Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-28 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначала, що їй на праві приватної власності на підставі договору дарування від 19 грудня 2019 року належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Оскільки відповідач [PERSON] більше одного року без поважних причин не проживає у належному їй (позивачу) на праві власності житловому будинку, відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України вона втратила право користування цим жилим приміщенням. Факт реєстрації [PERSON] у даному житловому приміщенні позбавляє її (позивача) як власника будинку права на вільне розпорядження і користування належним на праві приватної власності нерухомим майном. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, у якій просила суд розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] \~повторно у\~судове засідання\~не з`явився,\~про дату,\~час і\~місце розгляду\~справи повідомлялася\~судом належним\~чином за\~зареєстрованим місцем\~її проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд вона не повідомила, відзив на позов та будь-яких заперечень проти позову до суду не подавала. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, з`ясувавши позицію позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 236,7 м2, житловою площею 115,6 м2, що підтверджується договором дарування житлового будинку від 19 грудня 2019 року, укладеним між нею та [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобинською Г.А., зареєстрованим у реєстрі за №\~699, а також Витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №\~193894363 від 19 грудня 2019 року. Із зазначеного договору дарування житлового будинку вбачається, що цей правочин був вчинений за згодою дружини дарувальника [PERSON] , відповідача у справі. Згідно із довідкою Зазимської сільської ради Броварського району Київської області від 11 травня 2021 року за №\~808/02-27 у житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована відповідач [PERSON] , [INFO] . Власником особового рахунку цієї житлової площі є позивач [PERSON] . У наданому суду акті, складеного 20 травня 2021 року депутатом Зазимської сільської ради Броварського району Київської області у присутності жителів Зазимської територіальної громади [PERSON] та [PERSON] про проведення обстеження домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , встановлено, що за вказаною адресою зареєстрована відповідач [PERSON] , яка зі слів зазначених жителів громади та власника будинку за цією адресою не проживає, починаючи 2020 року по даний час. Фактично у вказаному житловому будинку проживає лише власник будинку [PERSON] , позивач у справі. Відповідно до відомостей, наданих суду Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м.\~Києві та Київській області та Зазимської сільської ради Броварського району Київської області, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 12 травня 2009 року за адресою: [ADDRESS] . Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. У ст. 150 ЖК УРСР (1983 року) встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі вказаної статті є наявність в особи права власності на майно та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Верховний Суд України у постанові від 05 листопада 2014 року у справі №\~6-158цс14 висловив правову позицію та зазначив, що аналіз правових норм ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК УРСР дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 29 січня 2018 року у справі №\~766/1955/16-ц та від 27 червня 2018 року у справі №\~528/298/16-ц. Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд встановив, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є членом сім`ї колишнього власника цього будинку, у будинку не проживає з початку 2020 року, її реєстрація у вказаному будинку порушує права позивача [PERSON] як власника даного будинку щодо вільного користування та розпорядження належним йому нерухомим майном. За змістом ч. 1 ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач [PERSON] у належному позивачу [PERSON] на праві приватної власності житловому будинку [ADDRESS] не проживає більше одного року без поважних причин, членом сім`ї нового власника будинку вона не являється, реєстрація місця проживання відповідача порушує права позивача як власника будинку щодо вільного розпорядження належним майном, суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 908 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved