Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-17 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Позовна заява мотивована тим, що на підставі договору купівлі-продажу будинку від 13 червня 2005 року він є власником житлового будинку [ADDRESS] . У зв`язку з реєстрацією шлюбу між сторонами 23 серпня 2005 року [PERSON] була зареєстрована у зазначеному будинку. 15 листопада 2019 року шлюб між ними розірвано на підставі рішення суду, яке набуло законної сили 17 грудня 2019 року. У грудні 2019 року [PERSON] забрала всі свої речі та виїхала на постійне місце проживання до м. Нетішин, до створила нову сім`ю. До цього часу відповідач добровільно знятися із реєстрації у належному позивачу житлі бажання не виявила. Її реєстрація у спірному житловому приміщенні обмежує [PERSON] у праві належного користування та розпорядження власністю. Ураховуючи викладене, [PERSON] на підставі ст.ст. 386 ч. 1, 405 ч. 2, 406 ч. 2 ЦК України просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS] . Ухвалою судді від 16 вересня 2021 року відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання у даній справі. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалами суду від 08 листопада 2021 року та 04 січня 2022 року задоволено клопотання представника відповідача адвоката Волкова С. В. про витребування доказів. Ухвалою суду від 25 січня 2022 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Волкова С. В. про зупинення провадження у даній справі. Ухвалою суду від 10 березня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Під час розгляду справи по суті позивач [PERSON] та його представник адвокат Іванов А. Б. позов підтримали та просили його задовольнити. Суду пояснили, що після розлучення сторін у грудні 2019 року відповідач з власної ініціативи виїхала із житлового будинку [PERSON] . Жодних перешкод для останньої у використанні спірним житлом позивач не чинив, а навпаки у березні 2020 році пропонував [PERSON] повернутися разом із дітьми до його будинку, однак вона від цього відмовилася. Між тим, у сторін після розлучення дійсно склалися неприязні стосунки, при яких спільне проживання було недоречним. Із грудня 2019 року відповідач у спірному житловому приміщенні не проживає, одружилася вдруге та створила нову сім`ю, має у м. Нетішин житло, де проживає разом із дітьми та іншим чоловіком. Усі необхідні речі [PERSON] віддав відповідачу добровільно. Натомість, позивач іншого нерухомого майна у власності та в користуванні не має, змушений сплачувати комунальні послуги відповідно до кількості зареєстрованих у будинку осіб, не має можливості оформити субсидію, а також не може відчужити будинок у зв`язку з реєстрацією у ньому сторонніх осіб. Його вимоги про зняття із реєстрації у спірному житлі [PERSON] ігнорує. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Волков С. В. проти задоволення позову заперечили. Суду пояснили, що відповідач вважає спірний будинок спільною сумісною власністю колишнього подружжя. Тому [PERSON] вправі використовувати зазначене помешкання як його співвласник. Крім того, просили врахувати, що відповідач залишила вказаний житловий будинок вимушено, а саме: у зв`язку з неправомірним діями позивача, який неодноразово зловживав алкогольними напоями та, будучи напідпитку, вчиняв домашнє насильство щодо [PERSON] і дітей. Разом з тим, відповідач визнала те, що у березні 2020 року [PERSON] пропонував їй повернутися до спірного будинку разом з дітьми, казав, що сам виїде звідти, однак [PERSON] відмовилася у зв`язку з постійними сварками. Також підтвердила, що коли вона із дітьми виїхала із спірного житла, позивач допомагав їм зробити ремонт у квартирі в м. Ізяслав, яку вони на той час винаймали, а також добровільно віддав відповідачу речі, які були їм необхідні. Визнала й ті факти, що вона не вживала жодних заходів щодо вселення у спірний будинок та не сплачувала за нього комунальні платежі. [PERSON] пояснила, що на даний час перебуває у шлюбі з іншим чоловіком, із липня 2020 року проживає у трикімнатній житловій квартирі, яка на праві приватної власності належить її теперішньому чоловікові, де обоє дітей та вона забезпечені окремими кімнатами, наміру проживати у будинку позивача у неї та дітей немає у зв`язку з вкрай неприязними відносинами, що склалися між ними. Її чоловік не проти зареєструвати її та дітей у своєму житлі. У останнє судове засідання відповідач [PERSON] та її представник адвокат Волков С. В. не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, представник відповідача надіслав до суду письмову заяву про слухання справи за їх відсутності. Суд, заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення із наступних підстав. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як встановлено судом, із 05 серпня 2005 року [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Ізяславського районного управління юстиції 05 серпня 2005 року. Від шлюбу сторони мають двох дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується їх свідоцтвами про народження. Відповідно до рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 15 листопада 2019 року, яке набрало законної сили 17 грудня 2019 року, шлюб між сторонами розірвано. Згідно з свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Нетішинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) 29 вересня 2020 року, 29 вересня 2020 року відповідач уклала шлюб із [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] ». Позивач являється власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу будинку, посвідченим 13 червня 2005 року приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального Хмельницької області Шмигельською В. П. (номер у реєстрі 3196), витягом з Державного реєстру правочинів № 1106199 від 13 червня 2005 року, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Ізяславське районне бюро технічної інвентаризації» № 7815408 від 19 липня 2005 року. Відповідач [PERSON] зареєстрована у даному будинковолодінні з 23 серпня 2005 року, що підтверджується даними домової книги та повідомленням Ізяславської міської ради Ізяславського району Хмельницької області від 14 вересня 2021 року за № 2059/03-14. На розгляді в Ізяславському районному суді Хмельницької області перебувала цивільна справа № 675/1824/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя. У своєму позові [PERSON] просила суд встановити факт її проживання із [PERSON] однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу у період з травня 2005 року по 05 серпня 2005 року; визнати житловий будинок із надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] ; у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по [ADDRESS] . Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 05 травня 2022 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 17 серпня 2022 року, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя відмовлено. Між сторонами склалися неприязні стосунки, що підтверджується неодноразовими зверненнями [PERSON] до поліції, що мали місце після розірвання шлюбу та залишення відповідачем спірного будинку, а саме: 07 липня 2020 року, 09 березня та 29 вересня 2021 року. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , яка являється матір`ю позивача, суду пояснила, що її син повідомив їй, що буде розлучатися із [PERSON] . Одного разу у [PERSON] був нервовий зрив, а тому до нього виїздила швидка медична допомога. Свідок ствердила, що [PERSON] знайшла собі іншого чоловіка, а тому у грудні 2019 року добровільно виїхала із житлового будинку позивача. Спочатку [PERSON] проживала в м. Ізяслав, а пізніше переїхала до м. Нетішин. Усі необхідні речі [PERSON] віддав колишній дружині добровільно. Свідок [PERSON] суду пояснила, що являється кумою сторін по справі, тому раніше із відповідачем часто спілкувалася. Пізніше [PERSON] повідомила свідку, що розійшлася із [PERSON] , розповіла про стосунки із іншим чоловіком. Зі спілкування із [PERSON] свідку стало відомо про неприязні стосунки між сторонами. [PERSON] ствердила, що очевидцем будь-яких насильницьких дій [PERSON] щодо [PERSON] вона не була та про такі дії ніколи не чула. Допитана в якості свідка з дотриманням вимог ст. 232 ЦПК України неповнолітня донька сторін [PERSON] суду показала, що в грудні 2019 року вона із своїм братом та матір`ю виїхали із будинку батька [PERSON] у зв`язку з тим, що останній постійно пиячив, дорікався до них, вчиняв насильство щодо [PERSON] . Тато просив їх повернутися до нього, але вони відмовилися через постійні сварки. Спочатку вони орендували квартиру в м. Ізяслав, куди батько допоміг перевезти їхні речі. Останній також допоміг їм зробити в орендованому житлі ремонт. У серпні вони втрьох переїхали до м. Нетішин у трьохкімнатну житлову квартиру, яка належить теперішньому чоловіку [PERSON] , де проживають дотепер. Свідок та її брат [PERSON] відвідують школу, розташовану в м. Нетішин. Стосунки у сім`ї гарні, доброзичливі, у кожного члена сім`ї наявна окрема житлова кімната. Свідок ствердила, що в зв`язку із непорозуміннями із батьком проживати в його будинку вона не бажає. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Разом з тим, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись у судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки: У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть із ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20). Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись у судовому порядку. Очевидно, що факт реєстрації відповідача перешкоджає позивачу у здійсненні права користування та розпорядження своєю власністю, яке він має право вимагати усунути. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Для реалізації повноважень власників житла останні мають право вимагати від відповідачів усунення порушення свого права у визначений ними спосіб. Право відповідача на користування належним позивачам житлом можна обмежити лише у випадку, коли таке втручання у право на повагу до житла буде законним і пропорційним поставленій меті. Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria). У рішенні ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" зазначено, що поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Аналізуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що втрата права користування житлом буде оцінена на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції. Вирішуючи позовні вимоги про визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом, у контексті пропорційності застосування такого заходу, суд ураховує, що [PERSON] в спірному будинку не проживає із грудня 2019 року по теперішній час, створила нову сім`ю із теперішнім чоловіком, проживає із ним у м. Нетішин, де вона та її діти забезпечені житлом. Суд також бере до уваги те, що хоча відповідач були зареєстрована у належному позивачу будинку, однак самостійно обрала собі інше місце проживання за іншою адресою, на прохання позивача повернутися проживати до його будинку відмовилася. Матеріали справи не містять доказів, що [PERSON] намагалась вселитись у спірний будинок. Це вказує на те, що вона має намір зберегти формальне, а не фактичне місце проживання. Більше того, після розлучення між сторонами склалися вкрай неприязні та конфліктні відносини, що унеможливлюють їх спільне проживання в одному будинку, власником якого є [PERSON] . Сторони не встановлювали порядок користування спірним житлом, договір найму на проживання в спірній квартирі між колишнім подружжям не укладався. Сама [PERSON] визнала, що ні вона, ні діти проживати у спірному будинку наміру не мають. З урахуванням встановлених обставин справи, суд приходить до висновку, що в даному випадку інтереси [PERSON] , як власника та користувача житла, перевищують інтереси колишнього члена його сім`ї, у якої припинилися правові підстави користуватися чужим майном і відсутні підстави для збереження за нею вказаного жилого приміщення. Таким чином, на думку суду, позбавлення відповідача права користування спірним житлом на предмет відповідає пропорційності переслідуваній легітимній меті, зважаючи на ст. 8 Конвенції, передбачене законом і є необхідним в демократичному суспільстві. Доводи [PERSON] з приводу того, що вона є співвласником спірного житлового будинку, судом відхиляються, оскільки рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 05 травня 2022 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя відмовлено. Тобто зазначеним судовим рішенням встановлено, що спірне житлове приміщення належить [PERSON] на праві особистої приватної власності. Що стосується посилань відповідача на те, що вона виїхала із спірного будинку із поважних причин, а саме: у зв`язку з вчиненням щодо неї та дітей домашнього насильства позивачем, суд оцінює такі твердження критично з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи, будь-яких доказів вчинення [PERSON] відносно [PERSON] та дітей сторін домашнього насильства у період залишення нею спірного житла відсутні. До поліції відповідач почала звертатися по спливу семи місяців після виїзду із житлового будинку, належного позивачу. Причиною таких звернень були неприязні відносини, які виникли між сторонами. Також судом критично оцінюються покази неповнолітньої доньки сторін [PERSON] , яка при допиті в якості свідка вказувала на факти вчинення батьком щодо своєї колишньої дружини [PERSON] та дітей сторін неправомірних дій, оскільки остання підтвердила наявність між нею та [PERSON] неприязних відносин. Крім того, неповнолітня [PERSON] протягом тривалого часу проживає разом із матір`ю, має гарні стосунки із останньою, а тому є прямо зацікавленою особою у вирішенні даного спору на користь [PERSON] . Таким чином, суд приходить до висновку, що позов про визнання відповідача такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням - житловим будинком, підлягає до задоволення. Відповідно до ст.ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача та користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 грн 00 коп. Витрати відповідача на професійну правничу допомогу стягненню з позивача не підлягають, оскільки позов задоволено в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved