Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-21 00:00:00

В травні 2020 р. позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить визначити місце проживання малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] . В обґрунтування позову посилається на те, що 28 квітня 2010 року між позивачем та Відповідачем було укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 426. Від шлюбу сторони мають двох спільних дітей - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим Відділом державної реєстрації актів цивільно стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві області 28.09.2010р., актовий запис №2272, та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільно стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві 21.01.2016р.. актовий запис № 162. Сім`я сторін припинила своє існування на початку 2019 року, оскільки Відповідач на той час вже фактично проживав з іншою жінкою, яка працювала нянею наших дітей. Зазначений факт, окрім того, що став підставою для припинення шлюбу з Відповідачем, а й на мій погляд, вкрай негативно вплинув на емоційний стан дітей та може призвезти до формування у них хибного уявлення про сім`ю. З огляду на зазначене в травні 2019 року позивачка звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу із Відповідачем. 26 вересня 2019 року Рішенням Оболонського районного суду м. Києва у цивільній справі № 756/7422/19 позов було задоволено, шлюб між нами розірвано. На той момент позивач з Відповідачем досягли згоди про те, що діти й надалі проживають з позивачкою. Однак, оскільки Відповідач у добровільному порядку участі у їх утриманні не брав, позивачка була змушена звернутись до суду також із позовом про стягнення з Відповідача аліментів на утримання дітей в розмірі 5000,00 (п`ять тисяч) гривень на кожну дитину. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що отримує дохід близько 3300-3400,00 гривень, та не має змоги сплачувати аліменти в такій сумі, разом з тим зазначав, що сплачувати аліменти не відмовляється. 25 листопада 2019 року Рішенням Оболонського районного суду м. Києва у цивільній справі № 756/7421/19 позов було задоволено частково, стягнуто з Відповідача аліменти в розмірі 1500,00 гривень на кожну дитину. Однак станом на сьогодні Відповідач не виконує зазначеного рішення суду, та не перерахував на утримання дітей жодної гривні. Натомість, між Відповідачем та позивачем дедалі частіше виникають суперечки та конфлікти щодо місця проживання дітей, Відповідач порушує домовленості про час повернення дітей додому, а подекуди й не повертає їх протягом кількох днів або тижнів. З приводу таких конфліктів мені доводиться звертатись до правоохоронних органів, та повертати дітей до дому за допомогою поліції. Позивачка забезпечує дітей і надалі усім необхідним. Має умови для проживання, утримання та виховання доньок, а саме: комфортабельну квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , у якій, власне, зареєстровані та проживає вона із дітьми. У квартирі зроблений сучасний ремонт, є усі необхідні меблі та обладнанням, а також окрема облаштована для доньок дитяча кімната. Побут, навчання та дозвілля доньок повністю влаштовані саме за згаданим місцем проживання. Старша донька відвідує Спеціалізовану школу «Перспектива» №194, що знаходиться за адресою м. Київ, вул. Героїв Дніпра, 106, молодша донька відвідує Дошкільний навчальний заклад №280, що знаходиться за адресою м. Київ, просп. Оболонський 23 а. Медичну допомогу за необхідності діти отримують за місцем реєстрації в Дитячій Поліклініці №2, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Також діти займаються у навчальних та творчих гуртках, зокрема старша донька відвідує заняття танцями у Танцювальному спортивному клубі «Дане Олімп». Оскільки Відповідач не сплачує аліменти, усі витрати пов`язані з придбанням продуктів харчування, одягу, взуття, іграшок, навчальних матеріалів, оплатою відпочинку та лікування дітей позивачка здійснюю власними силами. Протягом багатьох років позивачка працює на керівній посаді, а саме керівником проектів та програм у сфері матеріального (нематеріального) виробництва відділу управління проектами ТОВ «ІТМ-УКРАЇНА» (код за ЄДРПОУ 40909120), має стабільний дохід в середньому 30 000,00 (тридцять тисяч) гривень на місяць, а також соціальні гарантії пов`язані з материнством. За місцем роботи маю позитивну характеристику, жодних шкідливих звичок та залежностей не маю, до кримінальної відповідальності не притягалась. В той же час Відповідач не має власного житла, працює на посаді водія в ТОВ «РГ Сервіс», та отримує заробітну плату в розмірі 3300 (три тисячі) гривень, яких, вочевидь, недостатньо для утримання малолітніх дітей. Однак, усвідомлюючи, що діти потребують уваги як матері, так і батька - позивачка в жодному разі зі своєї сторони не перешкоджала та не буду перешкоджати участі Відповідача у їх житті. Провадження у справі відкрито ухвалою від 13.07.2020 р. з призначенням розгляду в порядку загального позовного провадження. В підготовчому засіданні протокольною ухвалою від 10.11.2020 року до провадження був прийнятий зустрічний позов та об`єднаний в одне провадження із первісним позовом, в якому позивач за зустрічним позовом просить визначити місце проживання малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] просить суд визначити місце проживання малолітніх дітей разом з нею, при цьому вводить суд в оману щодо фактичних обставин справи (зокрема щодо причин розірвання шлюбу та стосунків [PERSON] з іншою жінкою, участі батька у матеріальному забезпеченні дітей, місця проживання старшої доньки та участі поліції у їх суперечках щодо місця проживання дітей). 28.04.2010 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Від шлюбу Сторони мають двох спільних дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Влітку 2018 року у зв`язку з особистою неприязню [PERSON] до [PERSON] та образами зі сторони [PERSON] , які полягали у наклепах дружини на чоловіка перед сторонніми особами за спиною [PERSON] , яка вважала його негідним себе, подружжя припинило проживати однією сім`єю. [PERSON] по ініціативі дружини переїхав жити до свого батька. Вказана [PERSON] у первісному позові інформація про те, що на дату припинення сімейних стосунків чоловік мав романтичні стосунки з колишнею нянею їх дітей, є вигадкою. Це може бути підтверджено показами [PERSON] , яка працювала нянею дітей у період з 01.02.2017 по 28.05.2019. 26.09.2019 Рішенням Оболонського районного суду м. Києва шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. З дати припинення проживання разом з жінкою та дітьми [PERSON] продовжував підтримувати їх матеріально. Зокрема давав гроші на їжу та одежу, що може бути підтверджено покази свідків та листуванням через вайбер між [PERSON] та [PERSON] . Однак, по незрозумілим причинам [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення з колишнього чоловіка аліментів на утримання дітей. 25.11.2019 р. рішенням Оболонського районного суду м. Києва з батька стягнуто аліменти на утримання дітей в розмірі 1500 грн на кожну дитину. Вказані у первісному позові відомості щодо несплати батьком аліментів є відвертою брехнею. [PERSON] систематично сплачує призначені судом аліменти, що може бути підтверджено первинними платіжними документами та довідкою з банківської установи про суми перерахованих [PERSON] на картку [PERSON] коштів. Окрім цього, звертає увагу суд, що починаючи з квітня 2020 року старша донька, [PERSON] , проживає з батьком. Вона категорично відмовляється жити разом з матір`ю. Свою відмову жити з [PERSON] . [PERSON] пояснює тим, що проживаючи з матір`ю вона почувається зайвою у житті матері та винною у маминих негараздах. Коли старша донька жила з [PERSON] , то матір часто залишала двох малолітніх дітей самих без нагляду в квартирі понад три години поспіль, у зв`язку з чим старша донька, яка повинна була наглядати за трирічною сестрою, але не знала як це робити, перебувала у постійному психологічному напруженні та нервовому стресі. Крім того, старша донька часто скаржилася, що матір на них безпідставно кричить і навіть б`є. [PERSON] систематично нехтує своїми обов`язками щодо збалансованого та здорового харчування дітей. Вони неодноразово жалілися на голод. Переїзд до батька відбувся з ініціативи дитини та самої [PERSON] , що підтверджується довідкою Оболонського УП ГУНП у м. Києві про результати перевірки по заяві гр. [PERSON] . Проживання з [PERSON] позитивно відображається на психологічному стані [PERSON] , оскільки дівчинка зростає в емоційно здоровому середовищі, де її люблять, не кричать і не б`ють. У неї є все необхідне для всебічного розвитку. Батько створив для доньки належні умови для життя, виховання та відпочинку. Вона ходить до школи та добре навчається. Також, наголошуємо, що діти починаючи з 2017 року дуже багато часу проводили з нянею, яка залишалася з ними до пізньої ночі, гуляла з ними, водила до школи та в дитсадок, допомагала у навчанні, відвідувала з ними лікарів. Крім того, звертаю увагу суду, що у [PERSON] немає власного житла, вона не є власницею квартири, в якій зареєстрована. До первісного позову не долучено доказів власності [PERSON] на комфортабельну квартиру. Водночас, [PERSON] придбав квартиру в новобудові в місті Вишгород, що підтверджується попереднім договором купівлі-продажу. [PERSON] має достатній рівень доходів щоб забезпечити дітям гідні умови проживання. Він люблячий батько, без шкідливих звичок. На відміну від [PERSON] , яка в перше чергу переймається власними сексуальними бажанням, пріоритетом батька є потреби дітей, а не його особисті прагнення. Через канцелярію суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якій представник [PERSON] зазначає, що у зустрічному позові [PERSON] посилається на те, що старша донька [PERSON] з квітня 2020 року проживає із ним, та переїзд до батька відбувся з її ініціативи, та ініціативи самої [PERSON] , та стверджує, що зазначене підтверджується довідкою Оболонського УП ГУНП у м. Києві про результати перевірки заяви [PERSON] . Вважаю, що даними твердженнями, [PERSON] спотворює факти та вводить суд в оману. Дійсно, до квітня 2020 року обидві дитини проживали із матір`ю - [PERSON] . Батько ж - [PERSON] , відвідував дітей, забирав на прогулянки, та часто порушуючи домовленості із матір`ю, дітей повертав додому із запізненням, а після однієї із прогулянок не повернув старшу доньку додому взагалі, не повідомляв про місце перебування дитини та не відповідав на телефонні дзвінки. З цього приводу [PERSON] неодноразово зверталась до поліції, про що й свідчить також і довідка Оболонського УП ГУНП у м. Києві про результати перевірки заяви [PERSON] , надана [PERSON] , а також була вимушена звернутись задля вирішення спору щодо місця проживання дітей до суду. З цього часу [PERSON] фактично ізолював старшу доньку від матері та молодшої сестри, в будь-який спосіб перешкоджає їх спілкуванню, психологічно тисне на дитину та налаштовує її проти матері.Згадана Довідка Оболонського УП ГУНП у м. Києві про результати перевірки заяви [PERSON] , дійсно свідчить про те, що [PERSON] зверталась до поліції з приводу того, що [PERSON] не повернув дитину додому із прогулянки, та містить посилання на його пояснення, однак жодним чином зі змісту довідки не випливає, за чиїм бажанням чи з чиєї ініціативи відбувся переїзд дитини до батька. Окрім цього, [PERSON] стверджує, що у [PERSON] немає власного житла, та вона не є власницею квартири у якій проживає, що на його погляд свідчить про неможливість забезпечити дітям належні умови проживання, що спростовується наступним. Дійсно, дбаючи про забезпечення дітей житлом, [PERSON] , на підставі договору дарування квартири від 07.04.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Несмашною О.С. подарувала квартиру, у якій проживає із дітьми, за [ADDRESS] , своїй старшій доньці - [PERSON] . До цього, зазначену квартиру [PERSON] обміняла на підставі договору міни від 24.04.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Несмашною О.С., на квартиру [ADDRESS] , що належала їй на праві приватної власності. Крім того, за сімейними домовленостями, матір [PERSON] - [PERSON] на підставі Договору дарування від 17.01,2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнка В.В., подарувала квартиру [ADDRESS] , молодшій дочці - [PERSON] . З огляду на зазначене, [PERSON] , як мати вже забезпечила обом донькам не лише належні умови проживання на сьогодні, а й на майбутнє. Крім того, 24.09.2020 Службою у справах дітей та сім`ї Оболонської в місті Києві державною адміністрацією було проведено перевірку умов проживання дітей [PERSON] , 2010 р.н., та [PERSON] , 2016 р.н., з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , про що складено відповідний акт обстеження житлово-побутових умов, яким крім іншого встановлено, що діти забезпечені одягом, взуттям, шкільним приладдям, іграшками, книжками за віком тощо. Натомість, варто звернути увагу суду на те, що про те, у яких умовах і де саме (за якою адресою) та у якої якості житлі наразі проживає [PERSON] і де утримує старшу доньку - [PERSON] , не відомо. Крім того, стверджуючи про можливість забезпечити дітей належними умовами проживання, [PERSON] , який як раз ніколи не мав і не має на сьогодні у власності жодного житла, посилається на попередній договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 28.08.2020р., укладений ним із ТОВ «Зеніт ГРУП». Однак, очевидно, що право власності на згадану квартиру [PERSON] можливо отримає за сукупності ряду обставин, а саме сплати вартості квартири, введення будинку в експлуатацію, проведення ремонтних робіт тощо. Натомість, жодних доказів про проведення повної чи часткової оплати квартири [PERSON] не надає. Більше того, виходячи із довідок про доходи та пояснень, які [PERSON] надавав суду під час розгляду справи про стягнення аліментів, він працює на посаді водія та розмір його доходу 3300-3400,00 грн. не дозволяє йому навіть сплачувати аліменти на утримання дітей в розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот гривень) 00 копійок на одну дитину. Що свідчить про його фактичну неплатоспроможність ані щодо купівлі житла, ані щодо утримання дітей. Натомість, як вже зазначалось у первісному позові, [PERSON] протягом багатьох років та станом на сьогодні, працює на керівній посаді, а саме керівником проектів та програм у сфері матеріального (нематеріального) виробництва відділу управління проектами ТОВ «ІТМ-УКРАЇНА», має стабільний дохід в середньому 30 000,00 (тридцять тисяч) гривень на місяць, а також соціальні гарантії пов`язані з материнством. За місцем роботи має позитивну характеристику, жодних шкідливих звичок та залежностей не має, до кримінальної відповідальності не притягалась. Крім того, як відомо [PERSON] , [PERSON] неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, для витребування доказів, що це підтверджують буде заявлене відповідне клопотання. Адже наявність таких фактів у біографії свідчить про якості особи, її спосіб життя та можливий вплив на розвиток дітей. Окремо варто зазначити, що коли старша донька - [PERSON] проживала зі матір`ю, вона відвідувала різноманітні дитячі гуртки, займалась різними видами танцю (народні, бальні, Хіп-хоп танці в клубі «Дане Олімп».), відвідувала гуртки бісероплетіння в Центрі науково - технічної творчості молоді «Сфера». Декілька разів їздила на час шкільних канікул із однокласниками у дитячі табори (Лумшори, Шостка), що підтверджується доданими документами та показами свідків. Зараз [PERSON] нічим додатково від школи не займається, нікуди не подорожує, особливо не спілкується з однолітками та веде відособлений спосіб життя, що безумовно негативно впливає на її розвиток як особистості. Під час канікул [PERSON] із обома дітьми їздили на відпочинок до [INFO] . Крім того, діти відвідували із тіткою розважальні та пізнавальні заклади (місто професій, Кідландія, Експериментаріум), розвивалась духовно: разом із сестрою та мамою відвідувала дитячі театри, виставки, балет та дитячу оперу, їздили на екскурсі (компанія «Людсдорф», екскурсії по мальовничим просторам Карпат та Криму). Діти активно спілкувались і з родичами батька (тітка та дідусь), а також кожен рік із 8 місячного віку, їздили на три місяці до моря у Крим, де спілкувалась с родичами матері, та із своїми двоюрідними братами та сестрами, та іншими однолітками (сусіди, родичи). Зараз старша донька усього цього позбавлена батьком - [PERSON] . Більше того, з боку [PERSON] ведеться нещадний психологічний тиск на дитину, що призводить до руйнації у неї сімейних цінностей, формування викривленої моделі стосунків чоловіка й жінки, відчуження із рідними - сестрою, родичами як з боку матері, так і з боку батька, і що найстрашніше - розриву зв`язку з найріднішою для кожної дитини людиною - матір`ю. Від представника [PERSON] надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якій зазначає, що оскільки [PERSON] є власницею квартири, а підстави та обставини набуття нею права власності на житло не мають жодного значення для реалізації цих прав, вважаємо, що дитина може проживати у власній квартирі не лише з матір`ю, а і з батьком. [PERSON] забезпечена власним житлом, а тому наявність/відсутність у батьків додаткової житлової площі не має вирішального значення для визначення місця проживання дитини з одним із батьків. Звертає увагу суд на те, що облаштування та ремонт квартири, в якій наразі проживають [PERSON] з молодшою донькою, здійснювалися силами, засобами та за рахунок обох батьків, які в рівній мірі мають право заявляти, що здатні забезпечити, забезпечили та забезпечують своїх дітей всім необхідним. Щодо наведеної [PERSON] інформації про неодноразове притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності то це є відвертим наклепом та не відповідає дійсності. [PERSON] не надала до суду доказів в підтвердження вказаного. Натомість [PERSON] , з метою доведення своєї порядності та законослухняності, надасть суду довідку про несудимість щойно отримає її від органів МВС. Щодо відособленого способу життя доньки [PERSON] після її переїзду до батька та щодо відсутності у неї соціальних контактів з однолітками звертає увагу суду на те, що дані твердження також є вигадкою та вказані [PERSON] у своєму відзиві з метою зганьбити батька перед судом. У зв`язку з переїздом старшої дитини до батька її життя стало тільки краще. Це жодним чином не вплинуло на її комунікабельність. Життя з батьком, який має спокійний та виважений характер та не страждає від сексуальної незадоволеності (на відміну від матері), позитивно вплинуло на дівчинку та на розвиток її особистості. При цьому не заслуговує на увагу твердження [PERSON] про те, що [PERSON] перестала подорожувати, оскільки в умовах пандемії та запровадженого карантину 90% населення планети позбавлені цієї можливості. Щодо психологічного тиску на старшу доньку зі сторони батька, то таке твердження ґрунтується на припущеннях. Лише висновок кваліфікованого дитячого психолога може бути належним доказом нещадного психологічного тиску на дитину. Натомість, що між [PERSON] та старшою донькою [PERSON] дуже напружені не дружні стосунки, які сформувалися задовго до переїзду дитини до батька. Саме взаємна неприязнь та повна відсутність взаєморозуміння між матір`ю та донькою і стала причиною з`явлення зустрічного позову. Спільне проживання матері та старшої доньки завдає дитині моральних страждань та руйнує її психіку. Протокольною ухвалою суду від 08.04.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали первісний позов, заперечували проти задоволення зустрічного позову, надали пояснення, аналогічні викладеним в первісному позові обставинам. Представник позивача після оголошення перерви в судове засідання повторно не з`явився, позивач просила закінчити розгляд справи за відсутності свого представника. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечували, надали пояснення, аналогічні викладеним у відзиві, підтримала зустрічний позов та просила його задовольнити з підстав, наведених у ньому. Після оголошення перерви в судове засідання, призначене на 22.08.2022 р., повторно не з`явились, від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з перебуванням сторони відповідача за межами Києва. Враховуючи повторність неявки сторони відповідача, беручи до уваги, що перерва в судовому засіданні оголошувалась лише для отримання висновку органу опіки та піклування, суд закінчив розгляд справи за відсутності відповідача та його представника. Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації будучи повідомленим про день, час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання повторно не з`явився, в своїй заяві просив розглядати справу за відсутності представника органу опіки та піклування та, окрім цього, подали висновок про доцільність визначення місця проживання дітей з матір`ю. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, вислухавши думку дитини, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, дійшов висновку про задоволення позову з огляду на таке. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 28.04.2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 26.09.2019 р. (справа № 756/7422/19). Сторони по справі є батьками двох малолітніх дочок: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим Відділом державної реєстрації актів цивільно стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві області 28.09.2010р., актовий запис №2272, та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільно стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві 21.01.2016р.. актовий запис № 162. Судом встановлено, що сторони по справі мешкають окремо, малолітня дочка [PERSON] після розірвання шлюбу мешкає з позивачкою, а старша дочка [PERSON] починаючи з квітня 2020 року, проживає з батьком [PERSON] , що визнали обидві сторони. Обидві сторони у справі мають дохід, що підтверджується відповідними документами. Обидві сторони мешкають в квартирах, що підтверджено актами обстеження умов проживання, складеними спеціалістами служб у справах дітей відповідних РДА. Отже, обидва батька дітей мають належні житлово-побутові умови та дохід, який дозволяє їм забезпечити належні умови проживання та утримання дітей. Добровільної спільної згоди щодо визначення місця проживання малолітніх дітей сторони не досягли. Згідно висновку Оболонського районного в місті Києві державної адміністрації від 09.12.2021 р. № 104-10496, орган опіки та піклування, з метою забезпечення виключно прав та інтересів дітей, вважає за доцільне визначити місце проживання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.4, 5 ст.19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, окрім того положення ч. 1 ст. 161 СК, вказують на необхідність з`ясування особистої прихильності дитини до кожного з батьків. В принципі № 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, записано: « Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення ». В частині 2 статті 3 Конвенції про права дитини, що діє з 27 вересня 1991 року вказано: « Держави - учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її згоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Статтями 8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, № 2402 визначено: «Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки та особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного із них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Вихованням в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її. здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці». Ухвалюючи рішення в справі « М. С. проти України » від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд по правам людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - ХІІ визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Також при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - ХІІ, та положення національного законодавства. Декларація, прийнята резолюцією 1386 ( XIV ) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України « Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини. У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове. Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн - учасниць. Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько ( - ки ) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що між сторонами у справі виникли непорозуміння, які носять особистий характер, у зв`язку з цими обставинами загострились взаємовідносини між ними, така ситуація в їх особистих відносинах не дала можливості мирним шляхом вирішити питання про визначення місця проживання їхньої дитини, що стало підставою для подачі позову до суду. У статті 171 СК закріплено, що дитина має право бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. При визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. З досягненням десятирічного віку у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема у визначенні місця проживання. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 303/3102/19 (постанова від 18.08.2021 р.). Розглядаючи справу, Верховний Суд зауважив, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору, зокрема, щодо її місця проживання. Таким чином, з досягненням віку десяти років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Верховний Суд підкреслив, що аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Також ВС зазначив, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Так, у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17 (провадження № 61-44369св18) про позбавлення батьківських прав, аналізуючи положення: частин першої та другої статті 171 СК України про те, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї, і що дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору, зокрема, щодо її місця проживання; статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю; статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей про те, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. В судовому засіданні в присутності обох сторін, як батьків дитини та її законних представників, в присутності педагога була заслухана думка малолітньої [PERSON] (повних 12 років на час опитування в судовому засіданні), яка просила визначити її місце проживання з батьком. В судовому засіданні достеменно встановлено, що думка дитини відповідає її інтересам. Показання допитаних в судовому засіданні свідків суд не приймає до уваги, оскільки їх свідчення не мають правового значення для вирішення спору по суті. Відповідно до ст.29 ч.3 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Враховуючи, що [PERSON] з початку квітня 2020 року проживає разом звідповідачем, має бажання проживати з батьком, зазначає, що в його родині їй добре, вона психологічно заспокоїлась, суд вважає за доцільне визначити місце проживання дитини - [PERSON] з батьком. Відповідно до ст.29 ч.2 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. А відтак, суд вважає за необхідне визначити місце проживання малолітньої дитини сторін з батьком до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] , 14-річного віку. З огляду на вищевикладене, враховуючи висновок органу опіки та піклування, вік дітей, те що малолітня дочка [PERSON] сторін наразі проживає з матір`ю, а малолітня дочка [PERSON] з батьком, а також те, що дочка [PERSON] сторін у справі більш прихильна до батька і висловила бажання проживати саме з ним, суд дійшов висновку, що проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , а малолітню [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , найкраще забезпечить інтереси дітей. Тим самим, суд не приймає до уваги висновок органу опіки та піклування в частині доцільності визначення місця проживання дитини [PERSON] з матір`ю. Відтак, позови [PERSON] і [PERSON] про визначення місця проживання малолітніх дітей, з кожним із ним відповідно, підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного, ст.ст.19, 141, 157, 160-161 СК України, ст.29 ЦК України,

Outcome: partial