Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-07 00:00:00

В жовтні 2020 року позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачів ПрАТ «Страхова компанія «Вусо», ПрАТ «Страхова компанія «Уніка», в якому просив суд стягнути із ПрАТ «Страхова компанія «Вусо» та ПрАТ «СК «Уніка» на користь позивача несплачену суму страхового відшкодування в сумі 25591,72 грн., а також стягнути із ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» різницю між розміром фактичної шкоди та розміром страхового відшкодування в розмірі 32493,44 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 11.10.2017 року о 20-19 год. в м. Києві по вул. Дніпровська Набережна відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Нісан» д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля «Шкода» д.н.з. [NUMBER] , який належить позивачу. Внаслідок зазначеної аварії транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою судді Дарницького районного суду м. Києва від 22.11.2017 року у справі № 753/19862/17, [PERSON] було визнано винною у вчиненні зазначеної аварії. Станом на дату дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб «Нісан» д.н.з. [NUMBER] було забезпечено ПрАТ «Уніка», а транспортний засіб «Шкода» д.н.з. [NUMBER] було забезпечено - ПрАТ СК «Вусо». Враховуючи те, що відповідачі є учасниками Угоди про пряме врегулювання збитків, позивач звернувся до ПрАТ «СК «Вусо» із заявою про виплату страхового відшкодування та отримав виплату на загальну суму 74408,28 грн. Однак, позивач вказує, що відповідно до звіту № 110-17 про оцінку вартості матеріального збитку, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Шкода» д.н.з. [NUMBER] становить суму в розмірі 132493,44 грн. З огляду на те, що розмір шкоди становить 132493,44 грн., ліміт відповідальності за полісом 100000,00 грн., та сума сплаченого відшкодування склала суму в розмірі 74408,28 грн., а тому відповідачами не сплачено суму страхового відшкодування в розмірі 25591,72 грн. (100000,00 грн. - 74408,28 грн.), та зазначена сума підлягає стягненню із відповідачів в примусовому порядку. Крім того, додатково цивільно-правова відповідальність винної особи за шкоду, заподіяну нею в розмірі, що перевищує страхову суму встановлену за полісом ОСЦПВВНТЗ внаслідок експлуатації автомобіля «Нісан» д.н.з. [NUMBER] була застрахована відповідно до договору добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного із ПрАТ «СК «Уніка», а тому із ПрАТ «СК «Уніка» на користь позивача підлягає стягненню несплачена частина страхового відшкодування в сумі 32493,44 грн., тобто різниця між розміром фактичної шкоди (132493,44 грн.) та розміром страхового відшкодування в розмірі (100000,00 грн.). Посилаючись на викладене, позивач вимушений звернутися до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 15.10.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. В листопаді 2020 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ПрАТ «СК «Вусо» до [PERSON] , в якому страхова компанія просила стягнути із [PERSON] безпідставно набуте майно - грошові кошти в сумі 14721,66 грн., з яких: 12401,46 грн. - сума боргу, 1402,67 грн. - інфляційні втрати, 917,53 грн. - три відсотки річних, за період із 18.05.2018 р. по 03.11.2020 р. В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначено, що застосувавши процедуру прямого врегулювання, на підставі заяв [PERSON] про виплату страхового відшкодування від 07.12.2017 року та про доплату страхового відшкодування від 23.03.2018 року, у зв`язку із проведеним ремонтом, страховою компанією було перераховано відповідачу страхове відшкодування двома платежами на загальну суму 74408,74 грн. (на суму 62007,28 грн. та на суму 12401,46 грн.). Позивач за зустрічним позовом вказує, що доплата в сумі 12401,46 грн. була зроблена безпідставно, так кк надані документи не свідчать про те, що надавач послуг з ремонту автомобіля ФОП [PERSON] є платником ПДВ, а тому ця сума підлягає поверненню на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України. Крім того, [PERSON] має сплатити на користь страхової компанії зазначені кошти із врахуванням нарахованих позивачем трьох відсотків річних в сумі 917,53 грн. та інфляційних збитків в сумі 1402,67 грн. Посилаючись на викладене, ПрАТ «СК «Вусо» вимушене звернутися до суду із зустрічними позовними вимогами в рамках розгляду даної справи. В листопаді 2020 року до суду від представника відповідача за первісним позовом ПрАТ «СК «Вусо» надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позову відмовити, посилаючись на належне виконання страховою компанією зобов`язань по сплаті страхового відшкодування та відсутність підстав для стягнення коштів заявлених позивачем. В листопаді 2020 року до суду від представника відповідача за первісним позовом ПрАТ «СК «Уніка» надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якої сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що скориставшись можливістю прямого врегулювання збитків позивач звернувся до ПрАТ «СК «Вусо» із заявою про отримання страхового відшкодування, та отримав від зазначеної компанії двома платежами страхове відшкодування на загальну суму 74408,74 грн. В подальшому, зазначена сума була списана з ПрАТ «СК «Уніка» на користь ПрАТ «СК Вусо» шляхом сплати суми страхового відшкодування до МТСБУ, яке здійснює взаєморозрахунки між страховиками згідно Положення про пряме врегулювання збитків. Твердження позивача про те, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована за договором добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту, укладеного з ПрАТ «СК «Уніка» не доведені належними доказами, оскільки, такий договір із вказаною особою не укладався, а тому доводи щодо існування такого договору не відповідають дійсності, та позовна вимога до ПрАТ СК «Уніка» в сумі 32493,44 грн. поза лімітом Поліса АК/4980970 є необґрунтованою. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11.12.2020 року, було вирішено перейти до розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18.02.2021 року, було вирішено розглядати дану справу в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.04.2021 року, у справі було призначено судову авто товарознавчу експертизу. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08.10.2021 року, у справі було поновлено провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16.06.2022 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача за первісним позовом (представник відповідача за зустрічним позовом) в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. До суду надіслав письмове клопотання про розгляд справи без його участі. Представник відповідача за первісним позовом (представник позивача за зустрічним позовом) ПрАТ «СК «Вусо» в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. До суду надіслав письмове клопотання про розгляд справи без його участі. Представник відповідача ПрАТ «СК «Уніка» в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. В матеріалах справи міститься письмовий відзив на позов. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 11.10.2017 року о 20-19 год. в м. Києві по вул. Дніпровська Набережна відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Нісан» д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля «Шкода» д.н.з. [NUMBER] , який належить позивачу. Внаслідок зазначеної аварії транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою судді Дарницького районного суду м. Києва від 22.11.2017 року у справі № 753/19862/17, [PERSON] було визнано винною у вчиненні зазначеної аварії та накладено стягнення у виді штрафу. У відповідності до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З огляду на викладене, вина [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та пошкодженні транспортного засобу «Шкода» д.н.з. [NUMBER] , який належить позивачу, - встановлена і не підлягає доказуванню. Станом на дату дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб «Нісан» д.н.з. [NUMBER] було забезпечено ПрАТ «СК «Уніка», а транспортний засіб «Шкода» д.н.з. [NUMBER] було забезпечено - ПрАТ «СК «Вусо». Встановлено та не заперечувалось стороною відповідачів за первісним позовом те, що ПрАТ «СК «Уніка», та ПрАТ «СК «Вусо» є учасниками Угоди про пряме врегулювання збитків, а тому позивач звернувся до відповідача ПрАТ «СК «Вусо» із заявою про виплату страхового відшкодування. Відповідно до звіту СПД [PERSON] від 01.11.2017 року про визначення вартості матеріального збитку, проведеного на замовлення ПрАТ «СК «Вусо», вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Шкода» д.н.з. [NUMBER] склала суму в розмірі 79269,88 грн. На підставі страхового акту № 00731-24 від 25.01.2018 року та додатку № 1 до страхового акту № 00731-24 від 17.05.2018 р., ПрАТ «СК «Вусо» було виплачено позивачу страхове відшкодування в сумі 62007,28 грн. та страхове відшкодування в сумі 12401,46 грн. Всього за вказаним страховим випадком ПрАТ «СК «Вусо» було виплачено позивачу суму страхового відшкодування в загальному розмірі 74408,74 грн., що підтверджується копіями платіжного доручення від 25.01.2018 р. № 1916 та платіжного доручення від 17.05.2018 р. № 11104. Крім того, судом встановлено, що позивачем було здійснено фактичний відновлювальний ремонт автомобіля «Шкода» д.н.з. [NUMBER] та вартість ремонту склала суму в розмірі 107835,43 грн., що підтверджується копією акту про надання виробничих послуг від 20.02.2018 року та копією товарного чеку від 20.02.2018 р. Позивач вказує, що відповідно до звіту ФОП [PERSON] № 110-17 від 06.11.2017 року про оцінку вартості матеріального збитку, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Шкода» д.н.з. [NUMBER] становить суму в розмірі 132493,44 грн. З огляду на те, що розмір шкоди становить 132493,44 грн., ліміт відповідальності за полісом 100000,00 грн., та сума сплаченого відшкодування склала суму в розмірі 74408,28 грн., а тому відповідачами не сплачено суму страхового відшкодування в розмірі 25591,72 грн. (100000,00 грн. - 74408,28 грн.), та зазначена сума підлягає стягненню із відповідачів в примусовому порядку. Заперечуючи проти позовних вимог сторона відповідачів вказувала, що страховими компаніями було виконано обов`язок по сплаті страхового відшкодування в повному обсязі, наданий стороною позивача за первісним позовом звіт не відповідає вимогам закону, а тому позовні вимоги є безпідставними. Перевіряючи обґрунтованість та законність первісних позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною другою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України). Відповідно до частини першої статті 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону). Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до пункту 9.1 статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно зі статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Завдання потерпілому шкоди внаслідок ДТП особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується із відповідним обов`язком боржника - відшкодувати шкоду (особи, яка завдала шкоди, відшкодувати цю шкоду). Водночас, така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик. Зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди, у зв`язку з чим зобов`язаний відшкодувати завдані забезпеченим автомобілем збитки. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц. Згідно з частиною другою статті 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Крім того, статтею 22 ЦК Українипередбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п 14 постанови № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства про вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. З огляду на наявність в матеріалах справи наданого стороною позивача за первісним позовом звіту та наданого стороною відповідача за первісним позовом звіту, які за своїми висновками були різними, на підставі ухвали суду у даній справі була проведена судова автотоварознавча експертиза. Відповідно до висновку експерта КНДІСЕ від 30.09.2021 року № 17080/21-54, вартість матеріального збитку (шкоди), завданого власнику автомобіля «Шкода» д.н.з. [NUMBER] , внаслідок ДТП, що сталась 11.10.2017 року, станом на час ДТП 11.10.2017 року, - склала суму в розмірі 80180,40 грн. Суд при визначені суми, заподіяної позивачу внаслідок дорожньо транспортної пригоди матеріальної шкоди виходить із суми, визначеної в зазначеному висновку судового експерта, оскільки даний висновок відповідає нормативно правовим актам, а посилання страховика щодо відсутності підстав для стягнення недоплаченої суми страхового відшкодування, суд вважає не прийнятним, зважаючи на гарантоване законом право потерпілого на відшкодування реальних збитків. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що розмір завданого матеріального збитку власнику автомобіля «Шкода» д.н.з. [NUMBER] , внаслідок ДТП, що сталась 11.10.2017 року, станом на час ДТП 11.10.2017 року, - склала суму в розмірі 80180,40 грн., ПрАТ «СК «Вусо» було виплачено позивачу страхове відшкодування двома платежами на загальну суму 74408,74 грн., а відтак страховою компанією було виплачено позивачу страхове відшкодування не в повному обсязі та розмір невідшкодованого страхового відшкодування складає суму в розмірі 5771,66 грн. (80180,40 грн. - 74408,74 грн.) Суд вважає, що в ході розгляду справи були здобуті належні докази на підтвердження завданої позивачу матеріальної шкоди, що є більшим, ніж визначено і відшкодовано страховою компанією. Інші доводи та заперечення сторони відповідача в цій частині позовних вимог, не спростовують наведених висновків суду про обґрунтованість доводів позивача в частині виплати страховою компанією розміру завданих збитків не в повному обсязі. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що дорожньо-транспортна пригода визнана страховим випадком, вартість завданої матеріальної шкоди склала суму в розмірі 80180,40 грн., з яких відповідачем ПрАТ «СК «Вусо» за угодою про пряме врегулювання збитків було виплачено лише 74408,74 грн., а тому несплачена сума страхового відшкодування в розмірі 5771,66 грн. підлягає стягненню із відповідача ПрАТ «СК «Уніка», як зі страхової компанії, якою було забезпечено транспортний засіб винуватця аварії, в зв`язку з чим первісний позов в частині позовних вимог про стягнення із ПрАТ «Страхова компанія «Вусо» та ПрАТ «СК «Уніка» на користь позивача несплачену суму страхового відшкодування в сумі 25591,72 грн., - підлягає частковому задоволенню. В частині первісних позовних вимог про стягнення із ПрАТ «СК «Уніка» на користь позивача різницю між розміром фактичної шкоди та розміром страхового відшкодування в розмірі 32493,44 грн., суд зазначає наступне. Судом в ході розгляду справи було встановлено, що розмір завданого матеріального збитку власнику автомобіля «Шкода» д.н.з. [NUMBER] , внаслідок ДТП, що сталась 11.10.2017 року, станом на час ДТП 11.10.2017 року, - склала суму в розмірі 80180,40 грн., ПрАТ «СК «Вусо» було виплачено позивачу страхове відшкодування двома платежами на загальну суму 74408,74 грн., а відтак страховою компанією було виплачено позивачу страхове відшкодування не в повному обсязі та розмір невідшкодованого страхового відшкодування складає суму в розмірі 5771,66 грн., яка підлягає стягненню із ПрАТ «СК «Уніка», як зі страхової компанії, якою було забезпечено транспортний засіб винуватця аварії. Крім того, стороною позивача за первісним позовом було надано суду докази на підтвердження здійснення відновлювального ремонту автомобіля «Шкода» д.н.з. [NUMBER] , що становить суму в розмірі 107835,43 грн. Позивач вказує, що додатково цивільно-правова відповідальність винної особи за шкоду, заподіяну нею в розмірі, що перевищує страхову суму була застрахована відповідно до договору добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного із ПрАТ «СК «Уніка», а відтак різниця між розміром фактичної шкоди та розміром страхового відшкодування має бути стягнути із відповідача ПрАТ «СК «Уніка». Поруч із цим, стороною позивача не було надано суду належні докази на підтвердження укладення винною особою із ПрАТ «СК «Уніка» зазначеного договору, а наявна в матеріалах справи копія судового рішення від 07.10.2020 року у справі № 753/15097/19, яка належним чином не завірена, не містить повних даних сторін у зазначеній справі, та не містить всіх необхідних реквізитів, які б вказували на те, що рішення набрало законної сили та є чинним, - наведених посилань сторони позивача за первісним позовом не підтверджує. Будь-яких клопотань в частині витребування доказів на підтвердження обставин наявності додаткових договірних відносин між винуватцем аварії та відповідачем ПрАТ «СК «Уніка» , стороною позивача за первісним позовом в ході розгляду справи заявлено не було. Крім того, в ході розгляд справи з огляду на заперечення відповідача в цій частині позовних вимог та відсутність достатніх доказів на підтвердження того, що страхова компанія є належним відповідачем за вказаними позовними вимогами, - стороною позивача за первісним позовом не було пред`явлено позовних вимог до винної особи. Суд звертає увагу сторони позивача за первісним позовом на те, що страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Згідно із ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Враховуючи викладене, а також з огляду на те, що в ході розгляду справи стороною позивача за первісним позовом не доведено належними та достатніми доказами обґрунтування позовних вимог в частині наявності законних підстав для стягнення зі страхової компанії винуватця дорожньо-транспортної пригоди різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), зазначені позовні вимоги не було пред`явлено до винуватця дорожньо-транспортної пригоди, а відтак суд вважає, що в задоволенні первісних позовних вимог про стягнення із ПрАТ «СК «Уніка» на користь позивача різниці між розміром фактичної шкоди та розміром страхового відшкодування, слід відмовити. В частині зустрічного позову ПрАТ «СК «Вусо» до [PERSON] про стягнення безпідставно набутого майна - грошових коштів в сумі 14721,66 грн., суд зазначає наступне. В ході розгляду справи було встановлено, що станом на дату дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб «Нісан» д.н.з. [NUMBER] було забезпечено ПрАТ «СК «Уніка», а транспортний засіб «Шкода» д.н.з. [NUMBER] було забезпечено - ПрАТ «СК «Вусо». Встановлено, що ПрАТ «СК «Уніка», та ПрАТ «СК «Вусо» є учасниками Угоди про пряме врегулювання збитків, а тому позивач звернувся до відповідача ПрАТ «СК «Вусо» із заявою про виплату страхового відшкодування. На підставі страхового акту № 00731-24 від 25.01.2018 року та додатку № 1 до страхового акту № 00731-24 від 17.05.2018 р., ПрАТ «СК «Вусо» було виплачено позивачу страхове відшкодування в сумі 62007,28 грн. та страхове відшкодування в сумі 12401,46 грн. Зазначений страховий акт та додаток до нього, на підставі яких позивачу було виплачено страхове відшкодування, в т.ч. в сумі 12401,46 грн. є чинними, та доказів зворотному з боку позивача суду надано не було. Всього за вказаним страховим випадком ПрАТ «СК «Вусо» було виплачено позивачу суму страхового відшкодування в загальному розмірі 74408,74 грн., що підтверджується копіями платіжного доручення від 25.01.2018 р. № 1916 та платіжного доручення від 17.05.2018 р. № 11104. Позивач за зустрічним позовом вказує, що кошти в сумі 12401,46 грн. були виплачені відповідачу безпідставно, а тому зазначені кошти з урахуванням інфляційних втрат в сумі 1402,67 грн. та трьох відсотків річних в сумі 917,53 грн. підлягають примусовому стягненню із відповідача на користь страхової компанії. Перевіряючи обґрунтованість зустрічних позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Суд зауважує, що загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі №6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі №6-100цс15. Добросовісність є оціночним поняттям, яке передбачає собою сумлінну, чесну поведінку набувача, відсутність з його боку мети зловживати наданим правом, тоді як недобросовісність, навпаки, може проявлятися у зловживанні правом у власних інтересах та на шкоду інтересам іншої особи, несумлінне ставлення до власних обов`язків тощо, тобто така поведінка має бути умисна та переслідувати конкретну мету. При цьому, згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, ч.6 ст. 81 ЦПК України передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Отже, встановлене свідчить про те, що між сторонами за зустрічним позовом існує спір щодо правової природи повернення безпідставно набутої частини страхового відшкодування, але позивач не довів, що набуття відповідачем грошових коштів є безпідставним внаслідок їх перерахування. Кошти були перераховані відповідачу на підставі страхового акту, додатку до нього, та дані рішення про виплату страхового відшкодування не скасовані. За таких обставин, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності, суд виходить з відсутності підстав для стягнення із відповідача грошових коштів як таких, що набуті чи збережені нею без достатньої правової підстави, а відтак і відсутні підстави для задоволення зустрічних позовних вимог про стягнення безпідставно набутих коштів, трьох відсотків річних та інфляційних втрат. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати за первісним позовом слід стягнути із відповідача ПрАТ «СК «Уніка» на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме: судовий збір в сумі 83,55 грн., та витрати по проведення судової експертизи в сумі 511,74 грн. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати за зустрічним позовом слід залишити за позивачем за зустрічним позовом по фактично понесеним.

Outcome: partial