Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-29 00:00:00

У грудні\~2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Київської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону про усунення перешкод в користуванні власності та скасування арешту майна. В обґрунтування заяви вказала, що вона є власником двох земельних ділянок: земельної ділянки кадастровий номер 3222481201:01:006:0145, загальною площею 0,1726 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , відповідно до Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08.07.2008, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко Л.А., реєстраційний номер 3875, зареєстрованого у Віто- Поштовій сільській раді за №2133 від 09.07.2008 та Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №900479 від 18.12.2008, виданого Управлінням земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, м договорів оренди землі за №010832900574 та земельної ділянки кадастровий номер 3222481201:01:006:0152, загальною площею 0,1501 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , відповідно до Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08.07.2008, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко Л.А., реєстраційний номер 3874, зареєстрованого у Віто- Поштовій сільській раді за №2132 від 09.07.2008 та Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №900478 від 18.12.2008, виданого Управлінням земельних регурсів у Києво-Святошинському районі, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010832900573. Належність Земельних ділянок Позивачу підтверджується Інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку. З Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна Позивачу стало відомо, що Військова прокуратура Київського гарнізону наклала арешт на вказані земельні ділянки постановою про визнання речовим доказом б/н від 09.09.2011. Тобто, постанова про визнання речовим доказом б/н від 09.09.2011 прийнята у межах кримінального провадження на підставі положень Кримінального процесуального кодексу України 1960 року. На підставі вказаної постанови про визнання речовим доказом б/н від 09.09.2011 Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України зареєструвало обтяження щодо: земельної ділянки номер 11606581 дата реєстрації обтяження 14.09.2011 час 15:04:25. При цьому, як стало відомо земельна ділянка арештована відносно [PERSON] ( [ADDRESS] ) та земельної ділянки номер 11606674 дата реєстрації обтяження 14.09.2011 час 15:12:31. При цьому, Земельна ділянка-2, арештована відносно [PERSON] ( [ADDRESS] ). Однак, [PERSON] та [PERSON] , щодо яких Постановою про визнання речовим доказом б/н від 09.09.2011 було застосовано арешт, не є власниками таких Земельних ділянок. Єдиним власником Земельних ділянок на момент винесення Постанови про визнання речовим доказом б/н від 09.09.2011 була та залишається на сьогодні - Позивач. 05.10.2021 року представник Позивача звернувся до Київської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону (правонаступник Військової прокуратури Київського гарнізону), із адвокатським запитом про надання інформації. В адвокатському запиті, представник просив надати інформацію та дані про кримінальне провадження в рамках якого винесено Постанову про визнання речовим доказом б/н від 09.09.2011 прийняту Військовою прокуратурою Київського гарнізону, дані про стадію такого кримінального провадження та копію такої Постанови. Однак, листом-відповіддю від 18.10.2021 №18/2146 вих.21 Київська спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Центрального регіону повідомила про неможливість встановлення кримінального провадження в рамках якого винесено Постанову про визнання речовим доказом б/н від 09.09.2011 та відсутність можливості надати копію такої постанови. Принагідно зазначити, що відповідно до даних Єдиного державного юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, яке внесло обтяження Земельних ділянок перебуває в стані припинення. При цьому, 28.10.2021 Міністерство юстиції України листом №100593/121517-33- 21/19.2.3, у відповідь на запит представника в інтересах Позивача, повідомило, що на дату проведення реєстрації обтяження Земельних ділянок, підставою для реєстрації обтяження була заява про реєстрацію обтяження об`єкта нерухомого майна, що подавалась слідчими органами, у той же час, саме на слідчі органи покладено відповідальність за вірогідність відомостей, що вносяться до реєстру заборон із заяв. Тобто, при накладенні арешту на земельні ділянки Державному підприємству «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України не надавалась Постанова про визнання речовим доказом б/н від 09.09.2011, отже такий орган не несе відповідальність за вірогідність відомостей такої постанови. Однак, відповідно до відповіді від 18.10.2021 №18/2146 вих.21 Київська спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, що є правонаступником Військової прокуратури Київського гарнізону не може встановити кримінального провадження в рамках якого винесено Постанову про визнання речовим доказом б/н від 09.09.2011, і не може надати копію такої Постанови. 13.12.2021 року Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Центрального регіону у відповідь на адвокатський запит представника Позивача, листом №09/1- 1662вих.-21 повідомила, що дані чи відомості про накладення арешту на Земельні ділянки, що на праві власності належать Позивачу в наглядовому провадженні відсутні. З вказаного вище вбачається, що у Київської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону взагалі відсутнє кримінальне провадження в рамках якого винесена Постанова про визнання речовим доказом б/н від 09.09.2011. Позивач набула право власності на Земельні ділянки на підставі Договорів купівлі-продажу від 08.07.2008. На підставі таких договорів Позивачу було видано Державні акти на право власності на Земельні ділянки від 18.12.2008, та такі акти було зареєстровано Управлінням земельних ресурсів у Києво- Святошинському районі в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю. Таким чином, позивач є добросовісним набувачем Земельних ділянок, право на яке не оспорювалось та не скасоване. При цьому, позивач набула право власності на земельні ділянки до накладення арешту та прийняття Постанови про визнання речовим доказом б/н від 09.09.2011. У той же час, накладений арешт на Земельні ділянки на підставі постанови Військової прокуратури Київського гарнізону правонаступником якої є Київська спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Центрального регіону про визнання речовим доказом б/н від 09.09.2011 порушує право Позивача на вільне володіння та розпорядження Земельними ділянками. Між тим, слід взяти до уваги, що на момент набуття Позивачем Земельних ділянок, жодних обтяжень зареєстровано не було. Оскільки на момент укладення Договорів купівлі-продажу Земельних ділянок від 08.07.2008 не існувало жодних обтяжень чи спорів щодо Земельних ділянок, це свідчить про добросовісність набуття Позивачем прав на Земельні ділянки. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №280379989 від 21.10.2021 та №280391713 від 21.10.2021, в Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно [PERSON] та [PERSON] , відносно яких Військовою прокуратурою Київського гарнізону винесено Постанову про визнання речовим доказом б/н від 09.09.2011, не значаться власниками Земельних ділянок. Таким чином, особи: [PERSON] та [PERSON] , відносно яких Військовою прокуратурою Київського гарнізону винесено постанову про визнання речовим доказом б/н від 09.09.2011, не були власниками Земельних ділянок. Як вказувалось вище арешт на земельні ділянки накладено 09.09.2011, тобто в період дії КПК України 1960 року. При цьому, в провадженні Київської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону відсутні кримінальні провадження в рамках яких винесена постанова про визнання речовим доказом б/н від 09.09.2011 та в наглядному провадженні Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону відсутні кримінальні провадження, в якому накладались арешти на Земельні ділянки Позивача. На підставі вищевикладеного, позивачка просила суд усунути [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , паспорт № [NUMBER] , виданий 08.10.2020, органом 8037, місце реєстрації: [ADDRESS] ) перешкоди у користуванні власністю шляхом зняття арешту з земельної ділянки загальною площею 0,1726 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222481201:01:006:0145, який накладений Постановою про визнання речовим доказом б/н від 09.09.2011, Військової прокуратури Київського гарнізону правонаступником якої є Київська спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Центрального регіону (ідентифікаційний номер юридичної особи: 38347014, місцезнаходження: 01133, м. Київ-133, вул. Петра Болбочана, буд. 8-а), зареєстрованого 14.09.2011 час 15:04:25 за номером 11606581, реєстратором Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, 04053, м. Київ, вул. Артема, буд. 73, обтяжувач: Військова прокуратура Київського гарнізону, 01014, м. Київ, вул. Командарма Каменева, буд. 8, корп. А, заявник Військова прокуратура Київського гарнізону, реєстраційний номер обтяження 11606581; земельної ділянки загальною площею 0,1501 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222481201:01:006:0152, який накладений Постановою про визнання речовим доказом б/н від 09.09.2011, Військової прокуратури Київського гарнізону правонаступником якої є Київська спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Центрального регіону (ідентифікаційний номер юридичної особи: 38347014, місцезнаходження: 01133, м. Київ-133, вул. Петра Болбочана, буд. 8-а), зареєстрованого 14.09.2011 час 15:12:31 за номером 11606674, реєстратором Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, 04053, м. Київ, вул. Артема, буд. 73, обтяжувач: Військова прокуратура Київського гарнізону, 01014, м. Київ, вул. Командарма Каменева, буд. 8, корп. А, заявник Військова прокуратура Київського гарнізону, реєстраційний номер обтяження 11606674. Виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості щодо арешту земельної ділянки загальною площею 0,1726 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222481201:01:006:0145; Виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості щодо арешту земельної ділянки загальною площею 0,1501 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222481201:01:006:0152. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31.12.2021 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 січня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі. 15 лютого 2022 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що військовою прокуратурою Київського гарнізону проводилося досудове слідство у кримінальній справі №11405040 від 19.08.2011 у зв`язку із незаконним відчуженням земельної ділянки військової частини [NUMBER] площею 2,31 га в межах Віта-Поштової сільської ради Київської області та передачі її стороннім особам. Постановами помічника військового прокурора Київського гарнізону капітана юстиції Дядюшкіна Є.В. б/н від 05.09.2011 у кримінальній справі № 11405040 ВІД 19.08.2011 визнано речовими доказами: земельну ділянку площею 0, 1726 га, кадастровий номер 3222481201:01:007:0145, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , земельну ділянку площею 0,1501 га, кадастровий номер 3222481201:01:007:0152, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Відтак, в межах вказаного кримінального провадження земельні ділянки із кадастровими номерами 3222481201:01:006:0145 та 3222481201:01:006:0152 військова прокуратура Київського гарнізону (на теперішній час Київська спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Центрального регіону) речовим доказом не визнавала. Постановою Солом`янського районного суду у м. Києва від 04.05.2012 кримінальну справу № 11405040 від 19.08.2012 закрито, а речові докази у справі (зокрема, земельні ділянки з кадастровими номерами 3222481201:01:007:0145 та 3222481201:01:007:0152) повернуто громадянам. Копія постанови військової прокуратури Київського гарнізону про визнання речовим доказом б/н від 09.09.2011, відповідно до якої накладено арешт на земельні ділянки з кадастровими номерами 3222481201:01:006:0145 та 3222481201:01:006:0152) та на яку посилається позивач у своїй позовній заяві - відсутня. Зазначене рішення військовою прокуратурою не приймалось. Обставини, за яких реєстратором ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України внесено відомості до реєстру заборон про арешт земельних ділянок з кадастровими номерами 3222481201:01:006:0145 та 3222481201:01:006:0152, прокуратурі не відомі. Таким чином, військова прокуратура Київського гарнізону (правонаступник Київська спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Центрального регіону) не вчиняла жодних дій, які б могли призвести до порушення, невизнання або оспорювання прав і законних інтересів позивача. Одночасно представник відповідача звертає увагу суду на те, що відомості в реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесено реєстратором ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України. Наказом Міністерства юстиції України від 11.09.2015 № 258/7 зазначене державне підприємство ліквідовано. Враховуючи викладене, вважають, що належним відповідачем у цій справі є Міністерство юстиції України. Київська спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Центрального регіону не має будь-якого інтересу стосовно предмету спору (земельних ділянок, які перебувають у приватній власності позивача), а отже не має потреби ні визнати позовні вимоги, ні заперечувати щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову. Між тим, процесуальний статус відповідача у цивільному судочинстві накладає на особу низку зобов`язань, одне з яких - відшкодування судових витрат у разі задоволення адресованої до даного відповідача позовної вимоги. З огляду на вищевикладене, вважають, що Київська спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Центрального регіону є неналежним відповідачем у даній справі та повинна виступати у ролі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Враховуючи вищевикладене просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог, адресованих до Київської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону. Ухвалою Києво - Святошинського районного суду Київської області від 21 червня 2022 року закрито підготовче провадження по справі. Представник позивача в судовому засіданні, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Суд, вислухавши думку осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до положень п. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Більше того, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші). Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником двох земельних ділянок: земельної ділянки кадастровий номер 3222481201:01:006:0145, загальною площею 0,1726 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , відповідно до Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08.07.2008, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко Л.А., реєстраційний номер 3875, зареєстрованого у Віто- Поштовій сільській раді за №2133 від 09.07.2008 та Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №900479 від 18.12.2008, виданого Управлінням земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, м договорів оренди землі за №010832900574 та земельної ділянки кадастровий номер 3222481201:01:006:0152, загальною площею 0,1501 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , відповідно до Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08.07.2008, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко Л.А., реєстраційний номер 3874, зареєстрованого у Віто- Поштовій сільській раді за №2132 від 09.07.2008 та Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №900478 від 18.12.2008, виданого Управлінням земельних регурсів у Києво-Святошинському районі, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010832900573. З Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна Позивачу стало відомо, що Військова прокуратура Київського гарнізону наклала арешт на вказані Земельні ділянки Постановою про визнання речовим доказом б/н від 09.09.2011. Тобто, Постанова про визнання речовим доказом б/н від 09.09.2011 прийнята у межах кримінального провадження на підставі положень Кримінального процесуального кодексу України 1960 року. На підставі вказаної Постанови про визнання речовим доказом б/н від 09.09.2011 Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України зареєструвало обтяження щодо: земельної ділянки-1 номер 11606581 дата реєстрації обтяження 14.09.2011 час 15:04:25. При цьому, як стало відомо Земельна ділянка-1 арештована відносно [PERSON] ( [ADDRESS] ) та земельної ділянки-2 номер 11606674 дата реєстрації обтяження 14.09.2011 час 15:12:31. При цьому, Земельна ділянка-2, арештована відносно [PERSON] ( [ADDRESS] ). Статтею 41 Конституції України\~передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1\~ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.\~321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до\~статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного\~КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі\~статтею 170 КПК України\~завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Після припинення кримінальної справи (в тому числі у зв`язку зі скасуванням постанови про її порушення, винесеної за процедурою\~КПК України 1960 року) відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у\~статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції головному обов`язку держави, яка\~\~відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту. Відповідно до пункту дев`ятого\~розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України\~арешт\~майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої\~статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього\~Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми\~КПК України 1960 року. Проте положеннями цього\~Кодексу\~передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі. Шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту майна, після припинення кримінальної справи\~КПК України 1960 року\~не встановлював. КПК України 1960 року\~не містив інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті\~253, пункту восьмого частини першої статті\~324, частини тринадцятої статті\~335\~цього\~Кодексу\~передбачалося лише після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком.\~\~ Доказів накладення арешту на майно [PERSON] суду не надано. Власник майна, згідно зі\~статтею 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1\~ст. 392 ЦК України\~власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позивач як власник має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на свій розсуд, однак не може вільно розпоряджатися нерухомістю через наявність обтяження на належне йому майно. Згідно з частинами 1 і 2статті 182\~ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.\~3\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згідно з абзацом 2 пункту 7 Порядку використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 14.12.2012 року № 1844/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 18.12.2012 року за №2102/22414, у разі коли при розгляді заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якої державній реєстрації підлягає припинення обтяження речового права на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване в Державному реєстрі прав, встановлено наявність запису про таке обтяження в Реєстрах, державний реєстратор переносить відомості запису про таке обтяження до спеціального розділу Державного реєстру прав, після чого на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію припинення обтяження речового права на нерухоме майно вносить запис про припинення такого обтяження до Державного реєстру прав. З системного аналізу зазначених норм права випливає, що відновлення порушеного права позивача, як власника земельної ділянки не можливе без виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідного запису про арешт майна. Суд приходить до висновку, що наявність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про арешт майна позивача на підставі постанови про визнання речовим доказом б/н від 09.09.2011 Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України зареєструвало обтяження щодо: земельної ділянки номер 11606581 дата реєстрації обтяження 14.09.2011 час 15:04:25. та земельної ділянки номер 11606674 дата реєстрації обтяження 14.09.2011 час 15:12:31, на даний час є безпідставним, а тому позивач протиправно обмежений у здійсненні свого права власності. Таким чином, порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку, шляхом виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вказаного запису про арешт майна. Відповідно ч.1\~ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.\~\~\~\~\~\~\~\~ Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частино 2\~статті 77 ЦПК України. Згідно ст. ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2, 5\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Крім того, суд вважає, що вирішення питання про зняття арешту з майна, призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції. Таким чином всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України позивачка [PERSON] та його представник не подали жодного доказу на підтвердження накладення арешту на майно. З огляду на це суд вважає, що у задоволенні пред`явленого позову в частині інших вимог [PERSON] належить відмовити. На підставі викладеного,\~ст. 41 Конституції України, ст. ст.3, 15, 16, 316, 317, 319, 321ЦК України,

Outcome: partial