Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-03 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача До Звенигородського районного суду надійшла дана позовна заява в якій позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просить зобов`язати [PERSON] не перешкоджати позивачу брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином [PERSON] ; Визначити наступний порядок спілкування [PERSON] з сином [PERSON] в наступному порядку : - Кожного тижня починаючи з 17 годин 00 хвилин п`ятниці і до 15 години 00 хвилин неділі. - Новорічні та різдвяні свята та дні народження дитини та батька з 15 годин 00 хвилин до 20 годин 00 хвилин. Зимою: з 13 по 21 січня. Весною : з 20 березня по 04 квітня. Літом з 17 по 27 липня. Восени з 01 по 21 жовтня;. Позивач має право бачитися з дитиною за місцем проживання сина і також за його місцем проживання, крім того відвідувати з дитиною розважально культурні заходи, парки, громадські місця, тощо; Позивач має право оздоровити дитину, в санаторіях, профілакторіях, курортах тощо; Позивач має право на обстеження та лікування у лікаря, а також відвідування навчальних закладів без присутності матері; Позивач має право за згодою дитини записувати його в секції , а також відвідувати його в час перебування на них. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 21 квітня 2017 року, між сторонами був зареєстрований шлюб. Від даного шлюбу [INFO] у сторін народився син [PERSON] . Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 23 січня 2019 року у справі № 694/1522/18 було розірвано шлюб між Позивачем та Відповідачем. Вище зазначеним рішенням також було встановлено, що [PERSON] проживає разом з матір`ю. Фактично з самого моменту розлучення, у Позивача з Відповідачем почалися непорозуміння щодо прийняття участі у вихованні сина, його відвідуванні, почалися створюватися штучні перешкоди зі сторони Відповідача та стосовно неможливості нормального спілкування батька із сином. Всі його намагання, з моменту розлучення, нормальним, мирним шляхом врегулювати даний спір призводять лише до конфліктів, оскільки Відповідач перешкоджає йому, не бажає його присутності та штучно створює такі обставини через які позивач не може нормально зустрічатися з сином. З метою встановлення способу участі у вихованні [PERSON] [INFO] позивач звернувся з відповідною заявою до комісії з захисту прав дітей Звенигородської районної державної адміністрації. За результатами розгляду заяви 17.02.2020 року на засіданні комісії з захисту прав дитини встановлено спосіб участі [PERSON] у вихованні малолітнього сина [PERSON] [INFO] , щонеділі, щосереди у святкові дні, дні народження сина, батька з 10 годин 00 хвилин до 12 годин 00 хвилин на території розважальних закладів для дітей, парків міста за попередньою домовленістю з матір`ю дитини за день до зустрічі. 07 лютого 2021 року позивачу вдалося умовити Відповідачку побачитися з сином, проте під час прогулянки з сином в парку міста Відповідачка разом з його батьком стежили за ним, знаходилися поряд та провокували конфлікти з метою фіксації даного факту позивачем було викликано працівники поліції та надано відповідні пояснення. Після чисельних марних спроб вирішити дане питання мирним шляхом, шляхом переговорів, взаємних поступок з метою недопущення страждань та негативного впливу на дитину, позивач вимушений звернутися до суду із даною позовною заявою. Відповідачем [PERSON] було подано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що відповідач визнає позов частково та вказує, що син [PERSON] відвідує дитячий садочок «Оленка» щодня з понеділка по п`ятницю з 08.00 до 17.00 години, має вже установлений певний уклад життя, знаходиться у нормальному для дитини середовищі, постійно спілкується із своїми однолітками. Зміна режиму дня та зміна місця для чотирьохрічної дитини явно не в інтересах малолітнього, та не в інтересах його емоційного та психічного розвитку. Вказує, що не перешкоджає спілкуванню дитини з батьком, що можуть підтвердити свідки та батьки позивача [PERSON] , [PERSON] , але бувають випадки, коли дитина хворіє та просто його стан здоров`я не надає можливості перебувати в інших місцях, ніж дома та проводити лікування. В таких випадках, відповідач, як мати, звичайно приймає рішення не давати сина батькові та вимушена відмовити позивачу у спілкуванні з дитиною. Стверджує, що позивач навмисно навіює у свідомість дитини неприязнь до матері та страхи. На меті позивача не стоїть питання саме участі у вихованні сина, а скоріш за все не дати їй спокою шляхом маніпуляцій спільною дитиною. Знаючи все про свого сина, знаючи про ситуацію, що склалася навколо малолітнього сина [PERSON] , навіть батьки позивача [PERSON] та [PERSON] не підтримують ідею побачень малолітнього сина [PERSON] з його батьком (позивачем) та виступають в цьому спорі на стороні відповідача. Таким чином, враховуючи вищенаведене, вважає, що позовні вимоги [PERSON] можуть бути задоволені частково з урахуванням висновку органу опіки та піклування, а саме встановити наступний порядок участі батька у вихованні дитини: щонеділі та щосереди, у святкові дні, дні народження батька з 10.00 години до 12.00 години, на території розважальних закладів для дітей, парків міста у присутності матері [PERSON] або батьків позивача (бабусі чи дідуся) [PERSON] , [PERSON] . Встановлюючи графік зустрічей необхідно врахувати інтереси малолітнього [PERSON] та відповідача, який не буде порушувати режиму дня та навчання дитини, не відривати її від нормального, звичайного для дитини середовища та не заважати нормальному її існуванню. Просить також врахувати рекомендації щодо режиму дня, який має забезпечувати високу працездатність дитини протягом навчального дня, тижня, року, захищати нервову систему від перевтоми. Підвищувати загальну стійкість організму, створювати сприятливі умови для фізичного і психічного розвитку. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.04.2021 року справу передано для розгляду судді Сакун Д.І. Ухвалою від 26.04.2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків. Ухвалою від 22.06.2021 року відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 09.07.2021 року відповідач [PERSON] подала заяву про збільшення строку для подання відзиву, в задоволенні якої Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 12.07.2021 року було відмовлено. 19.07.2021 року відповідач [PERSON] подала заяву із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. 16.08.2021 року позивач [PERSON] подав клопотання про залучення доказів, клопотання про виклик і допит свідків та клопотання про залишення без розгляду відзиву на позовну заяву, заперечення щодо виклику та допиту свідків заявлених відповідачем та клопотання відповідача про виклик свідків. 13.09.2021 року позивач [PERSON] подав клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та відкладення розгляду справи призначеного на 13.09.2021 року. Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області Сакун Д.І. здійснено перехід з розгляду цивільної справи в порядку спрощеного провадження, на розгляд справи за правилами загального позовного провадження та замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим судовим засіданням. Призначено підготовче засідання по справі на 13.10.2021 року о 12 год.30 хв. 08.10.2021 позивач подав до суду уточнену позовну заяву. Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 24.02.2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав та просив задовольнити. Відповідачка та її представник у судове засідання не з`явились, були повідомлені належним чином. Неодноразово подавали клопотання про відкладення розгляду справи. Третя особа в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала та просила задовольнити. В силу ч.3 ст.211 ЦПК України, суд вважає за можливе розгляд справи провести за відсутності осіб, які беруть участь у справі на підставі письмових документів. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Фактичні обставини, встановлені судом Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини справи. Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі, який рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 23.01.2019 року був розірваний. Рішення набрало законної сили 25.02.2019 року (а.с.27). Згідно свідоцтва про народження, серія [NUMBER] від 24.05.2017 року, виданого Звенигородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , про що в Книзі реєстрації народжень 24.05.2017 року зроблено відповідний актовий запис за № 97. Батьками дитини записані: [PERSON] та [PERSON] (а.с.26). З витягу з протоколу від 17.02.2020 року №1 засідання комісії Звенигородської РДА Черкаської області з питань захисту прав дитини вбачається, що комісією рекомендовано голові органу опіки та піклування райдержадміністрації надати розпорядження про встановлення способу [PERSON] у вихованні малолітнього сина [PERSON] щонеділі, щосереди, святкові дні, дні народження сина, батька з 10.00 год. до 12.00 год. на території розважальних закладів для дітей, парків міста за попередньою домовленістю з матір`ю дитини за день до зустрічі (а.с.28). З протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 13.01.2021 року вбачається, що [PERSON] звертався до поліції з заявою про невиконання [PERSON] розпорядження Звенигородської РДА Черкаської області (а.с.29). Згідно довідки №160 від 06.08.2021 року [PERSON] на «Д» обліку в Звенигородському наркологічному кабінеті не перебуває, на протязі п`яти років за медичною допомогою не звертався (а.с.69). З громадської характеристики від 05.08.2021 року №84/0218 виданої виконавчим комітетом Звенигородської міської ради Черкаської області вбачається, що [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою [ADDRESS] , фактично проживає за адресою [ADDRESS] . Підприємець. По місцю проживання характеризується позитивно. Заяв та скарг в міськвиконком на [PERSON] не надходило. Компрометуючими даними міськвиконком не володіє (а.с.70). Відповідно до Висновку Звенигородської міської ради від 16.02.2022 про участь батька [PERSON] у вихованні малолітнього сина [PERSON] надані рекомендації комісії з захисту прав дитини, відповідно до яких рекомендовано визначити спосіб участі батька [PERSON] у вихованні малолітнього сина [PERSON] в наступному порядку : - Кожного тижня починаючи з 17 годин 00 хвилин п`ятниці і до 15 години 00 хвилин неділі. - Новорічні та різдвяні свята та дні народження дитини та батька з 15 годин 00 хвилин до 20 годин 00 хвилин. Зимою: з 13 по 21 січня. Весною : з 20 березня по 04 квітня. Літом з 17 по 27 липня. Восени з 01 по 21 жовтня;. Позивач має право бачитися з дитиною за місцем свого проживання, крім того відвідувати з дитиною розважально культурні заходи, парки, громадські місця; Позивач має право оздоровити дитину, в санаторіях, профілакторіях, курортах; Позивач має право на обстеження та лікування у лікаря, а також відвідування навчальних закладів; Зустрічі проводити з обов`язковим урахуванням стану здоров`я, бажання дитини, її інтересів, потреб. Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, оцінка аргументів сторін. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1ст. 95 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з приписами ст.12ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За частиною першою статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно вимог ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1959 року батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною 1 статті 7 Конвенції встановлено, що дитина з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Відповідно до ч.3 ст. 9 Конвенції про права дитини, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Частина 1, 2ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-III від 26 квітня 2001 року вказує, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватись з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Сімейний Кодекс України також регулює сімейні, особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, в тому числі: відносини між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Дитина, яка розлучена з одним із батьків чи обома батьками, має право регулярно підтримувати особисті стосунки й прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найвищим інтересам дитини. Згідно приписів ч.1, ч. 2, ч. 3ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має право перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідност.159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Відповідно до ч. 4, 5ст. 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Разом з тим орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Судом встановлено, що дитина сторін в даній справі проживає разом зі своєю матір`ю [PERSON] . Між сторонами склались відчужені взаємовідносини, сторони не дійшли згоди щодо вирішення питання про визначення способів участі батька у вихованні дитини шляхом переговорів та прийняття обопільного рішення. За таких обставин, суд, при розгляді даної справи, враховує складні взаємовідносини між позивачем і відповідачем, наявність особистих претензій між сторонами, ставлення позивача до сина, відсутність будь-яких фактів, що свідчили б про негативний вплив позивача на фізичний, психологічний стан та розвиток дитини, малолітній вік дитини, позитивну характеристику за місцем проживання, а також Висновок Звенигородської міської ради від 16.02.2022 про участь батька [PERSON] у вихованні малолітнього сина [PERSON] .. Обґрунтування відповідачем заперечень щодо позовних вимог [PERSON] , суд вважає не переконливими, а графік побачень позивача з сином встановлений Висновком Звенигородської міської ради від 16.02.2022 про участь батька [PERSON] у вихованні малолітнього сина [PERSON] є достатнім для належного спілкування сина з батьком, забезпечення зі сторони батька виховного процесу малолітньої дитини. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що зазначений позивачем порядок спілкування з сином буде достатнім і відповідає принципу розумності, справедливості, збалансованості між інтересами всіх учасників сімейних відносин, пріоритету інтересів дитини. Згідно ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відтак, суд на основі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, зважаючи на вищевикладені аргументи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч.1, ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим в позовній заяві не міститься клопотання позивача про стягнення судових витрат з відповідача. Відтак, судові витрати залишаються за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved