Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-01 00:00:00

В листопаді 2020 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] , вкладник) звернувся до суду з позовом до АТ Комерційний банк «Приватбанк» (далі - відповідач, АТ КБ «Приватбанк» банк) з позовом про захист прав споживачів та стягнення заборгованості згідно з яким вказував, що між ним та відповідачем 27.12.2012 укладено договір № SAMDN25000731816368 (Вклад «Стандарт, 24 мес.»), відповідно до якого позивачем внесено на депозитний рахунок у банку грошові кошти у розмірі 50 000,00 дол. США на строк 24 місяці зі сплатою процентів у розмірі 10 % річних. На вимогу [PERSON] , відповідачем належний йому вклад та нараховані проценти не повернуло, що слугувало підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Судовими рішеннями у справі № 753/23701/15-ц позов [PERSON] задоволено, стягнуто з ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» на його користь 50 000,00 дол. США в рахунок стягнення банківського строкового вкладу за договором № SAMDN25000731816368 вклад (депозит) «Cтандарт, 24 міс.» від 27.12.2012, 12 321,92 дол. США процентів нарахованих на суму вкладу, а всього 62 321,92 доларів США. Втім грошові кошти, стягнуті з відповідача за виконавчим листом у справі № 753/23701/15-ц надійшли на його рахунок лише 17.03.2020. Звертаючись з позовом у даній справі, [PERSON] просив стягнути з банку на його користь проценти за договором банківського вкладу № SAMDN25000731816368 (Вклад «Стандарт, 24 мес.») за період з 02.12.2015 до 16.03.2020 включно у розмірі 10 732,88 дол. США, 3% річних за період з 31.12.2015 до 16.03.2020 у розмірі 6 320,55 дол. США, пеню, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 03.11.2019 року до 16.03.2020 року, обмеживши її розмір на підставі статті 551 ЦК України до розміру 1 429 135,00 гривень, що станом на дату подання позову за офіційним курсом НБУ еквівалентно 50 000,00 дол. США. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. АТ КБ «Приватбанк» надав до суду відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Заперечуючи проти задоволення позову відповідач зазначив про те, що позивачем не вірно визначено період обрахування процентів за договором банківського вкладу, оскільки 17.01.2020 грошові кошти в розмірі 5 369 504,21 грн. були примусово списані з кореспондентського рахунку банку у межах виконавчого провадження № 60933345, у тому числі і на виконання виконавчого листа № 753/23701/15 про стягнення коштів на користь позивача. Крім того, банк зазначає, що оскільки 19.12.2015 року позивачем була подана вимога про розірвання депозитного договору та враховуючи умови договору, депозитний договір вважається розірваним з 23 грудня 2015 року. Отже, на переконання відповідача, позивачем неправомірно нараховано відсотки на вклад за повною відсотковою ставкою 5% річних, яка обумовлена договором, оскільки після розірвання договору відсотки за вкладом мають нараховуватись за ставкою «на вимогу» у розмірі 1,0% річних, яка діяла в банку у період з 06.01.2004 до 03.05.2017 та починаючи з 04.05.2017 була змінена до 0,01% річних. Крім того, АТ КБ «Приватбанк» вказує, що стягнення 3% річних має здійснюватися з межах загального строку позовної давності у три роки за період з 04.11.2017 до 16.01.2020. З огляду на вказане, банком заявлена вимога про застосування загального строку позовної давності до вимоги про стягнення 3% річних за статтею 625 ЦК України. Також відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення з нього пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», з посиланням на надану ним практику Верховного Суду. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 06.07.2021 закрито підготовче провадження, розгляд справи по суті призначено на 20.10.2021 року. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 20.10.2021 зупинено провадження у даній цивільній справі до розгляду Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи №320/5115/17-ц. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 14.12.2021 поновлено провадження у даній справ, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в судове засідання. У судовому засіданні, яке відбулось 02 серпня 2022 року, представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та додаткові пояснення у справі, просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у його відзиві на позовну заяву, додаткових письмових поясненнях. Суд, у порядку загального позовного провадження, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 27 грудня 2012 між [PERSON] та Приватним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», яке згодом змінило свою назву на АТ КБ «Приватбанк» був укладений Договір № SAMDN25000731816368 (Вклад «Стандарт, 24 мес.») (надалі за текстом - договір, депозитний договір). За умовами договору позивач вніс на депозитний рахунок в ПАТ КБ «Приватбанк» грошові кошти у розмірі 50 000,00 дол. США (п`ятдесят тисяч доларів США) на строк 24 місяці зі сплатою процентів у розмірі 10 % річних. Згідно з вимогою від 14.12.2015 року [PERSON] звернувся до банку із письмовою вимогою про повернення вкладу та сплату процентів за договором, однак вказані кошти не отримав, що слугувало підставою для звернення позивача з позовом до суду. Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 21.11.2016 у справі № 753/23701/15-ц позов [PERSON] задоволено, стягнуто з ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» на його користь 50 000,00 дол. США в рахунок стягнення банківського строкового вкладу за договором № SAMDN25000731816368 вклад (депозит) «Cтандарт, 24 міс.» від 27.12.2012, 12 321,92 дол. США процентів нарахованих на суму вкладу, а всього 62 321,92 доларів США. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12.10.2017 апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено; заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21.11.2016 скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON] . Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.09.2019 у справі № 753/23701/15 касаційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Апеляційного суду міста Києва від 12.10.2017 скасовано, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21.11.2016 залишено в силі. В листопаді 2020 року [PERSON] звернувся до Дарницького районного суму міста Києва з позовом до АТ Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача банківських послуг та стягнення заборгованості, у відповідності до якого просив стягнути з відповідача проценти на депозит, 3% річних та пеню, передбачену ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Частиною першою статті 1058 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з частиною першою статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Відповідно до пункту 1 договору, укладеного між позивачем та відповідачем, процентна ставка становить 10% річних. Приписами частини п`ятої статті 1061 ЦК України передбачено, що проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Аналогічна за змістом норма також встановлена й пунктом 2 договору, згідно з яким нарахування відсотків за вкладом починається з першого робочого дня, наступного за днем надходження грошових коштів в банк і здійснюється за кожний календарний день виходячи з фактичної кількості днів у році за ставкою, вказаною в п. 1 з врахуванням пунктів 6, 7 даного договору. День повернення вкладу в період нарахування відсотків не входить. При розгляді справи судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що відсотки на депозит за період з дати укладення договору та до 01.12.2015 включно були стягнуті з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] за судовими рішеннями у справі № 753/23701/15-ц. Водночас, з доданих відповідачем до матеріалів справи доказів вбачається, що Печерським районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києва) було відкрито та здійснювалось зведене виконавче провадження № 60933345 про стягнення заборгованості з АТ КБ «Приватбанк». Згідно з платіжною вимогою № 60933345/1 від 15.01.2020, органом державної виконавчої служби з відповідача стягувалась заборгованість на загальну суму 5 369 504,21 грн. Як вбачається зі змісту вказаної платіжної вимоги до загальної суми стягнення також була й включена заборгованість, що стягувалась з відповідача на користь позивача за виконавчим листом Дарницького районного суду міста Києва № 753/23701/15-ц від 06.11.2019. Як вбачається зі змісту виписки, грошові кошти за платіжною вимогою № 60933345/1 від 15.01.2020 у загальному розмірі 5 369 504,21 грн. були списані з рахунку АТ КБ «Приватбанк» № 37392828000001 17 січня 2020. Наданими позивачем доказами підтверджується, що грошові кошти, які були стягнуті за виконавчим листом Дарницького районного суду міста Києва № 753/23701/15-ц від 06.11.2019 в межах виконавчого провадження № 60933345, були зараховані Печерським районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києва) на рахунок [PERSON] 17.03.2020 у сумі 1 497 327,75 грн. та 20.03.2020 у сумі 128 588,82 грн. Частинами першою, третьою, п`ятою статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що грошові суми, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. Відповідно до п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» стягувачу - фізичній особі стягнуті з боржника кошти перераховуються виконавцем на зазначений у заяві про примусове виконання рішення рахунок у банку або іншій фінансовій установі (заяві про зміну реквізитів рахунку у банку або іншій фінансовій установі) чи надсилаються на адресу стягувача поштовим переказом не пізніше наступного робочого дня з дня надходження таких коштів на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. Відтак, Печерський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києва) списані з АТ КБ «Приватбанк» грошові кошти за платіжною вимогою № 60933345/1 від 15.01.2020 повинен був перерахувати на рахунки стягувачів, в тому числі на рахунок позивача, у строки передбачені вищенаведеними нормами законодавства. З огляду на зазначене, суд погоджується з твердженням відповідача про те, що невчасне перерахування стягнутих з АТ КБ «Приватбанк» у межах зведеного виконавчого провадження № 60933345 за платіжною вимогою № 60933345/1 від 15.01.2020 коштів є відповідальністю органу державної виконавчої служби, а не АТ КБ «Приватбанк». При визначені розміру процентів за депозитом, суд виходить з того, що процентна ставка за користування банком депозитними коштами встановлена пунктом 1 договором у розмірі 10% річних. Водночас, пунктом 7 договору передбачено, що при поверненні вкладу з ініціативи клієнта до закінчення мінімального строку вкладу, вказаного в пункту 1 даного договору з дати початку/продовження строку вкладу, клієнту повертається сума вкладу і виплачуються проценти, нараховані по ставці «на вимогу» за фактичний строк користування вкладом. При витребуванні вкладу після закінчення мінімального строку вкладу з дати початку/продовження строку вкладу, але до початку строку вкладу, клієнту повертається сума вкладу і сплачуються проценти, нараховані виходячи з діючої процентної ставки по вкладу, помноженої на коефіцієнт 0,5. Згідно з пунктом 7 договору сума нарахованих процентів за цілу кількість строків вкладу, що минули з моменту укладення договору, сплачується у повному обсязі. Пунктом 1 договору також передбачено, що мінімальний строк вкладу становить 6 місяців. З огляду на зазначене, суд зазначає, що умовами договору процентна ставка за користування депозитними коштами не є чітко фіксованою та ставиться з залежність від того, коли вкладником заявляється вимога про повернення депозиту, зокрема: 1) за повний строк користування вкладом, що згідно з пунктом 1 договору становить 24 місяці, підлягають сплаті проценти за ставкою 10% річних на суму вкладу; 2) у випадку повернення вкладу з ініціативи вкладника до закінчення мінімального строку вкладу, вказаного в пункту 1 даного договору з дати початку/продовження строку вкладу, клієнту повертається сума вкладу і виплачуються проценти, нараховані по ставці «на вимогу»; 3) у випадку витребування вкладу після закінчення мінімального строку вкладу з дати початку/продовження строку вкладу, але до закінчення строку вкладу, вкладнику повертається сума вкладу і сплачуються проценти, нараховані виходячи з діючої процентної ставки по вкладу, помноженої на коефіцієнт 0,5. Пунктом 6 договору передбачено, що у випадку якщо по закінченню строку вкладу клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк, вказаний в пункті 1 даного договору. При цьому обчислення нового строку вкладу і нового мінімального строку вкладу починається з дня, наступного за датою закінчення попереднього строку вкладу. При розгляді справи № 753/23701/15 судами було встановлено, що після закінчення першого, повного строку вкладу 27.12.2014 року позивач не заявляв відповідачу про свою відмову від продовження строку, а відтак строк вкладу, в силу п. 6 договору, був автоматично продовженим ще на один строк (24 місяці) - з 28.12.2014 року до 27.12.2016 року. Водночас, судами у вказаній справі встановлено, що 14.12.2015 [PERSON] звернувся до банку із письмовою вимогою повернути вклад та проценти за вищевказаним договором, яка не була виконана відповідачем. Доказами, що містяться в матеріалах справи підтверджується, що зазначена вимога була надіслана позивачем на адресу банку 19.12.2015. Відзивом на позовну заяву від 23.04.2021, АТ КБ «Приватбанк» підтверджено, що зобов`язання банку з повернення депозиту та сплати позивачу процентів за ним настали починаючи з 23.12.2015. Частиною третьою статті 254 ЦК України встановлено, що строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Мінімальний строк, передбачений пунктом 1 договору у 6 місяців, при автоматичному продовженні строку дії договору, згідно з його пункту 6, припадав на 28.06.2015 року. Як встановлено судом вимога позивача про повернення вкладу від 14.12.2015, заявлена позивачем поза межами мінімального строку вкладу - 28.06.2015 та до закінчення повного строку вкладу - до 27.12.2016 включно. З огляду на зазначене, при визначені розміру процентів за користування відповідачем вкладу, суд керується пунктом 7 договору, умовами якого передбачено, що при витребуванні вкладу після закінчення мінімального строку вкладу з дати продовження строку вкладу, але до початку строку вкладу, клієнту повертається сума вкладу і сплачуються проценти, нараховані виходячи з діючої процентної ставки по вкладу, помноженої на коефіцієнт 0,5. Суд також враховує, що розглядаючи справу № 753/23701/15, було встановлено, що вимога позивача про повернення вкладу була заявлена поза межами мінімального строку вкладу, встановленого договором та до закінчення повного строку вкладу, у зв`язку із чим судовими рішеннями трьох інстанцій у зазначеній справі було підтверджено правомірність нарахування процентів на вклад за ставкою 10% річних, помноженої на коефіцієнт 0,5. Підпунктом 2 пункту 16 розділу ІІ Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій та операцій з ощадними сертифікатами банку, затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 516 від 03.12.2003, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2003 за № 1256/8577 передбачено, що банк сплачує вкладнику суму вкладу (депозиту) і нараховані за ним проценти у валюті вкладу (депозиту), якщо грошові кошти залучені на вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті, або на умовах та в порядку, передбачених договором. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). З огляду на зазначене, перевіривши наданий позивачем розрахунок та здійснивши власний розрахунок, суд приходить до висновку, що з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] підлягають стягненню проценти за користування депозитними коштами за період з 02.12.2015 до 16.01.2020 включно за процентною ставкою 10% річних на суму вкладу помноженою на коефіцієнт 0,5, що складає 10 321,92 дол. США. В частині вирішення позовної вимоги про стягнення 3% річних суд керується наступним. Відповідно до статті 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді 3% річних та інфляційних втрат не є санкцією, передбаченою умовами договору за неналежне виконання умов договору, та не входять до складу основного зобов`язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, нараховані на суму боргу 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, а тому право на позов про стягнення 3% річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц. Так, звертаючись з позовом у даній справі [PERSON] просив стягнути з АТ КБ «Приватбанк» 3% річних за несвоєчасне повернення депозиту у розмірі 6 320,55 дол. США за період з 31.12.2015 до 16.03.2020 включно. Змістом позовної заяви підтверджується, що вона подана [PERSON] до суду 04 листопада 2020 року. Відтак з огляду на вищенаведені норми вбачається, що 3% річних підлягають стягненню за період, що становить три роки, що передують даті звернення позивача до суду, тобто за період з 04.11.2017 до 04.11.2020 року. Водночас, враховуючи, що фактичне стягнення з відповідача заборгованості на користь позивача за виконавчим листом у справі № 753/23701/15 у межах зведеного виконавчого провадження відбулось 17.01.2020, суд погоджується з позицією АТ КБ «Приватбанк» про те, що період обрахунку 3% річних слід здійснювати за період з 04.11.2017 до 16.01.2020 включно. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Оскільки відповідачем заявлена вимога про застосування наслідків спливу строку позовної давності, яка визнана судом обґрунтованою, з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] підлягають стягненню 3% річних за період з 04.11.2017 до 16.01.2020 включно, які за власним розрахунком суду становлять 3 304,11 дол. США. Досліджуючи обґрунтованість заявленої позовної вимоги [PERSON] про стягнення пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд виходить з наступного. Преамбула Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає метою цього Закону створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України). Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3% вартості послуги за кожний день прострочення. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. Заперечуючи проти задоволення позову в частині стягнення пені, відповідач посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17 зазначає, що вона не підлягає стягненню у зв`язку із розірванням між сторонами договору. 09.11.2021 Великою Палатою Верховного Суду прийнята постанова у справі № 320/5115/17, в якій викладені наступні висновки суду касаційної інстанції: «Водночас рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04.12.2014 у справі № 320/9186/14-ц розірвано договори та стягнуто грошові кошти, внесені позивачами за договорами банківського вкладу. Отже, договірні зобов`язання на майбутнє, після набрання чинності судовим рішенням, між сторонами припинилися. Після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються». «Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Разом з тим після ухвалення судового рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 04.12.2014 (справа № 320/9186/14-ц), яке набрало законної сили 25.03.2015, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, кожним із вкладників та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується». «Разом з тим з обставин справи, що розглядається, вбачається, що договори банківського вкладу між сторонами були розірвані за рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04.12.2014, яке набрало законної сили 25.03.2015, що свідчить про те, що споживчі правовідносини між кожним із вкладників та банком припинилися, а отже, до них не застосовується Закон № 1023-ХІІ, тому Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від висновків, викладених у її постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), фактичні обставини якої відмінні від обставин цієї справи». Отже, приймаючи постанову від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17 Велика Палата Верховного Суду відмовила позивачам у стягненні пені зважаючи, що договір банківського вкладу був розірваний на підставі судового рішення. При цьому, звертає на себе увагу той факт, що при розгляді справи № 320/5115/17, Велика Палата Верховного Суду посилалась на рішення у справі № 320/9186/14-ц. Рішеннями судів трьох інстанцій у справі № 320/9186/14-ц визнана обґрунтованою позовна вимога позивачів про розірвання договору банківського вкладу у судовому порядку, оскільки їх вимога про розірвання договору та повернення вкладу не була добровільно виконана АТ КБ «Приватбанк». З огляду на зазначене вбачається, що при розгляді справ № 320/5115/17 та № 320/9186/14-ц суди, зокрема Велика Палата Верховного Суду, не вважали, що подання вкладником вимоги про розірвання договору банківського вкладу та повернення депозитних коштів, яка не виконана добровільно банківською установою, свідчить про розірвання такого договору. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Великою Палатою Верховного Суду прийнято низку судових рішень, в яких зазначено, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є суб`єктний склад учасників відносин, предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Вказана позиція Великої Палати Верховного Суду знайшла своє відображення у постановах, прийнятих у справах № 696/1693/15-ц, № 757/31606/15-ц, № 922/2383/16 та інших. При цьому, Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи. Розглядаючи справу судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що договір, укладений між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» у судовому порядку не розривався. З огляду на зазначене, суд вважає, що висновки про застосування норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17 в частині відсутності підстав для стягнення пені не можуть застосовуватись при розгляді даної справи з огляду на те, що правовідносини не є подібними, а саме фактичні обставини у справі № 320/5115/17 не є тотожними обставинам, встановленим судом при розгляді даної справи. Водночас, відповідно до висновку про застосування норм права, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25.01.2022 у справі № 761/16124/15-ц: «101. До спірних правовідносин споживача фінансових послуг та банку в разі невиконання банком зобов`язань за договором банківського вкладу підлягає застосуванню частина п`ята статті 10 Закону про захист прав споживачів, проте дійсний зміст приписів цієї норми слід трактувати так, що пеня, яка має бути сплачена виконавцем, нараховується на суму, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі базою нарахування пені згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону про захист прав споживачів слід вважати проценти на суму вкладу або дохід в іншій формі (статті 1058, 1061 ЦК України), що підлягає сплаті банком вкладникові за використання вкладу. Сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону про захист прав споживачів». Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Враховуючи вимоги статей 1058, 1061 ЦК України, законодавець визначає обов`язок Банка сплатити суму депозиту та нараховані на нього проценти за увесь час користування депозитом, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Приписами частини другої статті 258 ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Враховуючи, що датою звернення до суду у даній справі є 04.11.2020 року, враховуючи строк позовної давності для стягнення пені у один рік, що передує моменту пред`явлення позову, пеня мала б стягуватись за період з 04.11.2019 до 04.11.2020. Проте, оскільки фактичне виконання рішення суду у справі № 753/23701/15 шляхом примусового списання належної позивачу суми відбулось 17.01.2020, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 04.11.2019 до 16.01.2020 включно, яка за власним розрахунком суду становить 27,95 дол. США, що станом на дату подання позову, враховуючи офіційний курс валюти встановлений НБУ - 1 дол. = 28,58 грн., становить 798,81 грн. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з врахуванням вищенаведеного, суд вважає, що позов [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк», слід задовольнити частково. Здійснюючи розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд приходить до висновку, що з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 2 732,60 грн., оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду. На підставі викладеного та

Outcome: partial