Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, та мотивував свої вимоги тим, що з 2005 року по 2012 рік він та відповідач проживали разом в незареєстрованому шлюбі. [INFO] у них народився син [PERSON] . У 2012 році спільне фактичне проживання було припинено. Після розірвання стосунків та припинення спільного життя, неповнолітній син залишився проживати разом з відповідачем. За усною домовленістю між ними питання щодо можливості спілкування, виховання дитини були узгоджені та влаштовували обидві сторони, але відповідач неодноразово змінювала свою думку та ігнорувала його бажання спілкуватися та піклуватися про неповнолітнього сина, що призводило до конфліктів між ними та неможливості ним здійснювати у повній мірі батьківські права та обов`язки, і перешкоджає нормальному розвитку насамперед дитини та її інтересам. Обставини, що є підставою для звернення до суду являють собою неодноразові відмови відповідача у наданні часу для виховання та спілкування з дитиною. У зв`язку з вищезазначеним позивач змушений звернутись до суду для усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з дитиною, оскільки порушено його право як батька, та просив суд зобов`язати відповідача не чинити йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, визначити спосіб його участі у спілкуванні та вихованні неповнолітнього сина, а саме, встановити графік спілкування з сином: з суботи 9:00 по неділю 21:00 з дотриманням режиму дня, з урахуванням стану здоров`я дитини, без присутності матері, зі зміною часу за взаємною згодою батьків та враховуючи бажання дитини, а також спільний відпочинок з сином за їх згодою та без присутності матері щорічно кожні шкільні канікули (в тому числі осінні, зимові, весняні, літні) в терміни встановлені освітнім закладом, в якому навчається син, за місцем проживання батька, а також для спільного відпочинку в межах території України. 25 листопада 2021 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 28 грудня 2021 року відповідачем було надано суду відзив на позов, згідно до якого вона просила суд повністю відмовити у задоволенні позову, оскільки задоволення позовних вимог позивача призведе до порушення режиму дня та графіку сина, тому як окрім спілкування з батьком, у дитини має бути вільний час для відпочинку, проведення дозвілля, спілкування з однолітками задля соціалізації і розвитку, а задоволення позовних вимог у повному обсязі призведе до того, що дитина буде позбавлена можливості на вільне проведення часу поза спілкуванням з батьком та навчальним процесом. Позивач не повідомляє адресу свого фактичного проживання, та не зазначає цю адресу в позовній заяві, акт обстеження своїх житлових умов не надавав, зі слів дитини, там відсутнє спальне ліжко для дитини, тобто, позивачем не надані докази, що за місцем проживання батька є належні умови для виховання та проживання дитини. Вважає, що вимоги позивача порушують принцип збереження рівності прав батьків та забезпечення інтересів дитини, такий графік буде повністю суперечити інтересам дитини, перешкоджати нормальному розвитку сина і порушувати її інтереси як матері дитини. 12 січня 2022 року позивачем направлено до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що відповідачем у відзиві вказана неправдива інформація, а тому він просить задовольнити його позовні вимогу у повному обсязі. Позивач надав суду заяву, у якій просив розглянути справи без його участі та зазначив, що заявлені вимоги підтримує у повному обсязі. Від відповідача надійшла до суду заява в якій вона просила провести розгляд справи без її участі та прийняти рішення на розсуд суду. Представник третьої особи надала суду заяву в якій зазначила, що позовні вимоги підтримала частково та просила розглянути цивільну справу без її участі задовольнивши позовні вимоги з урахуванням висновку органу опіки та піклування, який також просила долучити до матеріалів справи. Відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, враховуючи письмові пояснення сторін, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим Законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Судом встановлено, що від фактичних шлюбних відносин сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , повторно виданим Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 27 липня 2021 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 251 (а. с. 55). Отже, судом встановлено, що позивач являється батьком [PERSON] , [INFO] . Після припинення шлюбних відносин сторін, їхня спільна дитина син [PERSON] , залишився проживати разом з матір`ю, про що не заперечувала відповідач у судовому засіданні від 27 червня 2022 року. Підставою звернення [PERSON] до суду стало порушення його права, як батька, на участь у вихованні малолітнього сина, оскільки мати чинить перешкоди у спілкуванні батька з дитиною. Разом з тим, об`єктивні причини, які б мали бути перешкодою для спілкування [PERSON] з сином відсутні. Також судом не встановлено обставин, які б свідчили про таку поведінку батька, яка б могла зашкодити здоров`ю сина, створити загрозу чи небезпеку для дитини, зокрема зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Матеріалами справи також підтверджується, що [PERSON] , [INFO] , психіатричних чи наркологічних протипоказань до виконання піклування над неповнолітньою дитиною не має, що підтверджується медичною довідкою про проходження обов`язкових попереднього і періодичного психіатричних оглядів від 29 грудня 2021 року Серії 12ЯЯТ № 507268 та сертифікатом про проходження профілактичного наркологічного огляду від 23 грудня 2021 року Серії 12ЯЯС № 190629 (а. с. 110-111). Більш того, судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що спілкування позивача з дитиною буде перешкоджати її нормальному розвитку, оскільки дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю обох батьків, що забезпечить її виховання в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до висновку органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради № 3/9-9 від 24 січня 2022 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне в інтересах малолітнього визначити спосіб участі батька [PERSON] , у вихованні його сина [PERSON] , а саме: перший та третій тиждень місяця з 10:00 години суботи до 17:00 години неділі за згодою дитини без присутності матері; спільний відпочинок під час шкільних канікул (осінні, зимові, весняні) за згодою дитини без присутності матері; літній відпочинок батька з дитиною протягом літніх канікул за згодою дитини без виїзду за межі України за попередньою домовленістю з матір`ю (а.с.126). Вирішуючи спір, суд виходить з конвенційного права дитини на спілкування з батьком, а також з того, що таке спілкування є безумовно в інтересах дитини. Також суд зважає на конвенційне право особи (позивача) на повагу до особистого та сімейного життя, в тому числі і до його батьківських прав. Позивач є батьком дитини і має рівні з відповідачем права щодо участі у вихованні, розвитку дитини, у спілкуванні з нею. Та обставина, що відповідач стверджує, що вона не заперечує батьку у спілкуванні з дитиною та не створювала йому перешкод, не є обмежуючим для батька фактором у здійсненні ним вказаного батьківського права. Під час оцінки доводів учасників процесу, суд керується положеннями Конвенції про права дитини, СК України, Законом України «Про охорону дитинства», а також іншими правовими актами. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК України). Відповідно до положень ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Частинами першою та другою статті 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) № 31111/04 від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Отже, визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди мають враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини. Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Отже, під час судового розгляду встановлено, що малолітня дитина, [PERSON] , проживає з матір`ю [PERSON] , добровільно досягти згоди щодо способу участі батька у вихованні сина сторонам не вдалося, оскільки батько не може побачитися з дитиною. Жодних обставин або належних чи допустимих доказів, які б унеможливлювали право батька на спілкування із малолітнім сином, чи обставин, які б свідчили про те, що спілкування батька з дитиною перешкоджає нормальному розвитку дитини, або обумовлює його побачення з сином у присутності інших осіб, судом не встановлено. З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що для забезпечення інтересів дитини, з метою створення умов для виконання батьком, який проживає окремо, обов`язку по вихованню дитини та здійснення його права на особисте спілкування з сином, необхідно визначити порядок участі позивача у вихованні малолітнього сина. З метою збереження рівності прав батьків та забезпечення інтересів дитини, суд вважає, що спілкування батька з сином має бути визначене не суцільно, а з певною періодичністю, саме такий графік не суперечить інтересам дитини, не перешкоджає її нормальному розвитку і відповідає обсягу обов`язків та прав батька щодо дитини. Таким чином, за результатами розгляду справи, судом встановлено, що є спір між батьками щодо спілкування та участі батька у вихованні їхньої спільної дитини сина [PERSON] . Активна поведінка батька (звернення до суду із цим позовом, зацікавленість процесом його життя), свідчить про те, що незважаючи на те, що сторони припинили шлюбні відносини, не проживають разом, - позивач має намір і бажання спілкуватися з дитиною та брати участь у його вихованні і житті. Жодних обставин, які б свідчили про негативну поведінку батька відносно дитини, під час розгляду справи судом не встановлено. Також, судом не встановлено обставин, за яких можна було б позбавити позивача, як батька дитини, реалізувати своє право на участь у спілкуванні з дитиною та його вихованні. Відповідно, мати, з якою фактично проживає дитина і, з якою [PERSON] більше часу знаходиться разом, може і повинна сприяти дитині та батьку у їх спільному спілкуванні, та проведенні разом часу задля того, щоб не втрачався родинний зв`язок сина із обома батьками. Крім того, кожен із батьків повинен усвідомлювати, що в разі настання будь-яких обставин у їхньому особистому житті, дитина має розраховувати на те, що вона залишається частиною життя кожного з них окремо і не може бути позбавлена цього лише з-за того, що самі між собою батьки не можуть порозумітися з будь-яких питань, в тому числі і матеріальних. Слід також зазначити, що мати дитини не повинна зловживати своїм правом на спілкування з дитиною і давати можливість сину бачитися з рідним батьком, захищаючи та поважаючи право дитини на повноцінне сімейне виховання. Суд вважає, що під час розгляду справи за дослідженими доказами, встановлені обставини, які свідчить про наявність певних перешкод з боку матері на вільне спілкування батька з дитиною, а тому слід зобов`язати її не чинити перешкоди у їхньому спілкуванні. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що наявні підстави для визначення способу спілкування батька з сином, дотримуючись розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини, зокрема батько зобов`язаний приймати участь у вихованні дитини постійно, а не тільки за домовленістю із матір`ю, оскільки не врахування цього при вирішенні спору і встановлення способу спілкування відповідача з дитиною виключно за домовленістю з позивачем, може протиправно обмежити права позивача щодо участі у вихованні дитини. З метою збереження рівності прав батьків та забезпечення інтересів дитини, суд вважає, що спілкування батька з дитиною має бути визначене не суцільно, а з певною періодичністю. Саме такий графік не суперечить інтересам дитини, не перешкоджає її нормальному розвитку і відповідає обсягу обов`язків та прав батька щодо сина. Разом з тим, до запропонованого позивачем графіку, необхідно внести уточнення виключно в інтересах дитини, та з урахуванням наданого висновку органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради. При цьому, слід зазначити, що сторони під час судового розгляду не змогли прийти до спільної згоди щодо варіантів участі батька у вихованні та спілкуванні з сином. Враховуючи викладене, встановлюючи порядок спілкування з дитиною, з урахуванням позиції сторін, інтересів дитини та висновків і рекомендацій органу опіки та піклування, а також того, що дитина є фізично здоровою та розвинутою, будь-яких обставин, які б свідчили про неможливість його спілкування з батьком, чи можуть шкодити інтересам дитини, наявності особливих умов при визначенні порядку спілкування, судом не встановлено, [PERSON] розуміє свій батьківський обов`язок приймати участь у вихованні, утриманні та розвитку дитини, піклуватись про стан здоров`я сина, віддавати свою батьківську любов. Позовні вимоги, тобто запропонований позивачем графік, враховуючи вищевикладені обставини справи, може призвести до порушення прав дитини, а тому в такому вигляді вони не можуть бути задоволені. Отже, вирішуючи спір, суд встановивши, що [PERSON] чинить перешкоди [PERSON] у спілкуванні з їхньою спільною дитино, а також те, що особисті конфлікти між сторонами не повинні порушувати інтереси дитини, будь-яких обставин, які б свідчили про неможливість спілкування сина з батьком, чи можуть шкодити інтересам дитини, наявності особливих умов при визначенні порядку спілкування, не встановлено, [PERSON] має можливість та бажання приймати активну участь у вихованні дитини, враховує інтереси дитини, і те, що виховання дитини, участь у піклуванні про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток є не лише правом, але і обов`язком кожного з батьків, а також висновок щодо доцільності визначити батькові [PERSON] участь у вихованні малолітнього сина, дійшов висновку, що за можливо встановити спосіб участі батька [PERSON] у вихованні дитини без присутності матері [PERSON] шляхом встановлення такого графіку побачень, а саме: перший та третій тиждень місяця з 10:00 години суботи до 17:00 години неділі, а також спільний відпочинок під час шкільних канікул (осінні, зимові, весняні); літній відпочинок батька з дитиною протягом літніх канікул та спільний відпочинок у межах території України за домовленістю з мамою, з дотриманням режиму дня дитини, з урахуванням стану її здоров`я та за наявності згоди і бажання дитини. Саме такий порядок участі у вихованні дитини забезпечить рівність прав батьків, що забезпечить гармонійний розвиток та належне виховання дитини з урахуванням, перш за все, інтересів дитини, а також є достатнім для забезпечення участі батька у процесі виховання сина. Задоволення позовних вимог в іншій частині призведе до порушення режиму дня та графіку малолітнього [PERSON] , оскільки окрім спілкування з батьком, у дитини має бути вільний час для відпочинку, проведення дозвілля, спілкування з однолітками задля соціалізації і розвитку, а задоволення позовних вимог у повному обсязі призведе до того, що дитина буде позбавлена можливості на вільне проведення часу поза спілкуванням з батьком та навчальним процесом. Окрім того, визначення часу на проведення усіх канікул з батьком є порушенням рівності прав обох батьків на участь у спілкуванні і вихованні дитини. При визначенні способу участі батька у спілкуванні та вихованні дитини, судом враховано і той факт, що позивач не може вільно розпоряджатися своїм часом і підлаштовуватися під графік та режим дитини. Крім того, такий спосіб спілкування не позбавить матір на особисте виховання нею дитини та на спілкування із родичами по лінії матері. Зазначений спосіб буде відповідати першоосновам розвитку особистості дитини, враховуючи її вік та стан здоров`я. Отже, саме такий порядок участі у вихованні дитини забезпечить рівність прав батьків, що створить основи гармонійного розвитку та належного виховання дитини з урахуванням, перш за все, його інтересів, а також є достатнім для забезпечення участі батька у процесі виховання сина. Таким чином, з вищезазначених мотивів, суд вважає, що наведений у рішенні порядок та спосіб є достатнім і відповідає принципу розумності, справедливості, збалансованості між інтересами всіх учасників сімейних відносин, пріоритетному інтересу дитини, підтримці зв`язків між рідними, а тому позов підлягає частковому задоволенню, як такий, що ґрунтується на законі, підтверджений встановленими обставинами та перевірений наданими суду доказами. Позбавлення позивача права на спілкування й участь у вихованні сина може позбавити дитину родинних зв`язків з батьком, любові та турботи з їхнього боку. Водночас суд зауважує, що в подальшому, з урахуванням вікових особливостей дитини, його потреб, батьки не позбавлені в майбутньому права змінити встановлений судом спосіб участі у вихованні дитини, що буде відповідати інтересам дитини. Суд також наголошує на те, що у разі виникнення підстав для твердження про настання негативних наслідків для дитини за результатами спілкування з батьком, мати - [PERSON] не позбавлена права порушити питання про зміну способу участі батька у вихованні сина, шляхом звернення до суду. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір, але в своїй позовній заяві, поданій до суду не зазначив, що бажає стягувати сплачений судовий збір з відповідача, тому судовий збір у сумі 908 грн. 00 коп. з відповідача не підлягає стягненню.

Outcome: partial