Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-21 00:00:00

позивач звернулась до [PERSON] з позовом про зобов`язання не чинити перешкоди щодо введення в експлуатацію житлового будинку [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.10.2003 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , відповідно до якого в ньому містилась інформація про відсутність будь-яких заборон на зазначений об`єкт. Право власності на підставі договору було зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна. Позивач зазначає, що в січні 2007 року, отримавши повістку до суду, вона дізналась про існування спору між [PERSON] та [PERSON] про право власності на зазначений будинок. На підставі рішення Апеляційного суду м.Києва за [PERSON] було визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 23.09.2002 р. При цьому, апеляційним судом встановлено, що [PERSON] здійснила реконструкцію спірного будинку, шляхом зведення прибудов, надбудов та перебудов, які становлять його невід`ємну частину, відокремлення яких неможливе, внаслідок чого площа будинку збільшилася у сім разів та складає 1385 кв.м. Також суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд, визнаючи за [PERSON] право власності на будинок з усіма поліпшеннями не взяв до уваги, що суд не може на себе перебирати функції державних органів щодо їх обов`язків про прийняття в експлуатацію об`єктів, яким є спірний будинок на час ухвалення судового рішення і за відсутності даних про те, що [PERSON] як особа, що проводила реконструкцію даного будинку ввела його в експлуатацію, підстав для задоволення вимог на визнання на них права власності немає. Позивач вказує на те, що в позасудовому порядку відповідач не бажає вирішити спір, в зв`язку з чим вона просить в судовому порядку зобов`язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у введенні в експлуатацію житлового будинку [ADDRESS] . 04.07.2016 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі. 18.05.2017 р. позивач подала заяву про зміну предмету позову, відповідно до якого просить визнати її добросовісним набувачем житлового будинку [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 29.10.2003 р., укладеним між [PERSON] та [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д., усунути перешкоди у здійсненні права власності житловим будинком, зобов`язавши відповідача не чинити перешкоди у введенні в експлуатацію реконструйованого нею будинку загальною площею 1386,4 кв.м., житловою 559,1 кв.м. На підставі ухвали суду від 25.05.2017 р. до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору залучено ПАТ «Айбокс Банк». 24.11.2017 р. позивачем подана заява про зміну предмету позову, відповідно до якої позивач просить: - визнати її добросовісним набувачем житлового будинку [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 29.10.2003 р., укладеним між [PERSON] та [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д., - визнати, що за результатами проведеної реконструкції житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] створена нова річ - житловий будинок площею 1386,4 кв.м., житловою 559,1 кв.м., - усунути перешкоди у здійсненні права власності житловим будинком, зобов`язавши відповідача не чинити перешкоди у введенні в експлуатацію реконструйованого нею будинку загальною площею 1386,4 кв.м., житловою 559,1 кв.м. 13.03.2018 р. на підставі ухвали суду до участі у справі в якості третьої особи залучено [PERSON] 04.06.2018 р. судом закрито підготовче провадження. В ході судового розгляду представник позивача підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просив його задовольнити, посилаючись на те, що позивач є добросовісним набувачем будинку на підставі укладеного нею договору купівлі-продажу, який в подальшому в судовому порядку був визнаний недійсним, однак нею проведена реконструкція будинку на підставі отриманого дозволу і даний будинок значно збільшився в площі та змінився у зовнішньому вигляді, такі поліпшення не можуть бути відокремлені,а отже є новоствореним майном. Відповідач не визнає прав позивача на спірний будинок в зв`язку з чим представник позивача просить задовольнити позов та визнати право позивача в судовому порядку. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, зазначаючи про те, що на підставі рішення Апеляційного суду м.Києва за відповідачем визнано право власності на будинок [ADDRESS] та встановлено, що позивач не ввела його в експлуатацію після проведення робіт з реконструкції будинку без відповідного дозволу, а отже і не набула будь-яких прав. Представник відповідача зазначив, що позивач має право лише на відшкодування вартості будівельних матеріалів, однак, право, яке не існувало не може виникати на підставі рішення суду. Треті особи повторно в судове засідання не з`явились, про місце і час судового розгляду повідомлялись у спосіб, передбачений ст.128 ЦПК України. Заяв про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. В зв`язку з повторною неявкою третіх осіб суд вважає за можливе провести розгляд справи у їх відсутність. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Верховним Судом у постанові від 19.01.2022 по справі №924/316/21 вказано, що норма ст.15 ЦК України визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою. Щодо порушеного права, то таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Аналогічний правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 10.11.2021 по справі №910/8060/19 (ЄДРСРУ № 101163526). Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Позивач, звертаючись до суду, просить визнати її добросовісним набувачем житлового будинку [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 29.10.2003 р., укладеним між [PERSON] та [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д.; визнати, що за результатами проведеної реконструкції житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] створена нова річ - житловий будинок площею 1386,4 кв.м., житловою 559,1 кв.м.; усунути перешкоди у здійсненні права власності житловим будинком, зобов`язавши відповідача не чинити перешкоди у введенні в експлуатацію реконструйованого нею будинку загальною площею 1386,4 кв.м., житловою 559,1 кв.м. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона є добросовісним набувачем будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 29.10.2003 р., укладеного з [PERSON] . Нею була проведена реконструкція будинку, внаслідок чого він значно збільшився в площі, однак відповідач не визнає її прав на спірне майно та перешкоджає ввести його в експлуатацію після проведення реконструкції. Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2013 року в справі № 2-20/12 в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] від 23 вересня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І. Г . за реєстровим номером 6594 - відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] від 23.09.2002 р., про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] від 29.10.2003 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] „ та про визнання за ним права власності на житловий будинок [ADDRESS] задоволено. Визнано недійсними абз.4 п.5, п.6, п.8 договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] від 23 вересня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І. Г. за реєстровим номером 6594. Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] від 29 жовтня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. за реєстровим номером 1726. Визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] з відповідними господарчими та побутовими будівлями та спорудами: сарай (2 поверха) під літерою «Б», басейн під літерою «В» та іншими спорудами згідно договору купівлі-продажу від 23 вересня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І. Г. за реєстровим номером 6594, з моменту укладання цього договору, з усіма поліпшеннями (перебудовами, прибудовами, надбудовами), разом загальною площею 1385 кв.м. Визнано недійсним п.8.2 договору позики між [PERSON] та [PERSON] від 21 жовтня 2003 року. Визнано недійсним договір оренди між [PERSON] та [PERSON] від 1 грудня 2006 року. Зобов`язано [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у здійсненні права власності будинком [ADDRESS] . В задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності - відмовлено. В задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійним поговору позики від 21 жовтня 2003 року - відмовлено. Додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києві від 14 серпня 2013 року позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності - задоволено. Позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину частково недійсним - задоволено. Позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору оренди від 01.12.2006 року - задоволено. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 03.11.2015 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2013 року скасоване в частині задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] , та постановлено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] задоволено частково, - визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу від 23.09.2002 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І. Г. за реєстраційним номером 6594, з моменту його укладення. У іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2013 року та додаткове рішення цього ж суду залишені без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року касаційні скарги [PERSON] , [PERSON] , до якої приєдналася [PERSON] , та [PERSON] - відхилено, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2013 року, додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня 2013 року, в частині, що не скасована апеляційним судом, та рішення Апеляційного суду м. Києва від 03 листопада 2015 року залишені без змін. Представником [PERSON] - [PERSON] було подано заяву про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах. Ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15 вересня 2016 року у допуску до провадження Верховного Суду України вище вказаної справи було відмовлено. При розгляді справи Голосіївським районним судом м.Києва було встановлено, і законність такого висновку підтверджена Апеляційним судом м.Києва в рішенні від 03.11.2015 р., що [PERSON] здійснила ряд самовільних перебудов у будинку [ADDRESS] , що підтверджувалось висновком судової експертизи від 31 серпня 2012 року, в ході якої встановлено, що в раніше існуючому, першочергове збудованому житловому будинку і в підсобній будівлі «Б» проведені роботи з надбудови і влаштування мансардного поверху та прибудови приміщень, деякі з яких прилягають до житлового будинку, деякі до підсобної будівлі «Б», а деякі одночасно до житлового будинку і підсобної будівлі «Б» , а конструктивні елементи підсобної будівлі «Б» ввійшли в об`єм реконструйованого житлового будинку. Реконструкція відбувалась без відведення земельної ділянки у встановленому порядку, без належним чином затвердженої проектної та іншої дозвільної документації. Розпорядження Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації № 204 від 02 березня 2004 року, яке в подальшому було скасовано, а саме пункт 2.1. - [PERSON] було зобов`язано в установленому порядку відвести земельну ділянку до початку будівництва. Такі дії вчинені не були, а отже суд визнав факт самовільного будівництва з боку [PERSON] шляхом здійснення самовільних прибудов та надбудов до спірного будинку. На підставі зазначених фактів та встановлених обставин, суд зробив висновок, що наведене будівництво було завідомо незаконним, воно не може вважатися добросовісним, а тому є недобросовісним. А відтак, [PERSON] недобросовісно перебудувавши належний [PERSON] будинок, не набула права власності на здійснені у ньому невіддільні поліпшення. В силу положень ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тобто, факт здійснення [PERSON] самовільного будівництва та відсутність підстав для набуття прав на нього встановлено судовим рішенням та не підлягає доведенню. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно з ст.331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Як встановлено судом після проведення реконструкції будинку [ADDRESS] [PERSON] не вчинила дій щодо введення його в експлуатацію та не зареєструвала права власності на нього. Отже, позивач у визначений законом спосіб не набула прав на нерухоме майно внаслідок проведення його самовільної реконструкції, без визначених правових підстав. Звертаючись до суду, позивач просить усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном та визнати її добросовісним набувачем спірного будинку. Право звернення до суду з вимогами про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном (негаторним позовом) належить власнику такого майна. В даному випадку, [PERSON] не є власником спірного будинку. Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України слід враховувати, що за змістом вказаної статті судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02.05.2018 у справі N 914/904/17. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Суд звертається до власних правових позицій з цього приводу (mutatis mutandis пункт 13 постанови Верховного Суду від 20.03.2018 у справі N 910/1016/17, пункт 12 постанови від 17.04.2018 у справі N 914/1521/17). [PERSON] не набула у визначений законом спосіб права власності на будинок [ADDRESS] , а отже не може звертатись з вимогами про захист прав власності шляхом усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, як і не може набувати прав на таке майно на підставі судового рішення. Позивач не позбавлена права звернутись за захистом свого права як власник будівельних матеріалів, використаних при реконструкції будинку, однак таких вимог не заявляє. Враховуючи встановлені судом обставини, оцінюючи досліджені судом докази в їх сукупності, суд не вбачає визначених законом підстав для задоволення позову. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed