Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-24 00:00:00

Зміст позовних вимог та позиції учасників справи 30 грудня 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивував тим, що відповідач [PERSON] є колишньою дружиною позивача та з 2018 року не проживає у вказаній квартирі без поважних причин, участі в утриманні житла не приймає, комунальні послуги не сплачує, особистих речей у квартирі немає, оскільки змінила місце проживання та проживає у [ADDRESS] . Наявність реєстрації відповідача у вказаній квартирі перешкоджає позивачу здійснювати права користування і розпорядження своїм майном. Позивач [PERSON] у судовому засіданні заяву підтримав з підстав, викладених у ній. Додатково пояснив, що на даний час відповідач [PERSON] виїхала за межі України. Жодних перешкод у користуванні квартирою він відповідачу не чинив, остання самостійно змінила місце проживання після припинення шлюбних відносин. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, відзив на позов, заяви про розгляд справи у її відсутності чи відкладення розгляду справи суду не подавала. Про дату, час та місце судового розгляду повідомлена шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання - [ADDRESS] . Однак до суду повернулись конверти із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до вимог п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України судова повістка вважається врученою відповідачу. Окрім того судова повістка відповідачу направлялась за фактичним місцем проживання, зазначеним позивачем у позовній заяві, однак також не вручена у зв`язку із відсутністю адресата. Вказані обставини та норми статей 223, 280 ЦПК України вказують на наявність підстав для розгляду справи без участі відповідача та ухвалення заочного рішення. Процесуальні дії у справі Ухвалою Новоушицького районного суду Хмельницької області від 10 березня 2022 року позовну заяву прийнято до свого провадження після направлення справи за підсудністю, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи по суті. 07 квітня 2022 року розгляд справи відкладено у зв`язку із неявкою сторін. 16 травня 2022 року та 10 червня 2022 року розгляд справи відкладено у зв`язку із неявкою відповідача у судове засідання. 28 липня 2022 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів, розгляд справи відкладено. 25 серпня 2022 року суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, яка занесена до протоколу судового засідання. Фактичні обставини справи, встановлені судом [PERSON] є одноосібним власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно та витягом про державну реєстрацію прав ( арк.спр. 5,7). Державна реєстрація права власності проведена 05 лютого 2011 року. З довідок від 16 вересня 2020 року та 09 грудня 2021 року, виданих Новоушицькою селищною радою, вбачається, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] - власник, [PERSON] - син, [PERSON] - колишня дружина, зареєстрована але не проживає (арк. спр. 7, 9). Відповідно до акту обстеження на предмет проживання від 28 вересня 2018 року, складеного комісією у складі: [PERSON] , сусідів - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані, але не проживають в [ADDRESS] (арк. спр. 10). Такі ж обставини, зокрема не проживання відповідача у спірному житлі з вересня 2018 року, підтверджуються рішенням Хмельницького міськрайонного суду по справі № 686/22245/19, яке внесене до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритим та набрало законної сили. Даними довідки №686/1132/22/1987/2022 від 28 липня 2022 року, виданої Центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби Українипідтверджується, що [PERSON] перетнула державний кордон України на виїзд 07 квітня 2022 року у пункті пропуску «Рава-Руська». Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. У своїх постановах Верховний Суд неодноразово зазначав, що «за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом». Суд установив, що спір виник між позивачем [PERSON] , як власником житла, та його колишньою дружиною [PERSON] , тому на дані правовідносини поширюються положення статей 405 ЦК України, 150, 156 ЖК України. Частиною першою статті 156 ЖК передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. У судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] є колишньою дружиною позивача[PERSON] , з яким проживала в [ADDRESS] . Безпосередньо досліджені судом письмові докази, підтверджують ту обставину, що відповідач [PERSON] з вересня 2018 року не проживає за адресою: [ADDRESS] . Обставин, які б свідчити про поважність причин не проживання у спірній квартирі суд не встановив. Виїзд відповідача за межі України у квітні 2022 року не є визначальною обставиною при вирішенні спору, оскільки зміна місця проживання відповідачем відбулась більш як один рік до вказаної події. Відповідно до статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною 15 лютого 2021 року у справі 235/2993/19. Згідно з прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Суд встановив, що позивач [PERSON] є одноосібним власником квартири. Обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту щодо проживання в квартирі для [PERSON] відпала, оскільки остання вселилась в квартиру як член сім`ї позивача, однак з 2018 року сімейні відносини між сторонами припинені. Вимога позивача про усунення перешкод у користуванні майном передбачена приписами статей 319, 383, 391, 406 ЦК України, тобто, здійснюється на підставі закону, отже, переслідує легітимну мету. Приватному інтересу позивача Говорова М.А., як власника, протистоїть приватний інтерес користувача належним йому житлом [PERSON] , тобто спір існує між двома юридично рівними суб`єктами - фізичними особами. Питання про визнання припиненим права користування житлом у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла, а також дотримання балансу між захистом права власності та захистом права члена сім`ї власника (колишнього члена сім`ї власника) на користування квартирою. Позивач покликався на те, що відповідач добровільно після розірвання шлюбних відносин змінила місце проживання та виїхала до м. Хмельницького. Відповідач зазначені обставини не спростувала. З врахуванням того, що відповідач [PERSON] не проживає у спірній квартирі більше трьох років у зв`язку із добровільною зміною місця проживання, спільним побутом з позивачем [PERSON] не пов`язана, не веде з ним спільного господарства, що свідчить про припинення сервітуту, а наявність реєстрації місця проживання є формальною умовою приналежності до квартири, тому з метою дотримання балансу інтересів сторін, суд вважає, що право позивача підлягає захисту у спосіб визначений ним у позовній заяві, який є ефективним та призводить до поновлення його прав та не покладатиме надмірний тягар на відповідача. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З огляду на викладені обставини позов є обґрунтованим та його необхідно задовольнити. Розподіл судових витрат Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 908 грн. Доказів понесених інших судових витрат позивачем суду не надано.

Outcome: approved