортних даних громадянина України серії [NUMBER] , [PERSON] народилася в с. Нікольське, Талонського району, Воронізької області. Проживала та була зареєстрована в [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла в м. Сєверодонецьку, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 740 від 29.06.2022р., виданим КНП «Сєверодонецький центр медико-санітарної допомоги» Сєверодонецької міської ради, причиною смерті вказано мінно-вибухову травму. За змістом ч. ч. 1, 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», вбачається, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Підрозділом 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року № 52/5 (зі змінами) передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є: лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о); фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о); лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; рішення суду про оголошення особи померлою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Для встановлення смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті необхідні обставини, які свідчать про реєстрацію цієї події, а також про те, що заінтересована особа не має можливості відновити втрачені або знищені документи про це. За таких обставин, заявниця не має можливості отримати оригінал лікарського свідоцтва про смерть та довідку про причину смерті, оскільки вказані документи видані установою, яка перебуває на тимчасово окупованій території. Згідно з положенням п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану. Якщо документи про смерть особи відсутні, то державна реєстрація її смерті проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті. Відповідно до ст. ст. 26, 27, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись; учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору; договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору та з урахуванням будь-яких відповідних норм міжнародного права, які застосовуються у відносинах між учасниками. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 р. «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини у справах «Кіпр проти Туреччини» та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]». Враховуючи викладену практику Європейського суду з прав людини, суд вважає за можливе застосувати названі «намібійські винятки» в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих установою, що знаходиться на окупованій території, як доказів, оскільки суд виходить з того, що можливості збору доказів смерті на окупованій території можуть бути істотно обмеженими. Суд дійшов висновку про те, що обставини, повідомлені заявником, знайшли своє належне підтвердження під час судового розгляду справи, наявні підстави для задоволення заяви. Виходячи з викладеного, оцінивши докази з врахуванням вищенаведених обставин у їх сукупності з огляду на міжнародну практику, суд вважає заявлені заявницею вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Як передбачено ч.5 ст. 317 ЦПК України копія судового рішення видається учасникам справи негайно після його ухвалення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved