Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-29 00:00:00

16 лютого 2022 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] із вимогою про поділ спільного майна подружжя (а. с. 2-4 та на звороті). В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточнень від 15 червня 2022 року, вказано, що 04 липня 2003 між позивачкою та відповідачем був зареєстрований шлюб, який 20 жовтня 2021 року був розірваний рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . У період перебування у шлюбі сторонами було придбано за спільні кошти квартиру [ADDRESS] та автомобіль Nissan Almera Classic, державний реєстраційний номер [NUMBER] . Після розірвання шлюбу позивачка з відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна. Відповідач відмовляється розмовляти на дану тему, при цьому використовує вказане майно в односторонньому порядку. Позивачка вважає, що оскільки, майно було придбане у період перебування сторін у спільному шлюбі, то воно належить їм на праві спільної сумісної власності як подружжю. З цих підстав, вона прохає суд поділити вищевказане майно, шляхом визнання за нею Ѕ частки квартири та машини, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та оскільки фактично автомобілем користується відповідач, просить суд припинити її право власності на спірне майно й стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості її частки у відповідному спільному майні у розмірі 55435 гривень. Ухвалою суду від 22 лютого 2022 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків (а. с. 55). 19 квітня 2022 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 22 лютого 2022 року, позивачем усунуто (а. с. 58-113). Ухвалою суду від 20 квітня 2022 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 11 годину 30 хвилин 25 травня 2021 року (а. с. 116), яка надіслана відповідачу 22 квітня 2022 року за вихідним № 6711/22-вих/2/204/1231/21 (а. с. 117) та ним отримана 17 травня 2022 року, підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 130). 09 червня 2022 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву (а. с. 131-145-а), в якому він просить суд визнати за позивачкою право власності на 1/3 частини квартири, а за ним 2/3, а також в частині стягнення компенсації вартості автомобіля врахувати вартість його фактичної реалізації, де Ѕ становить 24500 гривень. В обґрунтування відзиву зазначає, що позивачка просить визнати за ним в порядку поділу майна подружжя право власності на автомобіль і стягнути з нього грошову компенсацію вартості її частки (Ѕ) у розмірі 55435 гривень, однак з таким розміром компенсації він не погоджується, оскільки ринкова вартості автомобіля у розмірі 110870 гривень була визначена без його огляду, а тому була значно завищена, а отже не відповідає його дійсності. Крім того, вказує на те, що вказаний автомобіль був ним відчужений ще у вересні 2021 року за 49000 гривень, про що свідчить довідка ТСЦ МВС № 1242 від 26 травня 2022 року № 31/4-1242-П-58. Тому він погоджується на компенсацію вартості частки позивачки (Ѕ) автомобіля у розмірі 24500 гривень. Крім того зазначає, що 24 листопада 2007 року, за договором дарування квартири [ADDRESS] , він отримав у дар квартиру [ADDRESS] . 23 лютого 2014 року ця квартира ним була відчужена за договором-купівлі продажу № 717 за 149000 гривень. 03 липня 2014 року за договором купівлі-продажу № 2011 він придбав квартиру [ADDRESS] , яка є об`єктом поділу, за 332859 гривень. Ця квартира була ним придбана в тому числі й за його особисті кошти у розмірі 149000 гривень, що були ним отриманні від продажу подарованої йому квартири, що становить 44,76 % її вартості. Тому він вважає, що вказані обставини, а також те, що з ним разом проживає їх неповнолітній син, мають істотне значення та є підставою для того, щоб відступити від засад рівності часток поділу майна, а відтак його частка в майні повинна бути збільшена та становити 2/3. 15 червня 2022 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив позивачки (а. с. 151-161), в якій вона з аргументами, викладеними у відзиві, не погоджується в повному обсязі та їх заперечує. Вказує, що про відчуження автомобіля вона дізналася з відзиву відповідача, оскільки останній відчужив його на свій розсуд та без її згоди. Крім того, вказує на те, що оскільки автомобіль був відчужений у вересні 2021 року, тоді, коли вони з чоловіком ще не були розлучені, вказане свідчить про недобросовісність дій іншого з подружжя. Більш того, таке відчуження було здійснено на користь третьої особи, співмешканки відповідача, [PERSON] , за удаваним договором з метою уникнення майбутнього поділу майна. При цьому, вартість, зазначена під час перереєстрації автомобіля відповідно до листа Головного Сервісного центру МВС від 26 травня 2022 року, не може вважатися доказом дійсної вартості спірного транспортного засобу на час розгляду справи, оскільки лист не містить посилань на дату оцінки майна та документи на підтвердження його оцінки, проведеної відповідно до вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну діяльність в Україні». З твердженням відповідача, що спірна квартира була придбана у тому числі за його особисті кошти позивачка не погоджується. Вказує на те, що подаровану квартиру було продано у лютому 2014 року за 149000 гривень, а оспорювана квартира придбана лише у липні 2014 року за 332859 гривень. Тобто час набуття майна був пізніше, ніж продаж подарованої квартири, тому вважає, що вищевказаний факт не доводить, що саме за ці кошти в тому числі було придбано квартиру. Крім того, вказує на те, що вартість придбаної квартири набагато більша за продану. Стверджує, що вони з чоловіком вели спільний побут, витрачали зароблені кошти і її, і чоловіка, тобто спільні, на ведення господарства, а відтак купівлю квартири вони здійснили за спільні кошти. Крім того, для придбання спірної квартири вона позичала 7000 доларів США у сестри. При цьому, вказує на те, що їх вже повнолітній син, за бажанням, почергово проживає то з відповідачем, то з нею, а також перебуває на їх спільному утриманні, а тому вказане не є підставою для збільшення частки у майні при його розподілі тому з подружжя, з ким проживає дитина. Вважає, що оскільки шлюбним договором або домовленістю між сторонами не визначено іншого, то квартира, яка належить їм на праві спільної сумісної власності, при розподілі повинна ділитися в рівних частках між сторонами. 08 липня 2022 року на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив відповідача (а. с. 167-172), в яких він обставини, викладені у відповіді на відзив, не визнає. Зазначає, що у вересні 2021 року ним було відчужено автомобіль Nissan Almera Classic за 49000 гривень, що було обумовлено погіршенням його стану здоров`я та необхідністю дороговартісного лікування: проведенням операції та придбання ліків. Вважає, що оскільки, відчуження майна було здійснено у період зареєстрованого шлюбу та було зумовлено його лікуванням, то кошти, отримані ним від продажу транспортного засобу, вважаються такими, що витрачені в інтересах сім`ї (на лікування одного з подружжя). Крім того, вказує на те, що правочин з продажу рухомого майна не підлягає нотаріальному посвідченню, а тому не потребує письмової згоди іншого власника. При цьому, вказує на те, що позивачка знала про продаж ним транспортного засобу, оскільки спілкувалася з їхнім спільним сином, який був поінформований про ці обставини, а відтак їй було відомо про його стан здоров`я та про його наміри продати автомобіль, натоміть будь-яких заперечень вона не заявляла. Разом з цим, вказує на те, що жодних доказів щодо удаваності даного правочину позивачкою суду не надано, але маючи повагу до їхніх минулих відносин, він погоджується на компенсацію вартості частки позивачки Ѕ автомобіля у розмірі 24500 гривень відповідно до ціни його відчуження. Крім того, вважає такими, що мають істотне значення для справи і заслуговують на увагу суду, за для того аби відступити від засад рівності часток поділу майна, обставини щодо придбання спірної квартири у тому числі за його власні кошти, що були отримані від продажу квартири отриманої в дар (44,76 %) від її загальної вартості та проживання із ним їхнього спільного сина. 23 серпня 2022 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення позивачки на заперечення відповідача (а. с. 185-187), в яких вона з викладеними обґрунтуваннями відповідача не погоджується в повному обсязі та заперечує проти них. Вважає, що доводи відповідача про те, що він хворів та витратив кошти на себе в інтересах сім`ї, є безпідставними, оскільки продаж автомобіля він здійснив без її згоди, а отримані кошти витратив на своє лікування, не порадившись із родиною, хоча в той період були хворі також і позивачка, і їх син. Тому вважає, що кошти отримані від продажу автомобіля не були витрачені в інтересах сім`ї, а були витрачені в інтересах відповідача. Крім того, стверджує, що автомобіль було продано без її згоди, а про безпосередній його продаж вона дізналася в процесі розгляду справи, про що свідчать заявлені нею позовні вимоги та заява про забезпечення позову. Більш того, продаж вказаного автомобіля було здійснено з метою уникнення його подальшого поділу. Також зазначає, що подаровану квартиру було продано у лютому 2014 року за 149000 гривень, а оспорювана квартира придбана лише у липні 2014 року за 332859 гривень. Тобто час набуття майна був пізніше, ніж продаж подарованої квартири, тому, вважає, що вищевказаний факт не доводить, що саме за ці кошти в тому числі було придбано спірну квартиру. Крім того, вказує на те, що вартість придбаної квартири набагато більша, за продану. Стверджує, що вони з чоловіком вели спільний побут, витрачали зароблені кошти і її, і чоловіка, тобто спільні на ведення господарства, а відтак купівлю квартири вони здійснили за спільні кошти. Крім того, для придбання спірної квартири вона позичала 7000 доларів США у сестри. При цьому, вказує на те, що їх вже повнолітній син, за бажанням, почергово проживає то з відповідачем, то з нею, а також перебуває на їх спільному утриманні, а тому вказане не є підставою для збільшення частки у майні при його розподілі тому з подружжя, з ким проживає дитина. Вважає, що оскільки шлюбним договором або домовленістю між сторонами не визначено іншого, то квартира, яка належить їм на праві спільної сумісної власності, при розподілі повинна ділитися в рівних частках між сторонами. Позивачка в судове засіданні не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в які позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити (а. с. 192). Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 193). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач та відповідачка перебували у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 04 липня 2003 (а. с. 5, 62). У шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією документу № 002215411 (а. с. 159). Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а. с. 6), шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2021 року (справа № 932/8016/20). Згідно з договором дарування квартири від 24 листопада 2007 року (а. с. 137 та на звороті), посвідченого державним нотаріусом Мелітопольської державної нотаріальної контори Запорізької області Лайзорик О.Ф., реєстровий № 2-2835, [PERSON] подарував відповідачу належну йому на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23 лютого 2014 року (а. с. 138-139 та на звороті), посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Онищенко М.А., реєстровий № 717, відповідач продав належну йому на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] за 149000 гривень. Із договору купівлі-продажу від 03 липня 2014 року (а. с. 141 та на звороті), посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., реєстровий № 2011, вбачається, що відповідачем в період шлюбу придбано квартиру [ADDRESS] за 332859 гривень, право власності на яке, зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 142 та на звороті) та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а. с. 12 та на звороті). Відповідно до довідки Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області (філія ГСЦ МВС) Територіального сервісного центру МВС № 1242 (ТСЦ МВС № 1242) від 26 травня 2022 року № 31/4-1242-П-58 (а. с. 136), автомобіль Nissan Almera, державний реєстраційний номер [NUMBER] , перереєстровано на фізичну особу (нового власника ) згідно ДКП № 6350/2021/2795552 від 14 вересня 2021 року, що укладений в ТСЦ (ТСЦ 6350). Згідно зі Звітом про оцінку майна (а. с. 13-28), вартість об`єкта оцінки двохкімнатної житлової квартири [ADDRESS] , загальною площею 41,47 кв. м, станом на 01 лютого 2022 року становить 781189 гривень, без урахувань ПДВ. Відповідно до висновку № 01/02/2022 експертного автотоварознавчого дослідження про оцінку колісного транспортного засобу від 03 лютого 2022 року (а. с. 29-34), середня вартість ідентичного колісного транспортного засобу автомобіля Nissan Almera Classic, реєстраційний номерний знак [NUMBER] , року випуску 2008, об`єм двигуна 1,6 л, тип кузова седан, може становити 110870 гривень. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Приписами ст. 13\~ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 355 ЦК України визначено поняття і види права спільної власності. Так, зокрема, майно,\~що є\~у власності\~двох або\~більше осіб\~(співвласників),\~належить їм\~на праві\~спільної власності\~(спільне\~майно). Майно\~може належати\~особам на\~праві спільної\~часткової або\~на праві\~спільної сумісної\~власності. Право\~спільної власності\~виникає з\~підстав,\~не заборонених\~законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Приписами ч.\~ч.\~1,\~2\~ст.\~356\~ЦК України\~встановлено,\~що власність\~двох чи\~більше осіб\~із визначенням\~часток кожного\~з них\~у праві\~власності є\~спільною частковою\~власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Згідно з\~вимогами ч.\~ч.\~1,\~2\~ст.\~357\~ЦК України,\~частки у\~праві спільної\~часткової власності\~вважаються рівними,\~якщо інше\~не встановлено\~за домовленістю\~співвласників або\~законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного зі співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Тобто частка у праві спільної часткової власності встановлюється за домовленістю сторін або за законом, але з урахуванням вкладу кожного з них у його придбанні. Нормами ч.\~1\~ст.\~368\~ЦК України\~визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 368 ЦК України, суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Згідно з вимогами ч. ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом . Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Нормами ст.\~370\~ЦК України\~визначено порядок\~виділу частки\~із майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності.\~Так,\~зокрема,\~співвласники мають\~право на\~виділ у\~натурі частки\~із майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~крім випадків,\~установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Чинним законодавством України встановлюється режим спільної сумісної власності щодо майна, нажитого подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Приписами ст.\~60\~СК України визначено,\~що майно,\~набуте подружжям\~за час\~шлюбу,\~належить дружині\~та чоловікові\~на праві\~спільної сумісної\~власності незалежно\~від того,\~що один\~з них\~не мав\~з поважної\~причини (навчання,\~ведення домашнього\~господарства,\~догляд за\~дітьми,\~хвороба тощо)\~самостійного заробітку\~(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вимогами п. 3 ч. 1 ст.\~57\~СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Тобто, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60\~СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Отже статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Крім того, нормою статті 60\~СК України визначено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Разом з цим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Згідно до роз`яснень п. п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст. ст.\~69-72\~СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.\~325\~ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Пунктом 24 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~21\~грудня 2007\~року №\~11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» визначено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Приписами ч. ч. 1, 2, 4, 5 ст. 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Вищевказані норми узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України наведених у цивільних справах № 6-2670цс16, № 6037цс13, № 6-2784цс15. Так, судом встановлено, що сторонами за час перебування у шлюбі за спільні кошти було придбано автомобіль Nissan Almera Classic, державний реєстраційний номер [NUMBER] , який в подальшому, безпосередньо 14 вересня 2021 року, було відчужено відповідачем на користь третьої особи. Оскільки вищевказаний автомобіль придбаний сторонами за час їхнього перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя, то на вказане майно поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено,\~що вказаний автомобіль відповідачем було відчужено на користь третьої особи без згоди на те позивачки та не в інтересах сім`ї, оскільки на момент вчинення даного правочину, сторони між собою вже не спілкувалися, а шлюбні відносини між ними фактично були припинені, у зв`язку з чим в провадженні суду перебувала справа про розірвання шлюбу. Про вказане також свідчить, обґрунтування відповідача про те, що позивачка знала про його наміри продати автомобіль від їхнього спільного сина, з яким вона спілкується, а не безпосередньо від нього самого. При цьому, суд зазначає про те, що відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що позивачка знала про його наміри продати їхній автомобіль. Разом з цим, суд звертає увагу на те, що мати відомості про чиїсь наміри та дати згоду на їх втілення, це зовсім різні речі, а відтак навіть якщо б позивачка і знала про наміри відповідача про продаж автомобіля, це не свідчить про надання нею згоди на його реалізацію. Позивачка в позовній заяві вказує на удаваність правочину щодо відчуження даного транспортного засобу, з тих підстав, що він вчинений без її згоди та на користь третьої особи, яка є співмешканкою відповідача. Натомість жодних належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження вказаного суду не надає. При цьому, суд зазначає, що розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним, а не удаваним як вказує на те позивачка, та лише за умови, що судом буде встановлено те, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Такий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові від 29 червня 2021 року в справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20). Судом встановлено, що сторонами у справі не оспорюється добросовісність нового власника транспортного засобу як набувача спірного рухомого майна. З огляду на викладене, з урахуванням того, що відчуження відповідачем рухомого майна, на яке поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя було здійснено без згоди позивачки як співвласника такого майна, суд доходить висновку про порушення її прав, які, з урахуванням добросовісності набувача такого майна (контрагента за договором купівлі-продажу), підлягають захисту шляхом стягнення компенсації вартості її частки в праві спільної сумісної власності, через що позовні вимоги про поділ вказаного транспортного засобу не підлягають задоволенню. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 лютого 2022 року у справі № 200/5013/17 провадження № 61-4050св21. При цьому, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) вказав на те, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби, або приховав його, таке майно чи його вартість враховується при поділі. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. З огляду\~на викладене,\~суд доходить\~висновку про\~стягнення з\~відповідача на\~користь позивачки\~грошової компенсації\~вартості її\~частки в\~транспортному засобі Nissan Almera Classic, державний реєстраційний номер [NUMBER] , у розмірі 55435 гривень, виходячи із визначеної висновком експертного автотоварознавчого дослідження про оцінку колісного транспортного засобу № 01/02/2022 від 03 лютого 2022 року його вартості. Щодо поділу квартири [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 24\~листопада 2007\~року на підставі договору дарування квартири відповідачем отримано у дар від [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а. с. 137 та на звороті). На підставі договору купівлі-продажу квартири від 23 лютого 2014 року (а. с. 138-139 та на звороті), посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Онищенко М.А., реєстровий № 717, відповідач продав належну йому на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] за 149000 гривень. З урахуванням положень ст. 57 СК України суд вважає, що незважаючи на те, що дані грошові кошти в розмірі 149000 гривень отримано відповідачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі, вони є його особистою приватною власністю, оскільки набуті ним на підставі продажу подарованого йому майна. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи й сторонами не заперечується, що на підставі договору купівлі-продажу від 03 липня 2014 року (а. с. 141 та на звороті), посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., реєстровий № 2011, відповідачем придбано квартиру [ADDRESS] за 332859 гривень. Позивачка стверджує, що вказана квартира була придбана за спільні кошти подружжя, джерелом набуття яких є: їхні заробітні плати (вона працювала приватним підприємцем, а чоловік майстром по ремонту човнів у цьому господарстві), спільні накопичення, а також запозичені у її сестри грошові кошти у розмірі 7000 гривень, що той час складало приблизно 105000 гривень. Однак, позивачкою не надано суду ані доказів спільних накопичень з відповідачем та їх розміру, ані доказів отримання грошових коштів у позику від її сестри, через що суд не приймає вказані доводи позивачки до уваги, оскільки вони не підтверджені жодними належними, достатніми та допустимими доказами у справі. Натомість, відповідачем надано суду належні, достатні та допустимі докази на підтвердження доводів щодо придбання спірної квартири у тому числі й за його особисті кошти у сумі 149000 гривень, які в свою чергу не спростовані позивачкою. Зважаючи на вказане, суд вважає, що частка особистої приватної власності відповідача у спірній квартирі становить 44,76 % (2238/5000), виходячи із розрахунку 149000*100/332859, яка не підлягає поділу між подружжям в порядку ст. 69 СК України. Відтак, з урахуванням наведених вище висновків суду, поділу між подружжям підлягає лише 2762/5000 частина спірної двокімнатної квартири, яку слід визнати спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно з п. п. 4 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 Сімейного Кодексу в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства,догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Проживання сина з відповідачем, з огляду на встановлені судом обставини та положення статті 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного будинку, відповідачем не доведено. З урахуванням викладеного та беручи до уваги положення норм ч. 3 ст. 70 СК України суд не вбачає підстав для відступлення від засад рівності часток сторін при поділі спірного майна подружжя. З огляду на викладене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до вимог ст.\~2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині розподілу спірної квартири підлягають частковому задоволенню, а саме за позивачкою слід визнати право власності на 1381/5000, виходячи із розрахунку 2762/5000/2, а за відповідачем на 3619/5000 частини від спірної квартири, виходячи із розрахунку (2762/5000/2)+ (2238/5000) . Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір, у разі часткового задоволення позову, покладається на обидві сторони пропорційно задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з вказаною позовною заявою позивачкою було сплачено судовий збір у розмірі 1 % від ціни позову 446029 гривень 50 копійок, що становить 4460 гривень 30 копійки. З огляду на те, що судом задоволено позовні вимоги у розмірі 36,61 % від заявлених позовних вимог, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1632 гривень 97 копійки, виходячи із розрахунку (4460,3*((55435+107862)*100/446029,5)/100). Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial