Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-28 00:00:00

06.06.2022 позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати припиненими зобов`язання за кредитним договором від 28.04.2007 №014/0035/74/74293, укладеним між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] та зобов`язання [PERSON] , які випливають із цього договору. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 28.04.2007 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір №014/0035/74/74293, з лімітом 141 400 доларів США, що дорівнює суму еквіваленту 777 700 грн. за курсом НБУ на день укладення договору. Позичальник зобов`язався повернути кредит в строк до 27.04.2027 зі сплатою 12,850% річних. Згідно п.2.1. вищевказаного кредитного договору кредитні кошти призначені на споживчі цілі (придбання житла). Відповідно до Розділу 5 Кредитного договору позичальник зобов`язаний забезпечити повернення одержуваного кредиту та сплату нарахованих відсотків згідно графіку погашення. В якості забезпечення виконання боргових зобов`язань за вказаним кредитним договором 28.04.2007 між [PERSON] та відповідачем укладено Договір іпотеки, предметом якого є домоволодіння [ADDRESS] , яке належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки та домоволодіння від 28.04.2007. Заставна вартість предмета іпотеки визначена сторонами в сумі 838 846 грн., що дорівнює 166 108, 20 доларів США, за курсом НБУ на день укладення договору. Станом на початок 2010 року взяті на себе зобов`язання договором [PERSON] виконані не були. 15.03.2010 позичальник надав згоду на добровільну реалізацію заставного майна. На час реалізації житлового будинку [PERSON] зобов`язався частково заплатити кредит, суму погашення не обумовив. На підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05.07.2010 №1744 та договору купівлі-продажу від 05.07.2010 №1741, посвідчених приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. [PERSON] продав предмет іпотеки домоволодіння [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0694 кв.м. кадастровий №2610190501:09:001:001 за цією ж адресою [PERSON] та, відповідно, сума коштів від продажу була перерахована цього ж дня у ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» з призначенням платежу сплата боргу [PERSON] за кредитним договором №014/0035/74/74293. В грудні 2010 року позивачем від АТ «Райффайзен Банк Аваль» отримано лист від 09.12.2010 №19-40/10735/2308, яким банк повідомляв, що після реалізації заставленого майна між позичальником та банком було укладено додаткову угоду №8170-14 від 09.07.2010 до кредитного договору та встановлено новий графік погашення залишку по кредиту. Загальна сума заборгованості позичальника по кредиту станом на 07.12.2010 становила 35343,77 доларів США. Цей лист позивачем залишено без реагування, оскільки вважає, що зобов`язання позичальника за кредитом припинено у зв`язку з його виконанням, а подальше нарахування банком заборгованості є порушенням умов договору іпотеки і вимоги щодо сплати нарахованих сум є недійсними. 27.05.2016 заборгованість за кредитним договором була відступлена на користь нового кредитора ПАТ «Вектор Банк», який в свою чергу відступив права грошової вимоги на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал». ТОВ «Кредит-Капітал» відступив права грошової вимоги на користь «КУА «Промкомлет-Капітал», який в подальшому відступив на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал». Відповідачі продовжують здійснювати нарахування за кредитним договором після виконання зобов`язання за договором та відповідно до довідки ТОВ «ФК «Кредит Капітал» від 17.02.2022 №17/02/2022, станом на 16.05.2017 загальна сума заборгованості по кредитному договору складає 1482719,60 грн., що включає: сума заборгованості по тілу 835,360,97 грн., сума заборгованості по процентах 76650,36 грн., сума заборгованості по комісії 0,00 грн, сума заборгованості по пені 554581,63 грн., сума заборгованості по штрафах 11164,60 грн., відсотки нараховані новим кредитом -4962,04 грн. Вважає, що перехід права вимоги за кредитним договором власності відбувся незаконно, нарахування заборгованості після 05.07.2010 здійснюється без правових достатніх підстав, з порушенням норм Закону України «Про іпотеку». Наголошує, що позивачем було виконано свої зобов`язання перед відповідачем в повному обсязі за кредитним договором шляхом продажу предмета іпотеки в рахунок сплати заборгованості. А тому, з урахуванням положень ст.36 Закону України «Про іпотеку», після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимог іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. З таких підстав, вважає, що зобов`язання за кредитним договором є припиненими. 06.07.2022 представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву. Позов заперечує, покликаючись на його безпідставність. Звертає увагу суду на те, що позасудового звернення стягнення на заставне майно не було, банк надав згоду на добровільну реалізацію заставного майна. Позивачем в повному обсязі боргових зобов`язань за кредитним договором виконано не було. Факт залишку невиконаних боргових зобов`язань підтверджується укладеною додатковою угодою №20-8170-14 від 09.07.2010. Крім цього, вважає, що він є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки у зв`язку з відступленням права вимоги, кінцевим кредитором у даних правовідносинах є ТОВ «ФК «Кредит-Капітал». Звертає увагу й на пропуск позивачем строку позовної давності. З таких підстав, просить в задоволенні позову відмовити. 10.08.2022 представником позивача подано вступну промову, де зокрема зазначено, що понад 12 років жодної вимоги, претензії з приводу невиконання [PERSON] , зобов`язань за кредитним договором ні від банку, ін. від правонаступників до позивача не пред`являлось. Не існує жодного судового рішення про стягнення заборгованості з [PERSON] за кредитним договором. Відтак, позивач вважав, що добровільно виконав зобов`язання за кредитним договором шляхом продажу предмету іпотеки в позасудовому порядку та погашення боргу перед банком. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у позовні заяві, просять позов задоволити. Представник відповідача судове засідання не з`явився, попередньо подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності. Проти задоволення позову заперечує, просить в задоволенні такого відмовити. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Згідно ст.\~2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Вимогами ст.ст. 13, 81 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15\~ЦК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. У відповідності зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів. Відповідно до ч.1\~ст.17\~Закону України\~від 23\~лютого 2006\~року №\~3477-IV\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. З аналізу практики Європейського суду з прав людини вбачається, що у випадку ухвалення рішення по суті спору органом, якому прямо не властива судова функція, ч. 1 ст. 6 Конвенції підлягатиме застосуванню у разі, якщо таке рішення підлягає подальшому контролю з боку «судового органу, який має повну компетенцію» (рішення Європейського суду з прав людини від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України»). Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. У п. 3 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд. Судом встановлено, що 28.04.2007 між [PERSON] та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено кредитний договір №014/0035/74/74293, на підставі якого позичальник отримав кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 141 400 доларів США на строк до 27.04.2027. Процентна ставка за користування кредитом складає 12,850 % річних. У Розділі 5 вказаного вище кредитного договору встановлено, що позичальник зобов`язався щомісячно до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місцем отримання кредиту, часткове погашення кредиту згідно п.1.3. цього договору та остаточне погашення отриманого кредиту до 27.04.2027 (включно) на рахунок, зазначений в п.4.1 цього договору. З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань 28.04.2007 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено договір іпотеки (далі- Договір іпотеки). У п.1.2 Договору іпотеки визначено, що предметом іпотеки є нерухоме майно: домоволодіння [ADDRESS] , яке належить іпотекодавцю на прав власності на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки та домоволодіння, посвідченого 28.04.2007 Кочан М.В. приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу га реєстровим №292-Д. Згідно п.1.3. Договору іпотеки заставна вартість предмета іпотеки визначається сторонами в сумі 838 846 грн. Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №14418637 від 28.04.2007, реєстраційний №13754166 становить 411 986 грн. У п.3.1.4 Договорі іпотеки передбачено, що іпотекодержатель має право: у випадку невиконання іпотекодавцем зобов`язань за цим або кредитним договором, у тому числі, якщо кінцевий термін повернення кредиту ще не настав, звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до п.5 цього договору, та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки. Відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язань необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, пов`язаних з реалізацією предмета іпотеки. У розділі 5 Договору іпотеки визначено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, визначено, що у разі порушення основного зобов`язання, умов кредитного договору або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушень. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язання за кредитним договором, забезпеченого цією іпотекою, а якщо його вимога не буде задоволена звернути стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: за рішенням суду, у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки будь-які особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку», згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Так, згідно п. 5.5.1 відповідно до ст. 36 Закону України « Про іпотеку» такий договір є договором про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі якого останній може згідно ст. 37 Закону України « Про іпотеку» набути право власності на предмет іпотеки в рахунок зобов`язань або ж відповідно до ст. 38 Закону України « Про іпотеку» продати будь-якій особі покупцеві предмет іпотеки. Іпотекодержатель має право організувати продаж предмета іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу між іпотекодавцем та покупцем, який укладається за письмовою згодою з іпотекодержателем, в порядку, визначеному ст. 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» ( п.п. 5.5.2 договору іпотеки). 05.07.2010 [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу продав [PERSON] : домоволодіння [ADDRESS] , загальною площею 154,2 кв.м, житловою площею 61,8 кв.м., вартістю 574 400 грн.. та земельну ділянку, площею 0,0694 га, яка розташована за вищевказаною адресою, кадастровий номер 2610190501:09:001:0001 вартістю 247 75,80 грн. Згідно пунктів 3 таких договорів кошти продавець одержав повністю від покупця ( а.с. 21-22). Вподальшому, 20.07.2010 [PERSON] зареєструвала своє право власності на вказане майно ( а.с. 23-26). З протоколу засідання кредитного комітету по споживчому кредитуванню Івано-Франківської ОД «Райффайзен Банк Аваль» №289 від 07.07.2010 вбачається надання дозволу на зниження відсоткової ставки з 12,85% річних до 1% річних за кредитом позичальника [PERSON] , за яким залишився залишок заборгованості в сумі 33281,32 доларів США після реалізації заставного майна позичальника Банку по кредитному договору (а.с. 73). 09.07.2010 між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено додаткову угоду до Кредитного договору, на підставі якої з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці країни кредитор та позичальник, досягли згоди про зміну умов погашення кредиту, визначених кредитним договором, а саме: з 09.07.2010 встановити процентну ставку за користування кредитом у розмірі 1%річних ( а.с. 74). 09.12.2010 АТ «Райффайзен Банк Аваль» скеровувало [PERSON] вимогу про виконання порушеного зобов`язання на суму 35343, 77 доларів США, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 280700, 22 грн. згідно додаткової угоди №20-8170-14 від 09.07.2010 до вищевказаного Кредитного договору. 27.05.2016 заборгованість за кредитним договором №014/0035/74/74293 від 28.04.2007 була відступлена на користь нового кредитора ПАТ «Вектор Банк». На підставі договору про відступлення права грошової вимоги від 12.07.2021 новим кредитором у вищеописаних правовідносинах стало ТОВ «ФК «Кредит-Капітал». З листа ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» №17.02.2022 від 17.02.2022 вбачається, що у [PERSON] за вищевказаним кредитним договором станом на день складання листа загальна сума заборгованості становить: 1482719,60 грн., з яких: 835360,97 грн. заборгованості по тілу, 76650,36 грн. заборгованості по процентах, 554581,63 грн. заборгованості по пені, 11164,6 грн. заборгованості по штрафах, 496204 грн. відсотки нараховані новим кредитором. Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з договорів та інших правочинів. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочином є найбільш розповсюджений юридичний факт, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин. Згідно із частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таким чином, правовідносини, що виникають між сторонами на підставі зобов`язання, безпосередньо складаються із двох частин: 1) обов`язку вчинити певну дію; 2) права вимагати вчинення цієї дії. Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, у яких закріплюються їх права і обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання (частина перша\~статті 628 ЦК України). При цьому зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. На забезпечення цих зобов`язань боржник або інша особа може надати, а банк прийняти забезпечення у вигляді застави, поручительства або в іншому вигляді. Окремим видом застави є іпотека (стаття 575 ЦК України). Метою іпотеки є надання кредитору додаткового до основного права вимоги звернення стягнення на майно. Правовий механізм існування іпотеки як окремого інституту в зобов`язальних правовідносинах регулюється спеціальним законом - Законом України «Про іпотеку». За змістом статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Інститут забезпечення виконання зобов`язання спрямований на підвищення гарантій забезпечення майнових інтересів сторін договору, належного його виконання, а також усунення можливих негативних наслідків неналежного виконання боржником взятих на себе зобов`язань. Тобто в разі невиконання або неналежного виконання умов цивільного договору на боржника покладається додаткова відповідальність, а в ряді випадків до виконання зобов`язання притягуються разом з боржником і треті особи. За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги (частина перша статті 6 Закону «Про іпотеку»). Відтак за своєю природою іпотека сама по собі або разом з іншими забезпечувальними заходами покликана забезпечити виконання зобов`язань боржником у повному обсязі, а тому кредитор вправі та зобов`язаний здійснювати свої правомочності таким чином, щоб таке забезпечення було справедливим та здійснювалось з урахуванням інтересів обох сторін кредитного договору, не допускаючи створення заборгованості, що штучно перевищує забезпечувальні заходи. Позивач свої вимоги про визнання припиненими кредитних відносин, обґрунтовує тим, що відчуження предмета іпотеки відбулось в порядку, визначеному ст. 36 Закону України «Про іпотеку» шляхом позасудового звернення стягнення, в редакції, що діяла як на момент укладення договору, так і на момент реалізації майна ( від 12.05.2006, так і від 07.05.2009), за якою після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Представник відповідача у своєму відзиві вказує на неналежного відповідача, оскільки відбулось відступлення прав вимог. Згідно з пунктом один частини першої\~статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином відступлення права вимоги. Відповідно до\~статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи зі змісту статей\~512,\~514 ЦК України,\~ст. 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 1 і 4 частини другої\~статті 175 ЦПК України). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга\~статті 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. За приписами статті 51 ЦПК України суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача. Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Виходячи з наведеного, якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 200/8461/15-ц). З урахуванням вказаного визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню. Представник позивача і сам позивач у цій справі клопотань про залучення до участі в справі співвідповідача не заявляли, зокрема і після отримання відзиву, АТ « Райффайзен Банк Аваль» висловлено заперечення щодо своєї належності в статусі відповідача. Натомість ТОВ «ФК «Кредит Капітал» стороною позивача віднесено до кола третіх осіб на стороні відповідача. При цьому, залучення останнього в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, не відповідає його процесуальному статусу як учасника спірних матеріальних правовідносин, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог. Враховуючи обсяг процесуальних прав та обов`язків, визначених статтями 4, 43 та 49 ЦПК України, сторонами вважаються особи, які є учасниками спірного матеріального правовідношення. Ознаками сторін, які відрізняють їх від інших осіб, які беруть участь у справі (зокрема третіх осіб) є те, що сторони - це особи, між якими виник спір про право, який є предметом розгляду та вирішення судом, та на сторони поширюються усі наслідки судового рішення. Згідно з частиною шостою статті 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог, мають процесуальні права і обов`язки, встановлені статтею 43 цього Кодексу. Таким чином, на них не поширюються права, передбачені статтею 49 ЦПК. Проаналізувавши вищенаведене, суд вважає АТ «Райффайзен Банк Аваль» є належним відповідачем у даній справі, адже позивач у позовній заяві ставить питання про визнання припиненими зобов`язання за кредитним договором станом на час погашення заборгованості за кредитом за рахунок коштів, виручених внаслідок продажу предметів іпотеки. На той час кредитором у спірних правовідносинах був ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». При цьому матеріали справи не містять доказів визнання недійсними договорів відступлення вимог за вказаним вище кредитним договором, отже презумпція правомірності цих правочинів не спростована. Враховуючи зміст статті 514 ЦК України, за якою до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відтак, так як предмет даного позову пов`язаний саме з припиненням вказаних кредитних відносин, тобто одночасно спростовується факт їх існування переходу за договором про відступлення прав вимоги, безпосередньо впливає на інтереси правонаступника. Відтак, вирішення спору по суті впливають на права, інтереси правонаступника - ТОВ « Фінансова компанія «Кредит-Капітал», тому таке повинно було мати статус співвідповідача у даному спорі. Лише за наявності належних відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість чи\~необґрунтованість позовних\~вимог,\~без залучення\~таких належних\~відповідачів позовні\~вимоги вирішені\~бути не\~можуть. Вказані висновки суду кореспондуються із позицією Верховного Суду від 12.04.2022 у постанові № 497/1017/20, у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 200/8461/15-ц. На підставі викладеного, у задоволенні позовних вимог слід відмовити за неналежним суб`єктним складом. Окрім цього, суд, беручи до уваги покликання представника відповідача про застосування строку позовної давності, зазначає наступне: Згідно вимог ст.\~256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Разом з тим, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, заявлених позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, про які повідомив позивач. Такий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. Враховуючи вищенаведене, те, що судом не може бути надано оцінку підставам позову зважаючи на неналежний ( неповний) суб`єктний склад, наявна обов`язкова співучасть відповідачів, відмову у задоволенні позову з тих підстав, то суд не вирішує питання про застосування позовної давності. Вирішуючи питання судових витрат, суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України, а саме так як у позові відмовлено, судові витрати позивачу не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed