Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-08 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про розподіл спільного подружнього майна. На підставу своїх вимог спирається на те, що 12 жовтня 1991 року позивач уклала шлюб з відповідачем, який вони зареєстрували у виконавчому комітеті Молодецької сільської ради Маньківського району Черкаської області, актовий запис № 15. Спільною працею та за спільні кошти подружжя, вони на законних підставах, з дотриманням всіх будівельних норм, на земельній ділянці площею 0,4052 га наданій виконавчим комітетом Молодецької сільської ради, побудували житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та постійно там проживали. 20 вересня 2006 року вони, як подружжя, за спільною згодою зареєстрували їхнє право власності на вказаний житловий будинок та у виконавчому комітеті Молодецької сільської ради отримали свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований по [ADDRESS] . Власником будинку за спільною згодою записано було [PERSON] . 20 вересня 2006 року право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований по [ADDRESS] було зареєстроване в Уманському виробничому підрозділі Черкаського обласного об`єднання бюро технічної інвентаризації. 18 травня 2007 року нами як подружжям було приватизовано земельну ділянку, площею 0,4052 га, яка розташована по [ADDRESS] та отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯЕ № 136719. За спільною згодою, Державний акт на право власності на земельну ділянку було видано на одного з членів сім`ї, а саме на [PERSON] . Рішенням Маньківського районного суду від 10 січня 2018 року шлюб між сторонами було розірвано. Позивач зареєстрована у вказаному будинку. Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельна ділянка, площею 0,4052 є спільним подружнім майном. На даний час відповідачем порушуються права позивача як співвласника даного житлового будинку та земельної ділянки на володіння, користування і розпорядження майном, тому позивач змушена звернутися до суду з заявою про розділ спільного подружнього майна. Позивач до суду не з`явився, але в своїй позовній заяві просить справу слухати в її відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті «Судова влада України», в судове засідання неодноразово не зявився, причини неявки визнані поважними суду не повідомив, заяв та клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, як і не надходило заяв чи клопотань про заперечення на розгляд справи у його відсутності чи заперечення щодо задоволення позовних вимог, що дає суду всі підстави для розгляду справи по суті на підставі зібраних доказів у відсутності відповідача. Європейський суд з прав людини у рішенні «Пономарьов проти України» від 03.04.2008 року зазначив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи із того, що як дійсно встановлено в судовому засіданні, що 12 жовтня 1991 року позивачка уклала шлюб з [PERSON] , який вони зареєстрували у виконавчому комітеті Молодецької сільської ради Маньківського району Черкаської області, актовий запис № 15. Спільною працею та за спільні кошти подружжя, вони на законних підставах, з дотриманням всіх будівельних норм, на земельній ділянці площею 0,4052 га наданій виконавчим комітетом Молодецької сільської ради, побудували житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та постійно там проживали. 20 вересня 2006 року вони, як подружжя, за спільною згодою зареєстрували їхнє право власності на вказаний житловий будинок та у виконавчому комітеті Молодецької сільської ради отримали свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований по [ADDRESS] . Власником будинку за спільною згодою записано було [PERSON] . 20 вересня 2006 року право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований по [ADDRESS] було зареєстроване в Уманському виробничому підрозділі Черкаського обласного об`єднання бюро технічної інвентаризації. 18 травня 2007 року нами як подружжям було приватизовано земельну ділянку, площею 0,4052 га, яка розташована по [ADDRESS] та отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯЕ № 136719. За спільною згодою, Державний акт на право власності на земельну ділянку було видано на одного з членів сім`ї, а саме на [PERSON] . Рішенням Маньківського районного суду від 10 січня 2018 року шлюб між ними було розірвано. Позивач зареєстрована у вказаному будинку. Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельна ділянка, площею 0,4052 є спільним подружнім майном. Відповідно до технічного паспорту інвентаризаційна вартість вказаного будинку з господарськими будівлями та спорудами становить - 72792 грн. Нормативно грошова оцінка земельної ділянки, площею 0,4052 га, кадастровий номер 7123185500:01:002:0060, розташовану по [ADDRESS] , складає - 49802 грн. Викладені позивачем обставини підтверджуються письмовими доказами: копією паспорта та індифікаційного коду позивача, рішенням Маньківського районного суду від 9 серпня 2018 року, витягом № 40/02-77 про зареєстрованих у житловому будинку осіб, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, технічним паспортом на житловий будинок, державним актом на право власності на земельну ділянку, витягом з технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки, квитанцією про сплату судового збору. Після розірвання шлюбу між сторонами не досягнуто домовленостей щодо поділу спільного нерухомого майна. Згідно з правовою позицією, викладеною у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя визначено, що початок строку позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня,\~коли один\~із співвласників\~дізнався або\~міг дізнатися\~про порушення\~свого права\~власності (ч. 2 ст. 72 СК України). Майно нажито та набуто в період шлюбу з відповідачем, коли вони проживали однією сім`єю, мали спільний сімейний бюджет, спільно працювали та спільною працею і спільними коштами набули майно, спільні кошти вони витрачали на спільні потреби, в тому числі як на утримання сім`ї, так і на набуття майна. Позивач, як інший з членів подружжя, вважається співвласницею майна житлового будинку і надвірних споруд, і має право на поділ майна відповідно до закону, оскільки пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя роз`яснено, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст. 317 ЦК України). Як зазначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Згідно із ст. 60, ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. За ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. За ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до ст. 61 Сімейного кодексу України, може бути будь-яке майно. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. За абз. 2 ч. 1 ст. 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам\~забезпечуються рівні\~умови здійснення\~своїх прав. Власність зобов`язує. За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ст.\~386\~ЦКУ Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. На підставі викладеного, вважаю, що при поділі даного майна мають бути враховані інтереси спільного сина з метою забезпечення його житлових прав. Відповідно до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Таким чином, відповідно до законодавчих норм, позивач має право на захист права власності шляхом поділу спільно набутого майна. П.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Положенням статті 364 ЦК України закріплено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Частиною третьою статті 364 ЦК України визначено, що у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Статтею 367 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. За таких обставин, оскільки між сторонами не досягнуто домовленості про поділ спільного майна та/або виділ у натурі частки із спільного майна, що призвело до неможливості вчинити укладення відповідного правочину в порядку передбаченому ст. ст. 364, 367 ЦК України, Позивач має право на звернення до суду за захистом свого права, шляхом поділу спільно нажитого майна, тому позовні вимоги позивачки є обгрунтованими, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають до повного задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved