Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-08 00:00:00

29.07.2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Відділ освіти, молоді, спорту, культури і туризму Грабовецького-Дулібівської сільської ради Стрийського району Львівської області, в якій просить місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , визначити разом з ним. Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області від 29.07.2022 року прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження у справі з визначенням дати підготовчого провадження. 08.08.2022 року на адресу суду надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог, в якій він просив розірвати шлюб, укладений між ним та [PERSON] , та визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з ним і відібрати [PERSON] , [INFO] , у його матері - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , без позбавлення її батьківських прав. Вимоги позовної заяви мотивує тим, що 10 липня 2015 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб. За час зареєстрованого шлюбу у сторін [INFO] народився син - [PERSON] . Спільне життя з відповідачкою не склалося, а відтак з 2020 року почали проживати окремо. Зазначає, що спільний малолітній син [PERSON] після фактичного припинення шлюбних відносин з відповідачкою, проживає разом з ним по [ADDRESS] . В свою чергу, його дружина з серпня 2020 року переїхала проживати у м. Сколе Львівської області. На літній період, за домовленістю з відповідачкою, спільний син [PERSON] , [INFO] , перебував у матері за місцем її фактичного проживання у м. Сколе. Під час відвідування сина 31.07.2022 року за місцем проживання його матері позивач звернув увагу на той факт, що відповідачка фактично не займається вихованням сина, оскільки весь час дитина проводить в квартирі з мобільним телефоном, переглядаючи на ньому мультфільми та відеоролики агресивного характеру, на прогулянки з мамою не ходить оскільки каже, що мама не має часу або бажання, належним чином не харчується, у нього порушений режим сну, оскільки лягає спати надто пізно як для дитини такого віку. На зауваження позивача щодо такого стану речей відповідачка відреагувала агресивно, що призвело до сварки, свідком якої став малолітній син. Позивач вказує, що хотів забрати сина з собою, однак відповідачка стала чинити йому перешкоди та не відпускати дитину. Позивач стверджує, що з часу даного конфлікту відповідачка забороняє йому спілкуватись з сином та чинить перешкоди у побаченнях, незважаючи навіть на прохання дитини, оскільки син весь час просить її дати поговорити з татом. На переконання позивача, відповідачка не піклується про сина, його стан здоров`я, нею не створенні умови для проживання дитини, для його розвитку, вона не дбає про необхідність підготовки до школи дитини, його дошкільного навчання. Крім цього, відповідачка не дбає про дозвілля дитини та його відпочинок, морально травмує його своєю агресивною поведінкою відносно батька та забороною спілкування. Позивач зазначає, що існуючий шлюб з відповідачкою не відповідає принципам сімейних стосунків, які грунтуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Тривалий час зазначений шлюб носить виключно формальний характер, між ним та відповідачкою відсутні будь-які подружні відносини, оскільки понад два роки вони з відповідачкою проживають окремо. Вказує, що у них кардинально різні погляди на сімейні відносини і цінності, виховання дитини, у зв`язку з чим продовжувати такий шлюб позивач не бажає і вважає, що збереження зазначеного шлюбу неможливе та суперечитиме інтересам кожного зі сторін, а також зазначає, що примирення між сторонами не можливе. Позивач вважає, що в інтересах малолітнього [PERSON] буде проживання разом з ним, як з батьком, оскільки тривалого часу дитина проживала виключно з ним і звикла до такого стану речей, а відтак на даний час це є необхідністю для дитини, враховуючи його вік та відповідатиме його інтересам. Вказує, що має можливість забезпечити сину належні умови проживання та повною мірою займатися його вихованням і забезпеченням якнайкращих умов для його розвитку, та, враховуючи неналежну поведінку матері щодо дитини, моральне травмування дитини, просить суд вирішити питання про відібрання [PERSON] від його матері - [PERSON] без позбавлення її батьківських прав. Також позивач просить суд не вирішувати питання про стягнення аліментів на утримання дитини з [PERSON] , оскільки має можливість самостійно забезпечувати сина. В підготовче засідання позивач [PERSON] не з`явився, попередньо подавши до суду заяву про розгляд справи без його участі, зазначивши що позовні вимоги підтримує та просить такі задовольнити. Відповідачка - [PERSON] в підготовче засідання також не з`явилася, попередньо подавши подала до суду заяву, в якій просить справу розглянути без її участі, вказавши, що не заперечує щодо задоволення позовних вимог позивача, а саме щодо розірвання шлюбу, визначеннямісця проживання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , разом з [PERSON] , а також щодо відібрання у неї [PERSON] без позбавлення її батьківських прав. Третя особа: відділ освіти, молоді, спорту, культури і туризму Грабовецького-Дулібівської сільської ради Стрийського району Львівської області, будучи належним чином повідомлена про дату та час проведення підготовче засідання, явку предствника в таке не забезпечила. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України справа слухається у відсутність сторін без фіксування судового процесу технічними засобами. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи у підготовчому засіданні та ухвалення судового рішення у підготовчому засіданні, відповідно до вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України, - немає. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Виходячи із наведених вище процесуальних норм суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] , виданого 10 липня 2015 року Дулібською сільською радою Стрийського району Львівської області, між [PERSON] та [PERSON] , [INFO] зареєстровано шлюб. Відповідно до копії свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , виданого 14 грудня 2016 року Дулібською сільською радою Стрийського району Львівської області, сторони являються батьками [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] припинилися шлюбні відносини та такі з 2020 року проживають окремо. Спільний малолітній син сторін - [PERSON] після фактичного припинення їх шлюбних відносин почав проживати та проживає на даний час з батьком - позивачем у справі за адресою: [ADDRESS] . Так, відповідачка [PERSON] , в свою чергу, з 2020 року переїхала проживати у м. Сколе, Львівської області. На даний час позивач одноособово здійснює догляд за сином, дбає про його здоров`я, розвиток, добробут та побут. На літній період, за домовленістю з відповідачкою, спільний син [PERSON] , [INFO] , перебував у матері за місцем її фактичного проживання у м. Сколе. Під час відвідування сина 31.07.2022 року за місцем проживання його матері позивач звернув увагу на той факт, що відповідачка фактично не займається вихованням сина, оскільки весь час дитина проводить в квартирі з мобільним телефоном, переглядаючи на ньому мультфільми та відеоролики агресивного характеру, на прогулянки з мамою не ходить оскільки каже, що мама не має часу або бажання, належним чином не харчується, у нього порушений режим сну, оскільки лягає спати надто пізно як для дитини такого віку. На зауваження позивача щодо такого стану речей відповідачка відреагувала агресивно, що призвело до сварки, свідком якої став малолітній [PERSON] .. Позивач вказує, що хотів забрати сина з собою, однак відповідачка стала чинити йому перешкоди та не відпускати дитину. Позивач стверджує, що з часу даного конфлікту відповідачка забороняє йому спілкуватись з сином та чинить перешкоди у побаченнях, незважаючи навіть на прохання дитини, оскільки син весь час просить її дати поговорити з татом. На переконання позивача, відповідачка не піклується про сина, його стан здоров`я, нею не створенні умови для проживання дитини, для його розвитку, вона не дбає про необхідність підготовки до школи дитини, його дошкільного навчання. Крім цього, відповідачка не дбає про дозвілля дитини та його відпочинок, морально травмує його своєю агресивною поведінкою відносно батька та забороною спілкування. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Згідно з ч. ч. 3, 4 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 1 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Статтею 110 СК України визначено право на пред`явлення позову про розірвання шлюбу одним із подружжя, а підстави для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя встановлені ч. 1 ст. 112 вказаного Кодексу. Згідно п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21.12.2007 № 11 проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Крім цього, відповідно до норм статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Як передбачено статтею 8 ЗУ "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі статтями 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 163 СК України визначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам. Згідно з ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини 1 статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам-за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року § 54). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року § 100). Основні підстави для відібрання дитини зазначені у ч. 1 ст. 164 СК України. Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у ч.1 ст. 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.Відповідно до ч.1 ст. 18, ч.1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст. 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Однак, поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини». Оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином, положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері неповнолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору. Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Суд враховує, що відповідач визнав позовні вимоги. Суд приймає визнання відповідачем позовних вимог, оскільки таке не суперечить закону та не порушує права чи свободи сторін. Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. При цьому, відповідно до вимог частини 2 статті 206 ЦПК України, до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. Суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтовані та доведені в суді, підтвердженні належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ч. 4 статті 170 СК України при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Позивач разом із збільшенням позовних вимог просить суд, зважаючи на те, що він сам в змозі забезпечити сину належний рівень життя, не вирішувати питання про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини та витрат, понесених у зв`язку з розгляду справи судом. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Відтак суд, за змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, враховуючи викладене, суд дійшов висновку не присуджувати до стягнення з відповідачки аліментів на утримання дитини та судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з розглядом даної справи.

Outcome: approved