Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-31 00:00:00

У липні 2022 року позивачка [PERSON] звернулась до суду із вищевказаною позовною заявою до [PERSON] , в якій просить розірвати шлюб з відповідачем, зареєстрований 12 серпня 2006 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану № 1 Харківського міського управління юстиції, за актовим записом № 1543. Позовні вимоги мотивовані тим, що 12 серпня 2006 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану № 1 Харківського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між сторонами, про що складено актовий запис № 1543 та видане відповідне свідоцтво. [INFO] у сторін народився син [PERSON] , а [INFO] дочка [PERSON] . Проте, через деякий час після народження другої дитини з літа 2021 року спільне подружнє життя у них фактично припинилось через різні погляди, несумісність характерів, неможливості ведення спільного побуту, втрати почуття любові один до одного, відсутність нормальних стосунків, притаманних подружжю. На даний ч ас проживають окремо та не мають намірів продовжувати шлюбні відносини. Позивачка зазначає, що проживає з іншим чоловіком, вихованням та розвитком їх спільних дітей фактично займається відповідач і вона не заперечує щодо їх проживання разом із батьком. На підставі викладеного, позивач звернувся за судовим захистом. 02 серпня 2022 року ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі (а. с. 19). 16 серпня 2022 року до суду від відповідача [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, в якій просить визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] із покладенням на батька обов`язку щодо утримання та виховання малолітньої дитини; визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] із покладенням на батька обов`язку щодо утримання та виховання малолітньої дитини. В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що вихованням та утриманням дітей здійснює їх батько [PERSON] , з яким вони проживають за адресою: [ADDRESS] , де для розвитку дітей створені всі необхідні умови. Матір дітей проживає окремою родиною та участі в утриманні та вихованні дітей не бере. Позивач же проводить вільний час з дітьми, завжди присутній на батьківських зборах, шкільних заходах, є приватним підприємцем, має стабільний достатній дохід, позитивні характеристики. У зв`язку з чим є підстави для визначення місця проживання дітей разом із ним та покладення відповідних обов`язків щодо їх утримання та виховання. [PERSON] про спільне проживання дітей з батьком обізнана та фактично проти цього не заперечує. 16 серпня 2022 року ухвалою суду задоволено клопотання відповідача та прийнято до спільного розгляду зустрічний позов [PERSON] , об`єднавши позовні вимоги в одне провадження; залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Службу у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради; закрито підготовче провадження та призначити цивільну справу до судового розгляду по суті (а. с. 52-54). У судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від [PERSON] на адресу суду надійшло клопотання, в якому вимоги первісного позову про розірвання шлюбу підтримала повністю та наполягала на їх задоволенні. Проти вимог за зустрічною позовною заявою про визначення місця проживання дітей з батьком не заперечувала, оскільки діти фактично проживають з ним та останній не перешкоджає побаченню з дітьми. Зазначила, що укладений шлюб має формальний характер та створює лише негативні наслідки не тільки для сторін, але й для дітей. При цьому, вона не має належного матеріального забезпечення для виховання дітей. Просила розгляд справи здійснювати без її участі (а. с. 60). Від [PERSON] на адресу суду надійшло клопотання, в якому позовні вимоги за первісним позовом про розірвання шлюбу визнав у повному обсязі та не заперечував проти їх задоволення. Підтримав вимоги зустрічної позовної заяви та просив проводити розгляд за його відсутності (а. с. 58). Представник третьої особи Служби у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради у судове засідання не з`явився. З огляду на ті обставини, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає доцільним ухвалити рішення в судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, врахувавши позиції сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, надавши належну правову оцінку зібраним доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Установлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14 січня 1984 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 1543, що видане Міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 1 Харківського обласного управління юстиції 12 серпня 2006 року (а. с. 4, 29). Від вказаного шлюбу сторони мають двох дітей: сина [PERSON] , який народився [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] , виданого Московським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції 03 червня 2008 року (а. с. 5, 30), та дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом ро народження серії [NUMBER] , виданим Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 17 грудня 2013 року (а. с. 6, 31). Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Задовольняючи вимогу позову про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом установлено, і це вбачається з наданих сторонами письмових заяв, що позивач та відповідач припинили шлюбні відносини і разом не проживають з літа 2021 року, спільне господарство не ведуть. Беручи до уваги, що фактично шлюб між подружжям розпався, сімейні стосунки припинені, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін та їх неповнолітніх дітей, суд вважає, що такі вимоги заявлено обґрунтовано, їх підтверджено протягом судового розгляду, у зв`язку з чим первісний позов підлягає задоволенню. Щодо вимог зустрічного позову про визначення місця проживання неповнолітніх дітей суд зазначає про таке. Як встановлено під час розгляду, позивач за зустрічним позовом [PERSON] зареєстрований та фактично проживає разом із сином [PERSON] та дочкою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а. с. 15, 37). Відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а. с. 7). У судовому засіданні з`ясовано і це підтверджується матеріалами справи у їх сукупності, на теперішній час двоє дітей проживають разом з батьком та знаходяться на його утриманні, про що в матеріалах справи є письмова заява дитини [PERSON] (а. с. 64), підтверджується інформаційною довідкою від 22 серпня 2022 року (а. с. 63), а також вказаний факт визнається відповідачем [PERSON] та в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Зокрема, згідно з письмовою заявою неповнолітнього [PERSON] він повідомив суду, що він та його рідна сестра [PERSON] фактично проживають з батьком окремо від матері. Батько займається їх освітою, водить до школи та гуртків, купляє одяг та необхідні речі. Свій вільний час постійно проводить з ними. В спілкуванні дітей з їх матір`ю не перешкоджає. Тому просив врахувати його думку та бажання і надалі проживати саме з батьком і сестрою разом (а. с. 64). Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Статтею 153 Сімейного кодексу України, передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини перша, друга статті 155 СК України). Відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Принцип 2 Декларації прав дитини 1959 року, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, та Конвенції про права дитини 1989 року визначають, що дитина повинна перебувати під особливим захистом, їй повинні бути надані всі можливості та умови для фізичного, психічного та соціального розвитку. За приписом ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до частин другої та третьої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Сімейне право закріплює в обов`язковому порядку, що місце проживання дитини визначається тільки виходячи з її інтересів. Під інтересами дитини треба розуміти забезпечення умов, необхідних для її повноцінного фізичного, психічного і духовного розвитку, що є неодмінним атрибутом належного сімейного виховання. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. При вирішенні питання щодо місця проживання дітей суд бере до уваги в першу чергу ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей та враховує, що діти наразі проживають з батьком, який належно ними опікується і утримує, оскільки протилежного відповідачем не доведено, а навпаки підтверджено ці обставини. Так, за відомостями витягу та виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видно, що [PERSON] є фізичною-особою підприємцем (а. с. 40-41, 42), від здійснення підприємницької діяльності отримує постійний дохід (а. с. 43-47). Відповідно до копії довідки № 752 від 18 липня 2022 року, виданої Харківською гімназією № 144 Харківської міської ради, видно, що дитина [PERSON] навчається у 9-А класі гімназії, на період воєнного стану дистанційно. Протягом періоду навчання батько дитини [PERSON] бере активну участь у вихованні дитини, у підготовці та проведенні позакласних та загальногімназійних заходах, співпрацює з педагогічним колективом закладу (а. с. 48). Згідно з іншою довідкою указаного закладу № 753 від 18 липня 2022 року дитина [PERSON] навчається у 4-Г класі гімназії, на період воєнного стану дистанційно. Батько так само бере активну участь в її вихованні та різних навчальних заходах (а. с. 49). Жодних доказів того, що проживання дітей разом з батьком шкодить їх інтересам, здоров`ю, розвитку тощо, у зв`язку з чим їм слід проживати разом з матір`ю, надано не було. Так, стосовно батька дітей (позивача за зустрічним позовом) відсутні дані про зловживання ним спиртними напоями та вживання наркотичних засобів, а також докази того, що своєю поведінкою він може зашкодити здоров`ю та розвитку дітей, крім того, через вік діти потребують батьківського догляду, та не мають виняткових обставин, які дають підстави розлучити їх з батьком та визначити місце проживання з матір`ю, а тому суд вважає, що місцем проживання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] необхідно визначити з батьком, яким створені необхідні умови для їх розвиту та виховання, що буде відповідати їх інтересам та вимогам закону. При цьому, залишення місця проживання дітей з батьком не позбавляє матір права виховувати своїх сина та дочку, утримувати їх та спілкуватися з ними, а батько не повинен чинити матері у цьому перешкод. Таким чином, враховуючи всі обставини справи в сукупності, діючи винятково в інтересах дітей, враховуючи вік дітей, беручи до уваги особисті якості матері та батька, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дітей до кожного з них, інші обставини, необхідність забезпечення дітей турботою, суд вважає, що проживання дітей разом із батьком [PERSON] , яке визначено самими сторонами та їх дітьми, і під час розгляду справи не заперечувалось, є цілком доцільним. Належних та допустимих доказів протилежного стороною відповідача відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України суду не надано. Також суд бере до уваги, що відповідачка визнає позовні вимоги позивача в частині визначення місця проживання дитини, про що до суду надано відповідну письмову заяву (а. с. 60). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета позову на власний розсуд. Пунктом 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України передбачено, що відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії судового процесу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд вважає задовольнити позовну вимогу про визначення місця проживання дитини разом із батьком. Таким чином, суд дійшов до висновку, що вимоги первісної та зустрічної позовних заяв підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, позивачі щодо стягненні на їх користь судового збору не наполягали.

Outcome: approved