Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-10 00:00:00

У лютому 2022 року позивач звернувся до суду із цим позовом, в якому просив: визнати недійсним та скасувати розпорядження органу приватизації № 13 від 29.02.2000 р. в частині надання у спільну приватну власність відповідачці [PERSON] та членам її родини гр. [PERSON] , гр. [PERSON] квартири [ADDRESS] ; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 24.03.2000 року на квартиру [ADDRESS] , видане на підставі рішення Виконавчого комітету Обухівської міської ради за № 154 від 28.03.2000 року на ім`я гр. [PERSON] , гр. [PERSON] та гр. [PERSON] , записане у реєстрову книгу за № 38/2809/77. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 05 березня 1988 року виконавчий комітет Обухівської міської Ради народних депутатів видав [PERSON] , яка є матір`ю позивача, ордер на жиле приміщення, а саме квартиру [ADDRESS] . На момент видачі ордеру на жиле приміщення склад сім`ї складався із трьох осіб: [PERSON] (матір), [PERSON] (батько) та малолітнього [PERSON] (син, позивач у справі). У подальшому на підставі рішення Виконавчого комітету Обухівської міської ради № 154 від 28 березня 2000 року «Про приватизацію квартир» на підставі розпорядження органу приватизації - Обухівське районне виробниче управління Житлово-комунального господарства ЖЕК № 1, [PERSON] та її сім`ї, яка складалась із 3 осіб (батька [PERSON] та малолітнього [PERSON] ), на праві приватної спільної власності видано свідоцтво про право власності на житло б/н від 24 березня 2000 року, записане у реєстрову книгу за № 38/2809/77. Житло - квартира [ADDRESS] . Загальна площа квартири становить 52.30 квадратних метра. Свідоцтво на право власності на житло підписане керівником органу приватизації [PERSON] та засвідчене печаткою юридичної особи - Виконавчим комітетом Обухівської міської ради Обухівського району Київської області. 24 червня 2006 року [PERSON] (позивач) прийнятий на військову службу до Служби безпеки України та проходить службу на посадах офіцерського складу. 08 травня 2008 року відповідно до виписки № 1 із протоколу № 4 засідання житлово-комунальної комісії ДОТМ СБ України позивача поставлено на квартирний облік. 19 червня 2018 року на підставі розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації № 344 «Про затвердження рішення керівництва СБ України про надання службових жилих приміщень» позивачу та його родині, яка складеться із 4 осіб надано трикімнатну квартиру [ADDRESS] . З 20 червня 2018 року і по дату подання позовної заяви позивач та члени його родини, які перебувають на квартирному обліку у Службі безпеки України, проживають у вказаній квартирі у місті Києві, на підставі виданого ордеру № 5855 на право зайняття службового жилого приміщення. Позивач вказував,\~щона момент приватизації квартири [ADDRESS] , йому було 15 років, він перебував на навчанні у місці Києві, де проживав на території спеціалізованого навчального закладу, та не проживав у приватизованій квартирі в місті Обухові. Документ який підтверджує факт реєстрації народження дитини є виключно свідоцтво про народження дитини видане на ім`я [PERSON] серії [NUMBER] від 06 червня 1984 року, в якому відсутній будь-якій запис та/або відмітка про приватизацію житлового фонду. Відсутня така обов`язкова відмітка і в паспорті громадянина України виданого на ім`я позивача від 16 листопада 2000 року, що свідчить про порушення норм чинного законодавства.| Позивач стверджує, що у 2000 році був неповнолітнім, будь-яку письмову згоду своїм батькам на вчинення дій по приватизації квартири в місті Обухові Київської області, не надавав. Батьки у свою чергу також не повідомляли позивача та не отримували у нього згоди, на використання ним безкоштовної частки у безкоштовній приватизації : житлового фонду. Будь-яких документів від свого імені з приводу безкоштовної приватизації житла у 2000 році не підписував. Мати [PERSON] включаючи до заяви про приватизацію позивача, відповідно до діючих норм Сімейного та Цивільного кодексу України та інших законів, мала право лише розпоряджатися майном дитини, а не правом неповнолітнього на безоплатну приватизацію житла. Позивач вважав, що вказані рішення про приватизацію квартири та державна реєстрація права власності є незаконними, так як вони порушують його право отримати житло для постійного проживання, як військовослужбовця. Викладені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду із цим позовом. Ухвалою судді від 23.02.2022 було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначене підготовче засідання. 06.05.2022 відповідачем було подано клопотання про розгляд справи без участі їх представника, просять суд прийняти рішення відповідно до норм чинного законодавства. 15.06.2022 третіми особами було подано письмові пояснення, в яких зазначено що треті особи просять справу слухати без їх участі та прийняти законне та справедливе рішення суду. Ухвалою суду підготовче судове засідання закрито, справа призначена до судового розгляду. Позивач в судове засідання 11.08.2022 до суду не з`явився. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив суд задовольнити. Відповідач та треті особи в судове засідання 11.08.2022 не з`явилися, причин неявки суду не повідомили, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 05 березня 1988 року виконавчий комітет Обухівської міської Ради народних депутатів видав [PERSON] , яка є матір`ю позивача, ордер на жиле приміщення, а саме квартиру [ADDRESS] . На момент видачі ордеру на жиле приміщення склад сім`ї складався із трьох осіб: [PERSON] (матір), [PERSON] (батько) та малолітнього [PERSON] (син, позивач у справі). У подальшому на підставі рішення Виконавчого комітету Обухівської міської ради № 154 від 28 березня 2000 року «Про приватизацію квартир» на підставі розпорядження органу приватизації - Обухівське районне виробниче управління Житлово-комунального господарства ЖЕК № 1, [PERSON] та її сім`ї, яка складалась із 3 осіб (батька [PERSON] та малолітнього [PERSON] ), на праві приватної спільної власності видано свідоцтво про право власності на житло б/н від 24 березня 2000 року, записане у реєстрову книгу за № 38/2809/77. Житло - квартира [ADDRESS] . Загальна площа квартири становить 52.30 квадратних метра. Свідоцтво на право власності на житло підписане керівником органу приватизації [PERSON] та засвідчене печаткою юридичної особи - Виконавчим комітетом Обухівської міської ради Обухівського району Київської області. 24 червня 2006 року [PERSON] (позивач) прийнятий на військову службу до Служби безпеки України та проходить службу на посадах офіцерського складу. 08 травня 2008 року відповідно до виписки № 1 із протоколу № 4 засідання житлово-комунальної комісії ДОТМ СБ України позивача поставлено на квартирний облік. 19 червня 2018 року на підставі розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації № 344 «Про затвердження рішення керівництва СБ України про надання службових жилих приміщень» позивачу та його родині, яка складеться із 4 осіб надано трикімнатну квартиру [ADDRESS] . З 20 червня 2018 року і по дату подання позовної заяви позивач та члени його родини, які перебувають на квартирному обліку у Службі безпеки України, проживають у вказаній квартирі у місті Києві, на підставі виданого ордеру № 5855 на право зайняття службового жилого приміщення. Із тверджень позивача вбачається, що він не висловлював волевиявлення на участь в приватизації в 2000 році квартири за адресою [ADDRESS] . При цьому акцентував увагу, що станом на 2000 рік був особою, яка досягла 15 років, тому, відповідно до ст. ст. 13, 14 ЦК УРСР, мав право самостійно укладати угоди за згодою батьків. Далі позивач посилається на ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідно до якої передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну власність або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які мешкають в даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири. При цьому, позивач зазначає, що визначення поняття (терміну) повноліття ні ЦК УРСР, ні ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» не визначав на момент вчинення правовідносин. Суд, дослідивши докази, надані позивачем у взаємозв`язку із його аргументами, прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Позивач просить визнати недійсним та скасувати як розпорядження органу приватизації № 13 від 29.02.2000 року про передачу у спільну приватну власність, так і свідоцтво про право власності на житло від 24.03.2000 року, видане на підставі рішення виконавчого комітету Обухівської міської ради за № 154 від 28, не тільки стосовно себе, а й відносно його батьків [PERSON] та [PERSON] , тобто фактично заперечується скасуванням правовстановлюючого документа право третіх осіб батьків позивача на приватизації об`єкту нерухомості. Проте, позивач визначає статус цих осіб, як третіх осіб без самостійних вимог. Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права у відповідності до вимог\~ст. 51 ЦПК України\~звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідача повинна виходити від позивача. Із зазначених вище норм законодавства та з урахуванням принципу диспозитивності вбачається, що суд позбавлений можливості самостійно залучати належного відповідача з власної ініціативи, так як це є правом виключно позивача. \~Постановою Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61 цс 18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Згідно ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що в задоволенні даного позову слід відмовити саме на тій самостійній підставі, що позов заявлений не до всіх належних позивачів, оскільки рішення в справі в повній мірі впливає на права та обов`язки [PERSON] та [PERSON] . Разом з тим, слід зазначити, що матеріали приватизаційної справи [PERSON] на квартиру [ADDRESS] відсутні, так як не надходили на зберігання до архівного відділу, що, в свою чергу, унеможливлює суд перевірити наявність згоди позивача на участь в приватизації. Однак, вже в судовому засіданні під час судового розгляду з ініціативи суду з`ясовано питання про юридичну долю об`єкту нерухомого майна. Так, встановлено, що 29.02.2020 року позивач та його батьки [PERSON] та [PERSON] відчужили по 1/3 частці кожний квартири за адресою [ADDRESS] на користь [PERSON] за договором купівлі-продажу. В подальшому вказана квартира зазнала подальших відчужень і станом на 05.08.2022 року, як вбачається із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, належить на підставі договору купівлі-продажу від 13.11.2021 року громадянці [PERSON] . Залучення вказаної особи [PERSON] в якості третьої особи без самостійних вимог на права та обов`язки якої може вплинути судове рішення, не було ініційовано позивачем на стадії, що передувала судовому розгляду. Таким чином, з 2000 року по 29.02.2020 року позивачеві належала 1/3 частка квартири на праві власності, в результаті укладення правочину продавці отримали кошти в розмірі 500\~000 грн. При цьому, очевидним є те, що в разі задоволення позовних вимог, держава не зазнає належної матеріально-правої сатисфакції, як то повернення спірної квартири до державного житлового фонду, оскільки в даний час об`єкт нерухомості відчужений іншим особам. Тобто, у позивача, як такого, вбачається суперечлива правова поведінка, з одного боку він заперечує законність факту передачі йому у власність частки квартири, з іншого він, будучи обізнаним про підстави набуття ним права власності, вчиняє дії, направлені на відчуження вказаної частки іншій особі із отриманням матеріальної вигоди в результаті вчиненого правочину. Таким чином, зазначені підстави, як в сукупності, так і кожна окрема, є такими, що не дозволяють суду задовольнити позовні вимоги. На підставі викладеного суд,-

Outcome: dismissed