Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-01 00:00:00

Позивачка [PERSON] 08.12.2021 року звернулась до суду з позовною заявою до відповідачки [PERSON] витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння, а саме просила витребувати на користь [PERSON] з незаконного володіння від [PERSON] земельні ділянки: з кадастровим номером 3223151000:04:026:0069, площею 0,1000 га, розташовану за адресою: Київська область, Обухівський район, Українська міська рада, яка перетинається з земельною ділянкою з кадастровим номером 3223151000:04:026:0068, що перебуває у приватній власності [PERSON] ; з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0070, площею 0,1125 га, та 3223151000:04:023:0099, площею 0,1125 га, розташовані за адресою: Київська область, Обухівський район, Українська міська рада, які перетинаються з площами співпадіння по 50% кожна з земельною ділянкою з кадастровим номером 3223151000:04:023:0076, що перебуває у приватній власності [PERSON] . Обґрунтовуючи позов, зазначила, що Позивачу на праві приватної власності належать на підставі посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забігайлом С.Ю. договорів дарування земельних ділянок від 18.06.2011р., які зареєстровані відповідно за реєстровими номерами 3278 та 3280, земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068, площею 0,1000 га, та 3223151000:04:023:0076, площею 0,2250 га, які розташовані за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Плюти. На виконання вимог закону та маючи намір зареєструвати належні на праві власності земельні ділянки в Державному земельному кадастрі, ведення якого розпочато з моменту набрання чинності Закону України «Про Державний земельний кадастр» з 01.01.2013р., позивач на свою заяву до Головного управління Держгеокадастру у Київській області про внесення відомостей до Державного земельного кадастру отримала від державного земельного реєстратора Відділу в Обухівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області Рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 23.05.2019р. за № РВ-3201806632019 з підстав перетину ділянки з кадастровим номером 3223151000:04:026:0068 з ділянкою 3223151000:04:026:0069, та від 23.05.2019р. за № РВ-3201806642019 з підстав перетину ділянки з кадастровим номером 3223151000:04:023:0076 з ділянками 3223151000:04:026:0070 та 3223151000:04:023:0099 з площами співпадіння по 50 % кожна. Після отримання Рішень позивачу стало відомо, що кінцевими власниками земельних ділянок з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0069 та 3223151000:04:026:0070 стала [PERSON] , а з кадастровим номером 3223151000:04:023:0099 став [PERSON] . Між тим, позивач, як власник земельних ділянок з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:023:0076, волю на відчуження цих земельних ділянок не виявляла, жодного відповідного рішення з цього приводу не існує, право власності позивача на зазначені земельні ділянки в установленому законом порядку відповідно до вимог ст. 140 Земельного кодексу України не припинено. Повне співпадіння меж земельних ділянок з кадастровим номером 3223151000:04:026:0068 з ділянкою 3223151000:04:026:0069, та з кадастровим номером 3223151000:04:023:0076 з ділянками 3223151000:04:026:0070 та 3223151000:04:023:0099 також підтверджено даними Проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для індивідуального садівництва 8 громадянам (у тому числі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області, копіями Поземельних книг з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0069, 3223151000:04:026:0070 та 3223151000:04:023:0099, Державними актами про право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:026:0070, а також Рішеннями державного земельного реєстратора Відділу в Обухівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 23.05.2019р. за № РВ-3201806632019 та від 23.05.2019р. за № РВ-3201806642019. 20.06.2019р. позивач [PERSON] зверталась до Обухівського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , Головного управління Держгеокадастру у Київській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Київській області), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконними та скасування наказів, визнання договорів купівлі-продажу недійсними, скасування державної реєстрації права власності та витребування земельної ділянки з чужого володіння (справа №372/2253/19). Позов було вмотивовано тим, що позивач з 18.06.2011р. є власником земельних ділянок з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:023:0076, які в 2014 році в порушення норм законодавства шляхом присвоєння цим земельним ділянкам інших кадастрових номерів 3223151000:04:026:0069, 3223151000:04:026:0070, 3223151000:04:023:0099 перейшли у власність [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 20.08.2020р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 02.02.2021р. у справі № 372/2253/19 у задоволенні позову відмовлено. [PERSON] та [PERSON] , розуміючи, що постанова суду апеляційної інстанції позивачем буде оскаржена в касаційному порядку, відчужили спірні земельні ділянки [PERSON] , а саме, [INFO] - з кадастровим номером 3223151000:04:023:0099, та 12.02.2021р. - з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0069, 3223151000:04:026:0070. Згідно Інформаційної довідки № 284321264 від 11.11.2021р. державна реєстрація земельних ділянок з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0069, 3223151000:04:026:0070, 3223151000:04:023:0099 за [PERSON] здійснена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй Вітою Володимирівною 12.02.2021р., 12.02.2021р. та 10.02.2021р. відповідно на умовах укладення посвідчених цими же датами приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В. договорів купівлі-продажу земельної ділянки за 24.11.2014р. за реєстровими номерами 268, 267, 260 відповідно. Постановою Верховного Суду від 16.06.2021р. постанову Київського апеляційного суду від 02.02.2021р. скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Київського апеляційного суду від 14.09.2021р. апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 20.08.2020р. скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов задоволено частково. Визнано незаконними та скасовано накази про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність, видані ГУ Держземагентства у Київській області на ім`я [PERSON] , який зареєстрований 02.06.2014р. за №10-1378/15-14сг, на ім`я [PERSON] , який зареєстрований 02.06.2014р. за №10-1377/15-14сг, на ім`я [PERSON] , який зареєстрований 02.06.2014р. за №10- 1380/15-14сг. Визнано договори купівлі-продажу земельних ділянок за кадастровими номерами 3223151000:04:026:0069 та 3223151000:04:026:0070 від 24 листопада 2014 року, посвідчені та зареєстровані приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. за №1718 та №1722 та договір купівлі-продажу земельної ділянки за кадастровим номером 3223151000:04:023:0099 від 11.06.2015р., посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В. за № 1952, недійсними. Скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 3223151000:04:026:0069, площею 0,1000 га, розташовану за адресою: Київська область, Обухівський район, Українська міська рада, зареєстровану за [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. 24.11.2014р. за номером запису 7807165. Скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 3223151000:04:026:0070, площею 0,1125 га, розташовану за адресою: Київська область, Обухівський район, Українська міська рада, зареєстровану за [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. 24.11.2014р. за номером запису 7807393. Скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 3223151000:04:023:0099, площею 0,1125 га, розташовану за адресою: Київська область, Обухівський район, Українська міська рада, зареєстровану за [PERSON] приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е. В. 11.06.2015р. за номером запису 10003604. Скасовано державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельних ділянок: - з кадастровим номером 3223151000:04:026:0069, площею 0,1000 га, здійснену державним кадастровим реєстратором Петриком Д. О. 14 квітня 2014 року, право власності на яку зареєстровано за [PERSON] , 16 травня 2015 року державним кадастровим реєстратором Заєць К.А. внесені відомості про зміну зареєстрованого права власності на земельну ділянку за [PERSON] ; - з кадастровим номером 3223151000:04:026:0070, площею 0,1125 га, здійснену державним кадастровим реєстратором Петриком Д. О. 14 квітня 2014 року, право власності на яку зареєстровано за [PERSON] , 16 травня 2015 року державним кадастровим реєстратором Заєць К. А. внесені відомості про зміну зареєстрованого права власності на земельну ділянку за [PERSON] ; - з кадастровим номером 3223151000:04:023:0099, площею 0,1125 га, здійснену державним кадастровим реєстратором Петриком Д.О. 14 квітня 2014 року, право власності на яку зареєстровано за [PERSON] , 17 грудня 2015 року державним кадастровим реєстратором Заєць К.А. внесені відомості про зміну зареєстрованого права власності на земельну ділянку за [PERSON] . В іншій частині позовних вимог відмовлено. На стадіях апеляційного та касаційного розгляду справи позивач з огляду на вимоги ст. 51 ЦПК України не мала процесуальної можливості заявити клопотання про залучення до участі в справі співвідповідача [PERSON] , тому позовні вимоги щодо витребування земельних ділянок із незаконного володіння від [PERSON] у цій справі не заявлялися. 06.10.2021р. [PERSON] на виконання зазначеної постанови Київського апеляційного суду від 14.09.2021р. у справі № 372/2253/19 на підставі частини четвертої ст. 9, частини шостої ст. 16, частини десятої ст. 24 Закону України «Про державний земельний кадастр», звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Київській області із заявою, в якій просила: - скасувати державну реєстрацію та кадастрові номери земельних ділянок 3223151000:04:026:0069, 3223151000:04:026:0070, 3223151000:04:023:0099; - зареєструвати земельні ділянки за кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:023:0076, права власності на які підтверджуються Державними актами на право власності на земельну ділянку та нотаріально посвідченими Договорами дарування земельної ділянки. Листом від 22.10.2021р. № Б-1663/0-2621/6-21 Головне управління Держгеокадастру у Київській області повідомлено [PERSON] , що за інформацією Відділу № 4 Управління в Обухівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області (далі - Відділ) відповідно до програмного забезпечення ведення Державного земельного кадастру (ДЗК) за інформацією про зареєстровані речові права, що надійшли 12.02.2021 в порядку інформаційного взаємообміну від суб`єктів реєстрації речових прав на нерухоме майно, земельні ділянки з кадастровими номерами: 3223151000:04:026:0069, 3223151000:04:026:0070, 3223151000:04:023:0099 обліковуються за [PERSON] . Інформація про скасування права власності за гр. [PERSON] на земельні ділянки з кадастровими номерами: 3223151000:04:026:0069, 3223151000:04:026:0070, 3223151000:04:023:0099 у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в порядку інформаційного обміну до Державного земельного кадастру не надходила, у зв`язку з чим скасувати державну реєстрацію вищевказаних ділянок не має можливості. За таких обставин позивач позбавлена можливості у правовий спосіб відновити порушене право власності на належні їй земельні ділянки за вказаним судовим рішенням та вимушена звертатися повторно до суду загальної юрисдикції з відповідною заявою про відновлення порушеного права. Також позивачка просила стягнути з відповідачки на її користь понесені судові витрати. 10.12.2021 року було винесено ухвалу про задоволення заяви [PERSON] про забезпечення позову, накладено арешт на спірні земельні ділянки. 10.01.2022 року винесено ухвалу про виправлення описки у вказаній вище ухвалі від 10.12.2021 року. 16.02.2022 року винесена ухвала про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження та призначення по справі підготовчого судового засідання. 12.05.2022 року винесено ухвалу про відмову у ззадоволенні клопотання представниці відповідачки про зупинення провадження у справі. 01.06.2022 року винесено ухвалу про витребування доказів. 07.07.2022 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. В судовому засідання представник позивачка та її представниця [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Пояснили, що позивачкою за договором набуто право власності на спірні ділянки в 2011 році, вона не відмовлялась від ділянок і не відчуджувала їх. Судовими рішеннями у інших справах встановлено, що студентам було незаконно виділено ці ж ділянки, але з іншими площами і кадастровими номерами, було змінено цільове призначення. Після винесення рішення судом першої інстанції про скасування державних актів за один день до остаточного рішення апеляційного суду на ім`я відповідачки було переоформлено у незаконний спосіб спірні ділянки, тому їх слід витребувати з її незаконного володіння. Вважали, що строки позовної давності не пропущені, оскільки дізнались про набуття відповідачкою ділянок у 2019 році після отримання відмови держгеокадастру. Представниця відповідачки [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила в повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість, пояснила, що відповідачка є добросовісним набувачем земельної ділянки, межі спірних ділянок перетинаються частково, оскільки площі різні ділянки сторін не є одним і тим же майном, належні відповідачці ділянки є новоствореним майном, позовом обраний невірний спосіб захисту, відповідачка не повинна відповідати за помилки державних органів, просила застосувати наслідки спливу позовної давності. Вислухавши позивача, представників сторін, перевіривши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Позивачці [PERSON] на праві приватної власності належать на підставі посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забігайлом С.Ю. договорів дарування земельних ділянок від 18.06.2011р., які зареєстровані відповідно за реєстровими номерами 3278 та 3280, земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068, площею 0,1000 га, та 3223151000:04:023:0076, площею 0,2250 га, які розташовані за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Плюти. Земельні ділянки прийняті позивачем та відповідно до п. 10 кожного з договорів та ст. 722 ЦК України право власності на земельні ділянки у позивача виникло з моменту прийняття дарунку. Зазначене також підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів від 18.06.2011р. № 10031499 на земельну ділянку з кадастровим номером 3223151000:04:026:0068, та від 18.06.2011р. № 10031511 з кадастровим номером 3223151000:04:023:0076. Відчуження цих земельних ділянок за нотаріально посвідченими договорами зареєстровано 01.08.2011р. у Поземельній книзі за відповідними реєстровими номерами 3223151000040260068:3:227 та 3223151000040230076:3:227, про що свідчать відповідні записи, здійснені начальником відділу Деркомзему у м. Українка Обухівського району Київської області на оригіналах кожного з Державних актів на право власності на земельну ділянку, які зберігаються у позивача. Факт належності особам, які відчужили позивачу зазначені земельні ділянки (дарувальникам), та державної реєстрації земельних ділянок в установленому законом порядку на момент їх виділення первісним власникам підтверджено документально. Зокрема, земельна ділянка за кадастровим номером 3223151000:04:026:0068 відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯЛ №427305, виданим 15.09.2010р. відділом Держкомзему у м. Українка Обухівського району Київської області на підставі Рішення Української міської ради 59 сесії 05 скликання від 12.08.2010р., який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №011098600774, із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, належала на праві власності [PERSON] . Земельна ділянка за кадастровим номером 3223151000:04:023:0076 відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯЛ №427310, виданим 13.09.2010р. відділом Держкомзему у м. Українка Обухівського району Київської області на підставі Рішення Української міської ради 59 сесії 05 скликання від 12.08.2010р., який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №011098600769, із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, належала на праві власності [PERSON] . Ці правочини в установленому законом порядку не скасовані та недійсними, протиправними або незаконними не визнавались. Підстави набуття права приватної власності на зазначені земельні ділянки позивачем та їх попередніми власниками є законними та обгрунтованими. Згідно абз. 1 ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України в редакції, чинній на час видання Державних актів на право власності на земельні ділянки [PERSON] та [PERSON] , громадяни набувають право власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом, або за результатами аукціону. Відповідно до ч.ч. 2, 6 ст. 116 ЗК України в цій же редакції, набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно ч. 1 ст. 125 ЗК України в редакції, чинній на час видання Державних актів на право власності на земельні ділянки [PERSON] та [PERSON] та подальшого їх відчуження позивачу, право власності на земельну ділянку а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЗК України в редакції, чинній з 01.05.2009р. до 01.01.2013р., право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті; а у редакції, чинній з 01.01.2013р., - право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Частинами другою та шостою ст. 126 ЗК України в редакції, чинній на час видання Державних актів на право власності на земельну ділянку та їх дарування позивачу первісними власниками, було визначено, що право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується, зокрема, цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою. При набутті права власності на земельну ділянку на підставі документів, визначених частиною другою цієї статті, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки. На державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про відчуження земельної ділянки із зазначенням документа, на підставі якого відбулося відчуження. Зазначені вимоги закону в повному обсязі дотримані при отриманні цих земельних ділянок у власність [PERSON] та [PERSON] та при подальшому їх відчуженні (за договором дарування) позивачці [PERSON] . На виконання вимог закону та маючи намір зареєструвати належні на праві власності земельні ділянки в Державному земельному кадастрі, ведення якого розпочато з моменту набрання чинності Закону України «Про Державний земельний кадастр» з 01.01.2013р., позивач на свою заяву до Головного управління Держгеокадастру у Київській області про внесення відомостей до Державного земельного кадастру отримала від державного земельного реєстратора Відділу в Обухівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області Рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 23.05.2019р. за № РВ-3201806632019 з підстав перетину ділянки з кадастровим номером 3223151000:04:026:0068 з ділянкою 3223151000:04:026:0069, та від 23.05.2019р. за № РВ-3201806642019 з підстав перетину ділянки з кадастровим номером 3223151000:04:023:0076 з ділянками 3223151000:04:026:0070 та 3223151000:04:023:0099 з площами співпадіння по 50 % кожна. Суд погоджується із доводами позову про те, що після отримання Рішень позивачу стало відомо, що кінцевими власниками земельних ділянок з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0069 та 3223151000:04:026:0070 стала [PERSON] , а з кадастровим номером 3223151000:04:023:0099 став [PERSON] . Позивачка, як власник земельних ділянок з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:023:0076, волю на відчуження цих земельних ділянок не виявляла, жодного відповідного рішення з цього приводу не існує, право власності позивача на зазначені земельні ділянки в установленому законом порядку відповідно до вимог ст. 140 Земельного кодексу України не припинено. Відповідно до вимог ст. 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. 02.06.2014р. Головним управлінням Держземагентства у Київській області прийняті накази «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», відповідно до яких затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок, розташованих на території Української міської ради Обухівського району Київської області, для індивідуального садівництва у власність громадянам України відповідно [PERSON] (в наказі в прізвищі власника земельної ділянки допущено по всьому тексту наказу описка та замість правильного написання прізвища « [PERSON] » у всіх випадках зазначено « [PERSON] ») - 3223151000:04:026:0069, площею 0,1000 га (наказ №10-1378/15-14сг), [PERSON] - 3223151000:04:026:0070, площею 0,1125 га (наказ №10-1377/15-14сг), [PERSON] -3223151000:04:023:0099, площею 0,1125 га (наказ №10-1380/15-14сг). Згідно Інформаційної довідки №178352300 від 22.08.2019р. державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 3223151000:04:026:0069, площею 0,1000 га за адресою: Київська область Обухівський район, цільове призначення для індивідуального садівництва, здійснена 14.04.2014р. Управлінням Держземагентства в Обухівському районі Київської області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 400806632231. 07.07.2014р. державним реєстратором реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області Борискевичем М.І. видано свідоцтво про право власності серія та номер [NUMBER] на зазначену земельну ділянку [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , яким в подальшому здійснено відчуження земельної ділянки на умовах укладення посвідченого 24.11.2014р. за реєстровим номером 1718 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. договору купівлі-продажу земельної ділянки [PERSON] , номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 7807165. Згідно Інформаційної довідки №178355010 від 22.08.2019р. державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 3223151000:04:026:0070, площею 0,1125 га за адресою: Київська область Обухівський район, цільове призначення для індивідуального садівництва, здійснена 14.04.2014р. Управлінням Держземагентства в Обухівському районі Київської області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 387165132231. 18.06.2014р. державним реєстратором реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області Борискевичем М.І. видано свідоцтво про право власності серія та номер [NUMBER] на зазначену земельну ділянку [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , яким в подальшому здійснено відчуження земельної ділянки на умовах укладення посвідченого 24.11.2014р. за реєстровим номером 1722 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. договору купівлі-продажу земельної ділянки [PERSON] , номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 7807393. Згідно Інформаційної довідки №178351347 від 22.08.2019р. державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 3223151000:04:023:0099, площею 0,1125 га, цільове призначення для індивідуального садівництва, здійснена 14.04.2014р. Управлінням Держземагентства в Обухівському районі Київської області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 386537032231. 17.06.2014р. державним реєстратором реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області Борискевичем М.І. видано свідоцтво про право власності серія та номер [NUMBER] на зазначену земельну ділянку [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , яким в подальшому здійснено відчуження земельної ділянки на умовах укладення посвідченого 11.06.2015р. приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В. договору купівлі-продажу земельної ділянки [PERSON] , номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10003604. Таким чином, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , безоплатно набувши у власність земельні ділянки для ведення індивідуального садівництва та не маючи на меті використовувати земельні ділянки за цільовим призначенням, фактично через три місяці за оплатними договорами купівлі-продажу відчужили їх третім особам. Вимогами ч. 5 ст. 116 ЗК України в редакції Закону № 5245-VI від 06.09.2012, яка діяла на момент передачі у власність спірних земельних ділянок [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та залишається чинній на теперішній час, визначено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Однак зазначені земельні ділянки, межі яких повністю перетинаються з земельними ділянками з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:023:0076, незаконно набуті у власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі наказів начальника Головного управління Держземагентсва у Київській області від 02.06.2014р. при наявності неприпиненого права власності на них, яке зареєстроване за позивачем. Постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015р. №5 «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру» утворено ГУ Держгеокадастру шляхом реорганізації ГУ Держземагентства. Поземельні книги в паперовій та електронній формах, в яких містяться відомості про земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:023:0076, про суб`єктів прав на них та правовстановлюючі документи, дані про нормативну грошову оцінку, межі розташування, їх цільове призначення, відповідно до чинного до 01.01.2013р. Порядку ведення Поземельної книги, затвердженого постановою КМУ від 09.09.2009р. №1021, пунктів 53-55 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою КМУ від 17.10.2012р. № 1051, зберігалися у територіальному органі Головного управління Держземагенства у Київській області за місцем розташування земельних ділянок, та після припинення його діяльності передані на зберігання у відповідний територіальний орган Головного управління Держгеокадастру у Київській області, на який згідно ст. 7 Закону України «Про Державний земельний кадастр» покладено серед іншого обов`язки ведення та адміністрування Державного земельного кадастру, здійснення державної реєстрації земельних ділянок, обмежень у їх використанні, ведення поземельних книг. Порушення прав позивача виникло внаслідок невиконання Головним управлінням Держземагенства в Київській області, правонаступником якого є Головне управління Держгеокадастру у Київській області, вимог ч. 1 ст. 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр», відповідно до якої відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру, в тому числі, на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 79-1 цього Закону, при їх формуванні. Відповідно до ст. 79-1 цього Закону формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок… Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Пунктом четвертим Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що відомості про земельні ділянки, зареєстровані до набрання чинності цим Законом у Державному реєстрі земель, підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами. Крім того, відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, що містяться в документації із землеустрою та оцінки земель, затвердженої та переданої до Державного фонду документації із землеустрою до 1 січня 2013 року, підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру на безоплатній основі центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, та його територіальними органами відповідно до їх повноважень. Згідно з п. 10 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» усі державні акти, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними, не залежно від наявності чи відсутності кадастрового номера. Земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:023:0076, що належать позивачу, є сформованими ще з моменту присвоєння їм кадастрових номерів, тобто з 12.08.2010р., а після набрання чинності з 01.01.2013р. Закону України «Про Державний земельний кадастр» і ведення з 01.01.2013р. Державного земельного кадастру, інформацію про ці земельні ділянки не внесено до Державного земельного кадастру саме з вини Головного управління Держземагенства в Київській області, правонаступником якого на теперішній час є Головне управління Держгеокадастру у Київській області, в якого була наявна вся технічна документація на зазначені земельні ділянки та Поземельна книга на сформовані земельні ділянки всього Обухівського району Київської області, чим порушено законні права позивача на належні їй на праві власності земельні ділянки, за захистом якого позивач звертається до суду з відповідним позовом. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019р. у справі № 367/2022/15-ц (п. 56) зроблено правовий висновок, відповідно до якого формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб. Таким чином, при наявності достовірних відомостей про належність на праві власності позивачу земельних ділянок з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:023:0076, Головним управлінням Держземагенства у Київській області Бідненку В.С., [PERSON] , [PERSON] незаконно надано у власність ці ж самі земельні ділянки з присвоєнням їм інших кадастрових номерів - 3223151000:04:026:0069, 3223151000:04:026:0070, 3223151000:04:023:0099, та 14.04.2014р. здійснено їх державну реєстрацію. При повному співпадінні меж зазначених земельних ділянок, їх площі, міри ліній по периметру, координат поворотних точок меж земельних ділянок, Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області при видачі наказів щодо надання їх у власність громадянам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та внесенні до Державного земельного кадастру відомостей про земельні ділянки спотворено дані про фактичне місце їх розташування. Зокрема, за даними Державних актів на право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:026:0070, ці земельні ділянки розташовані у с. Плюти Обухівського району Київської області, тоді як за даними Поземельних книг на земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0069, 3223151000:04:026:0070 та 3223151000:04:023:0099, останні розташовані в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області. Повне співпадіння меж земельних ділянок з кадастровим номером 3223151000:04:026:0068 з ділянкою 3223151000:04:026:0069, та з кадастровим номером 3223151000:04:023:0076 з ділянками 3223151000:04:026:0070 та 3223151000:04:023:0099 також підтверджено даними Проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для індивідуального садівництва 8 громадянам (у тому числі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області, копіями Поземельних книг з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0069, 3223151000:04:026:0070 та 3223151000:04:023:0099, Державними актами про право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:026:0070, а також Рішеннями державного земельного реєстратора Відділу в Обухівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 23.05.2019р. за № РВ-3201806632019 та від 23.05.2019р. за № РВ-3201806642019. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Система кадастрової нумерації земельних ділянок є єдиною на всій території України. Кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера. Скасований кадастровий номер земельної ділянки не може бути присвоєний іншій земельній ділянці. Кадастрові номери земельних ділянок 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:023:0076, що належать позивачу на праві власності, не скасовані, але цим земельним ділянкам органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. незаконно присвоєні інші кадастрові номери з метою завуальованого незаконного вилучення із власності позивача належних їй на праві власності земельних ділянок без припинення її права власності на ці земельні ділянки. Таким чином, маючи достовірні дані про власника земельних ділянок з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:023:0076, їх межі розташування, всі інші відомості щодо цих земельних ділянок, Головним управлінням Держземагенства у Київській області [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] безпідставно надані у власність земельні ділянки з присвоєнням інших кадастрових номерів 3223151000:04:026:0069, 3223151000:04:026:0070, 3223151000:04:023:0099 та здійснено 14.04.2014р. державну реєстрацію земельних ділянок з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0069, 3223151000:04:026:0070, 3223151000:04:023:0099 на вже сформованих інших земельних ділянках з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:023:0076 без зміни їх меж, які були самостійними об`єктами цивільних прав позивача та належним чином 01.08.2011р. зареєстровані в Поземельній книзі на праві власності за позивачем. Крім того, Головне Управління Держгеокадастру у Київській області при прийнятті наказів про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок у власність [PERSON] з кадастровим номером 3223151000:04:026:0069, [PERSON] з кадастровим номером 3223151000:04:026:0070, [PERSON] з кадастровим номером 3223151000:04:023:0099, межі яких повністю співпадають з межами земельних ділянок з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:023:0076 щодо їх дислокації із суміжними земельними ділянками із зазначенням контурів, координат поворотних точок, геометричних параметрів, і відносяться до земель комунальної власності, вийшло за межи своїх повноважень та незаконно надало їх у власність переліченим особам шляхом безпідставної зміни їх цільового призначення, а саме змінивши їх категорію з земель комунальної власності на землі сільськогосподарського призначення державної власності. Згідно з пунктом «б» ч. 1 ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України Головним управлінням Держгеокадастру належать повноваження щодо передачі у власність земельних ділянок виключно із земель сільськогосподарського призначення державної власності. Як визначено частинами першою, другою ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Системний аналіз чинного законодавства визначає, що лише органи місцевого самоврядування мають повноваження щодо розпорядження земельними ділянками, які віднесено до земель комунальної власності у межах населеного пункту (села, селища, міста). Належні на праві власності позивачу земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:023:0076, які розташовані за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Плюти, відносяться до земель комунальної власності. Попередні власники цих земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] набули їх у власність на підставі рішення Української міської ради від 12.08.2010р. про затвердження проектів землеустрою та передачу у власність 18-ти громадянам відповідних земельних ділянок із земель комунальної власності, що підтверджується Державними актами на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 427305 та серії ЯЛ № 427310. Факт належності земельних ділянок з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:023:0076 до земель комунальної власності Української міської ради Обухівського району Київської області також встановлено рішенням Обухівського районного суду Київської області від 08.04.2019р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23.10.2019р. та постановою Верховного Суду від 10.02.2021р., у справі № 1018/3822/12 за позовом прокурора Обухівського району в інтересах держави, в особі Обухівської районної державної адміністрації Київської області, Головного управління Держземагенства в Київській області, правонаступником якого є ГУ Держгеокадастру у Київській області до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Української міської ради Обухівського району Київської області про визнання недійсним рішення Ради та державних актів на право власності на земельні ділянки. Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 82 ЦПК України, якою визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, Головним Управлінням Держгеокадастру у Київській області (до встановлення правонаступництва - Головним Управлінням Держземагентством у Київській області) перевищені повноваження щодо надання у власність земельних ділянок із земель комунальної власності громадянам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Таким чином, земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:023:0076 вибули з власності їх законного володільця [PERSON] поза її волею, та передані у власність іншим особам завдяки зміні їх кадастрових номерів на підставі наказів Головного Управління Держземагентства у Київській області від 02.06.2014р., незаконно, а Головним Управлінням Держземагентства у Київській області здійснено невиправдане втручання в право власності позивача на спірні земельні ділянки, якою жодних вимог Закону не порушено, у законний спосіб набуто право власності на ці земельні ділянки на підставі цивільно-правових договорів. Одночасно Головним Управлінням Держземагентства у Київській області змінено цільове призначення земельних ділянок з ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд із незаконним вилученням із земель комунальної власності Української міської ради на земельні ділянки для індивідуального садівництва, що розташовані на території Української міської ради Обухівського району Київської області із введенням їх до земель державної власності. Наведе свідчить про те, що накази Головного Управління Держземагентства у Київській області від 02.06.2014р. про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність громадянам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за №10-1378/15-14сг, №10-1377/15-14сг, №10- 1380/15-14сг, відповідно до яких здійснено протиправне вилучення земельних ділянок із власності позивача [PERSON] , є незаконними як такі, що прийняті за відсутності волевиявлення власника [PERSON] . Тому ці накази не створюють правових наслідків незалежно від того, чи були вони скасовані судовим рішенням в іншій справі. Позиція позивача в цій частині узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленої в постанові від 14.11.2018р. у справі № 183/1617/16, якою визначено, що невиявлення власником земельної ділянки волі на відчуження цієї ділянки тягне за собою незаконність прийнятого повноважним органом державної влади рішення про надання цієї земельної ділянки у власність іншим особам. А прийняте за відсутності волевиявлення власника земельної ділянки рішення не створює правових наслідків незалежно від того, чи було воно скасоване судовим рішенням в іншій справі (п.п. 60-62). Слід також зазначити, що таке рішення про надання земельних ділянок у власність іншим особам, що належали на праві власності позивачу, було прийнято неповноважним органом - Головним Управлінням Держземагентства у Київській області, з огляду на приписи ст. ст. 12, 122, 116 Земельного кодексу України. 20.06.2019р. позивач [PERSON] зверталась до Обухівського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , Головного управління Держгеокадастру у Київській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Київській області), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконними та скасування наказів, визнання договорів купівлі-продажу недійсними, скасування державної реєстрації права власності та витребування земельної ділянки з чужого володіння (справа №372/2253/19). Позов було вмотивовано тим, що позивач з 18.06.2011р. є власником земельних ділянок з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:023:0076, які в 2014 році в порушення норм законодавства шляхом присвоєння цим земельним ділянкам інших кадастрових номерів 3223151000:04:026:0069, 3223151000:04:026:0070, 3223151000:04:023:0099 перейшли у власність [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 20.08.2020р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 02.02.2021р. у справі № 372/2253/19 у задоволенні позову відмовлено. [PERSON] та [PERSON] , розуміючи, що постанова суду апеляційної інстанції позивачем буде оскаржена в касаційному порядку, відчужили спірні земельні ділянки [PERSON] , а саме, [INFO] - з кадастровим номером 3223151000:04:023:0099, та 12.02.2021р. - з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0069, 3223151000:04:026:0070. Згідно Інформаційної довідки № 284321264 від 11.11.2021р. державна реєстрація земельних ділянок з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0069, 3223151000:04:026:0070, 3223151000:04:023:0099 за [PERSON] здійснена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй Вітою Володимирівною 12.02.2021р., 12.02.2021р. та 10.02.2021р. відповідно на умовах укладення посвідчених цими же датами приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В. договорів купівлі-продажу земельної ділянки за 24.11.2014р. за реєстровими номерами 268, 267, 260 відповідно. Постановою Верховного Суду від 16.06.2021р. постанову Київського апеляційного суду від 02.02.2021р. скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Київського апеляційного суду від 14.09.2021р. апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 20.08.2020р. скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов задоволено частково. Визнано незаконними та скасовано накази про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність, видані ГУ Держземагентства у Київській області на ім`я [PERSON] , який зареєстрований 02.06.2014р. за №10-1378/15-14сг, на ім`я [PERSON] , який зареєстрований 02.06.2014р. за №10-1377/15-14сг, на ім`я [PERSON] , який зареєстрований 02.06.2014р. за №10- 1380/15-14сг. Визнано договори купівлі-продажу земельних ділянок за кадастровими номерами 3223151000:04:026:0069 та 3223151000:04:026:0070 від 24 листопада 2014 року, посвідчені та зареєстровані приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. за №1718 та №1722 та договір купівлі-продажу земельної ділянки за кадастровим номером 3223151000:04:023:0099 від 11.06.2015р., посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В. за № 1952, недійсними. Скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 3223151000:04:026:0069, площею 0,1000 га, розташовану за адресою: Київська область, Обухівський район, Українська міська рада, зареєстровану за [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. 24.11.2014р. за номером запису 7807165. Скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 3223151000:04:026:0070, площею 0,1125 га, розташовану за адресою: Київська область, Обухівський район, Українська міська рада, зареєстровану за [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. 24.11.2014р. за номером запису 7807393. Скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 3223151000:04:023:0099, площею 0,1125 га, розташовану за адресою: Київська область, Обухівський район, Українська міська рада, зареєстровану за [PERSON] приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е. В. 11.06.2015р. за номером запису 10003604. Скасовано державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельних ділянок: - з кадастровим номером 3223151000:04:026:0069, площею 0,1000 га, здійснену державним кадастровим реєстратором Петриком Д. О. 14 квітня 2014 року, право власності на яку зареєстровано за [PERSON] , 16 травня 2015 року державним кадастровим реєстратором Заєць К.А. внесені відомості про зміну зареєстрованого права власності на земельну ділянку за [PERSON] ; - з кадастровим номером 3223151000:04:026:0070, площею 0,1125 га, здійснену державним кадастровим реєстратором Петриком Д. О. 14 квітня 2014 року, право власності на яку зареєстровано за [PERSON] , 16 травня 2015 року державним кадастровим реєстратором Заєць К. А. внесені відомості про зміну зареєстрованого права власності на земельну ділянку за [PERSON] ; - з кадастровим номером 3223151000:04:023:0099, площею 0,1125 га, здійснену державним кадастровим реєстратором Петриком Д.О. 14 квітня 2014 року, право власності на яку зареєстровано за [PERSON] , 17 грудня 2015 року державним кадастровим реєстратором Заєць К.А. внесені відомості про зміну зареєстрованого права власності на земельну ділянку за [PERSON] . В іншій частині позовних вимог відмовлено. На стадіях апеляційного та касаційного розгляду справи позивач з огляду на вимоги ст. 51 ЦПК України не мала процесуальної можливості заявити клопотання про залучення до участі в справі співвідповідача [PERSON] , тому позовні вимоги щодо витребування земельних ділянок із незаконного володіння від [PERSON] у цій справі не заявлялися. 06.10.2021р. [PERSON] на виконання зазначеної постанови Київського апеляційного суду від 14.09.2021р. у справі № 372/2253/19 на підставі частини четвертої ст. 9, частини шостої ст. 16, частини десятої ст. 24 Закону України «Про державний земельний кадастр», звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Київській області із заявою, в якій просила: - скасувати державну реєстрацію та кадастрові номери земельних ділянок 3223151000:04:026:0069, 3223151000:04:026:0070, 3223151000:04:023:0099; - зареєструвати земельні ділянки за кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:023:0076, права власності на які підтверджуються Державними актами на право власності на земельну ділянку та нотаріально посвідченими Договорами дарування земельної ділянки. Листом від 22.10.2021р. № Б-1663/0-2621/6-21 Головне управління Держгеокадастру у Київській області повідомлено [PERSON] , що за інформацією Відділу № 4 Управління в Обухівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області (далі - Відділ) відповідно до програмного забезпечення ведення Державного земельного кадастру (ДЗК) за інформацією про зареєстровані речові права, що надійшли 12.02.2021 в порядку інформаційного взаємообміну від суб`єктів реєстрації речових прав на нерухоме майно, земельні ділянки з кадастровими номерами: 3223151000:04:026:0069, 3223151000:04:026:0070, 3223151000:04:023:0099 обліковуються за [PERSON] . Інформація про скасування права власності за гр. [PERSON] на земельні ділянки з кадастровими номерами: 3223151000:04:026:0069, 3223151000:04:026:0070, 3223151000:04:023:0099 у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в порядку інформаційного обміну до Державного земельного кадастру не надходила, у зв`язку з чим скасувати державну реєстрацію вищевказаних ділянок не має можливості. Окрім того, вказані вище обставини набуття сторонами права власності на спірні земельні ділянки підтверджуються витребуваними судом і наданими сторонами під час судового розгляду письмовими доказами, зокрема проектами землеустрою, наказами, витягами із поземельних книг, листами управління Дергеокадастру. Оцінюючи обраний позовом спосіб захисту порушених прав шляхом витребування земельних ділянок із незаконного володіння суд враховує наступне. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно зі статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребувано у нього. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Вимогами ч. 3 ст. 388 ЦК України також визначено, що у разі, якщо майно було набуто безпідставно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право його витребувати у добросовісного набувача у всіх випадках. Позивачем послідовно доведено, що належні їй на праві власності земельні ділянки вибули з її законного володіння поза її волею. Таким чином, за положеннями зазначених правових норм власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужено попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статями 387 і 388 ЦК України. Саме такий правовий висновок сформований Верховним Судом України в постанові від 17.12.2014р. № 6-140цс14від. Крім того, в цій же постанові визначено, що у разі встановлення, що відповідач є добросовісним набувачем, суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень. Подібні за змістом висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду: -від 14.11.2018р. у справі № 183/1617/16, відповідно до яких власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (пункт 86). Окрім того, у цій же постанові сформульований висновок про те, що у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (пункт 116); -від 21.08.2019р. у справі № 911/3681/17, відповідно до яких власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (пункт 38). Аналогічні правові позиції наведені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 14.11.2018р. у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 07.11.2018р. у справі № 488/5027/14-ц (пункт 98), від 19.05.2020р. у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 22.06.2021р. у справі № 334/3161/17 (пункт 64) та інших. Оскільки позивачем доведено всі юридичні факти, які визначені статтями 387 і 388 ЦК України, зокрема: законність набуття права власності [PERSON] на спірні земельні ділянки, які вибули з її володіння поза її волею, відсутність правових підстав у громадян [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] для отримання за наказами Головного управління Дерземагенства у Київській області у власність земельних ділянок, межі яких повністю співпадали з межами належних на праві власності позивачу земельних ділянок, реєстрація яких в установленому законом порядку здійснена в Поземельній книзі, та добросовісність набуття права власності спірних земельних ділянок громадянами [PERSON] і [PERSON] за нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу, які в свою чергу відчужили спірні земельні ділянки відповідачу [PERSON] , наявними є передбачені ст.ст. 387 і 388 ЦК України підстави для витребування від [PERSON] як останнього набувача на користь позивача [PERSON] спірних земельних ділянок із незаконного володіння. Наведені позивачем факти свідчать про фактичну неправомірність передачі Головним управлінням Дерземагенства у Київській області у приватну власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] спірних земельних ділянок, оскільки незаконне вибуття спірних земельних ділянок у приватну власність іншим особам без відчуження їх власником або відмови власника від права власності на них тощо не може свідчити про наявність волі власника, у розумінні статті 388 ЦК України, на розпорядження спірним майном. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності в останнє, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призведе до ефективного захисту прав позивача, який є власником спірних земельних ділянок. Таким чином, обраний позовом спосіб захисту може вважатись ефективним і загалом є обгрунтованим. Суд вважає необґрунтованими посилання представниці відповідачки на практику Європейського суд з прав людини та окремі норми європейського права, оскільки відповідні положення не є належними для спростування вимог позову та аргументації правової позиції заперечень на позов. Так, аргументація заперечень на позов базується на твердженні, що відповідачка, як і попередні власники, які відчуджили спірні земельні ділянці їй, є добросовісними набувачами. Однак чинними судовими рішеннями встановлено неправомірність набуття такими попередніми власниками права на землю, відповідні правочини визнано недійсними, скасовано державну реєстрацію. Отже, право власності на спірні земельні ділянки перейшло до відповідачки від осіб, які не мали права на відчудження таких ділянок, тобто всупереч закону. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно. Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності обєктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), повязаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». У справі, яка переглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідачки критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Стаття 80 ЗК України закріплює субєктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є субєктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`ктом права власності на землі державної власності. З огляду на таке, положення частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, статтей 1,2,6,10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі і коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. В даному випадку відповідачка всупереч волі власника фактично користується володіє належними позивачці земельними ділянками, обмежує позивачку у реалізації правомочностей власника земельних ділянок. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Відповідно до ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. За нормами ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи, а також держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Як учасник цивільних відносин позивачка вправі очікувати ефективного судового захисту свого цивільного права та інтересу. Отже правовідносини, пов`язані із захистом набутого у встановленому законом порядку права власності становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність отримання відповідачкою цивільних прав на фактично те ж майно всупереч закону, такому суспільному інтересу не відповідає. За таких обставин, на думку суду, у цій справі саме «суспільним», «публічним» інтересом обумовлюється втручання у право власності відповідачки, оскільки звернення належного позивача до суду із вимогою відновлення становища, що існувало до порушення закону при набутті у володіння відповідачкою спірних земельних ділянок є задоволення суспільної потреби у відновленні законності у земельних правовідносинах. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності на землю, захист такого права шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення закону і прав власника. В питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»). ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в звязку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року). Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Враховуючи викладене, суд звертає увагу на те, що відповідачка не може вважатись особою, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, а обставини за якими майно було набуте у власність, та її поведінка у сукупності із висновками судів у чинних судових рішеннях свідчать про те, що вона набула право власності у неправомірний спосіб, ознаки добросовісності у її поведінці відсутні. За таких обставин, на переконання суду, відповідачка не має достатніх підстав посилатись на необхідність передбаченого статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року захисту права на мирне володіння майном, оскільки право власності нею набуте із порушеннями чинного законодавства. Таким чином, установлені судом під час розгляду справи обставини й факти, з огляду на зміст «суспільного», «публічного» інтересу у вимогах власника майна, не дають підстав для висновку про порушення принципу «пропорційності». За таких обставин, на думку суду, задоволення позовних вимог не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу. Оцінюючи заяву відповідачки щодо застосування наслідків спливу строків позовної давності суд враховує наступне. Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ст. 267 ЦК України). Визначення початку перебігу позовної давності міститься у ст. 261 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вже зазначалось, суд погоджується із доводами позову про те, що про порушене право власності на земельні ділянки позивачка дізналася безпосередньо після отримання Рішень держземреєстратора про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 23.05.2019р. за № РВ-3201806632019 та від 23.05.2019р. за № РВ-3201806642019, відповідно до яких цим земельним ділянкам присвоєні інші кадастрові номери - 3223151000:04:026:0069, 3223151000:04:026:0070, 3223151000:04:023:0099, та межі земельної ділянки з кадастровим номером 3223151000:04:026:0068 повністю перетинаються з межами земельної ділянки 3223151000:04:026:0069, а межі земельної ділянки з кадастровим номером 3223151000:04:023:0076 перетинаються з ділянками 3223151000:04:026:0070 та 3223151000:04:023:0099 з площами співпадіння по 50 %. Протилежне відповідачкою не доведено, доводи позивачки не спростовано. Позивач постійно у період 2015-2019 років сплачувала земельний податок з фізичних осіб по належним їй на праві приватної власності земельним ділянкам з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:023:0076, отримуючи кожний рік від ГУ ДФС у Київській області податкові повідомлення-рішення про сплату відповідно до Податкового кодексу України земельного податку з фізичних осіб на бюджетний рахунок одержувача Управління державної казначейської служби України в Обухівському районі Київської області. Зазначені обставин підтверджені даними податкових повідомлень-рішень ДПІ в Обухівському районі ГУ Міндоходів у Київській області №18722-15 від 15.08.2014р., №9166303 від 22.07.2015р., ГУ ДФС у Київській області № 9313211-5502-1-13 від 26.06.2018р., № 908544-5506-1016 від 27.03.2019р. про сплату позивачем [PERSON] земельного податку з фізичних осіб та відповідними квитанціями банківських установ про сплату позивачем земельного податку за період 2014-2018 років у визначених цими рішеннями податкового органу сумах. Відповідно до п.п.14.1.72 п.14.1 ст. 14 Податкового Кодексу України сплата земельного податку здійснюється власниками земельних ділянок та постійними землекористувачами суб`єктами, які згідно з рішеннями органів місцевого самоврядування набули прав власності або постійного користування на сформовані, у значенні ст.79-1 Земельного кодексу України, земельні ділянки. Підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру (п.286.1 ст. 286 ПК України). Відповідно до п.287.1 ст. 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. З урахуванням компетенції кожного із органів державної влади у сфері земельних правовідносин, зокрема Головного Управління Держгеокадастру у Київській області та ГУ ДФС у Київській області, а також отримання кожного року відповідних податкових повідомлень від державного органу про сплату земельного податку, позивач також довела суду, що не могла бути обізнана про порушення свого права до 23.05.2019р., та не мала можливості отримати таку інформацію із загально-доступних мереж інформації про стан власності. Використовуючи своє право власності на земельні ділянки, позивач обґрунтовано передбачала, що органи державної влади у сфері земельних відносин та місцевого самоврядування діють правомірно, оскільки така поведінка є їхнім прямим обов`язком. Чинним законодавством не передбачено обов`язку фізичної особи перевіряти правомірність дій органу державної влади щодо законності надання останнім земельної ділянки у власність іншим особам, а відтак позивач була позбавлена права довідатися про порушення права власності на земельні ділянки, які в установленому законом порядку належать їй на праві власності та зареєстровані за нею, починаючи з 02.06.2014р. до 23.05.2019р. Про надання у власність земельних ділянок [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , заведення поземельних книг Головним Управлінням Держгеокадастру у Київській області на земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0069, 3223151000:04:026:0070 і 3223151000:04:023:0099 та їх реєстрацію в Державному земельному кадастрі, позивач взагалі не могла знати, оскільки така інформація носить конфіденційний характер і позивач не має відповідних повноважень до її доступу. Крім того, при протиправній зміні власників земельних ділянок шляхом їх виділення територіальним органом Держгеокадастру [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було змінено кадастрові номери земельних ділянок, що взагалі нівелює обізнаність позивача у позбавленні її права власності на належній їй земельні ділянки, та одночасно підтверджує будь-яку відсутність пропуску строку позовної давності позивачем. Оскільки земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:023:0076 Головним Управлінням Держгеокадастру у Київській області не були внесені до Державного земельного кадастру згідно із Законом України «Про Державний земельний кадастр», на Публічній кадастровій карті ці земельні ділянки не були відображені як такі, що знаходяться у приватній власності, що і створило умови для незаконного заволодіння ними іншими особами. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що строки позовної давності станом на час пред`явлення позову (08.12.2021 року) не порушені, позивачка дізналась про порушення своїх прав у 2019 році, тому достатніх підстав для застосування передбачених законом наслідків спливу позовної давності не вбачається. На підставі ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Статтею 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. За таких обставин, під час розгляду справи виявлено порушення прав та законних інтересів позивачки, які підлягають судовому захисту. Однак, при наданні правової оцінки обраному позивачем способу відновлення порушених прав, суд приймає до уваги неконкретизованість і некоректність сформульованих позивачкою вимог. Так, слід визнати помилковим формулювання щодо витребування земельних ділянок із ідентифікуючими даними, які співпадають із реквізитами тих ділянок, які належать відповідачці як титульному власникові, однак набуті неправомірно всупереч висновкам чинних судових рішень, що вказує на відсутність правових наслідків набуття такого права власності. Однак, суд погоджується із тим, що належні позивачці дві земельні ділянки перебувають у чужому незаконному володінні відповідачки, оскільки їх повне співпадіння із придбаними відповідачкою ділянками підтверджено наявними у справі доказами і фактично не оспорюється відповідачкою. Мотиви заперечень проти позову є правовими і оціночними, однак фактичні обставини, покладені в основу позову відповідачкою не спростовані. З огляду на це, суд вважає такими, що грунтуються на законі та відповідають фактичним обставинам спору доводи позову про необхідність витребування із чужого незаконного володіння відповідачки земельні ділянки на користь позивачки. При цьому земельні ділянки слід ідентифікувати як саме ті, що належать на праві власності позивачці, тобто зазначені у відповідних правовстановлюючих документах, виданих на її ім`я, оскільки саме на захист свого права власності на такі ділянки нею й пред`явлено цей позов до суду. Таким чином, суд вважає можливим витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] (адреса місця проживання [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] земельні ділянки, які розташовані в селі Плюти Обухівського району Київської області площею 0,1000 га з кадастровим номером 3223151000:04:026:0068 та площею 0,2250 га з кадастровим номером 3223151000:04:023:0076, тобто задовольнити позов частково. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, загалом знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, однак зважаючи на фактичні обставини спору та некоректність формулювань позовних вимог суд вважав доцільним конкретизувати зміст задоволених вимог, тому суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково в межах доведених позовних вимог.

Outcome: partial