Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-09 00:00:00

16.11.2020 до Козівського районного суду Тернопільської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Козівська державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно. Позовна заява [PERSON] обґрунтована тим, що [PERSON] та [PERSON] є його батьками. [INFO] померла мати позивача [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] . Позивач [PERSON] у встановлений шестимісячний строк звернувся до Козівської нотаріальної контори із заявою для прийняття спадщини за законом після смерті. Зазначив, що коли у 2020 році звернувся для оформлення свідоцтва про право на спадщину дізнався, що власником вказаного житлового будинку є [PERSON] . Рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 12.05.2005 за [PERSON] визнано 2/3 частини будинковолодіння. Позивач вважає, що таке рішення було винесено із порушенням його прав та законних інтересів, оскільки ним не було подано заяву про відмову від прийняття спадщини. 21.06.2005 [PERSON] оформив договір дарування на житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] на [PERSON] . [PERSON] вважає, що 1/3 частка житлового будинку, котра належала його батьку, після його смерті має належати йому. Зазначає, що у зв`язку із важкою хворобою та необхідністю купівлі дорогих медикаментів не мав можливості раніше оформити свідоцтво на право на спадщину. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить суд визнати договір дарування серії ВСС №649326 від 21.06.2005 зареєстрований в реєстрі за №74 на будинковолодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] недійсним. Визнати право власності на спадкове майно за [PERSON] на 7/18 частин будинковолодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 27.11.2020 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу десятиденний термін для усунення недоліків. Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 14.12.2020 відкрито провадження та призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 14.07.2021 зарито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.11.2021 у зв`язку із закінченням терміну повноважень судді, на підставі розпорядження керівника апарату суду № 50/2021 від 01.10.2021 вказану справу передано на розгляд судді Братків І. І. Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 05.11.2021 суддею прийнято справу до свого провадження та призначено судове засідання у справі. Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 12.05.2021 витребувано з Козівської державної нотаріальної контори спадкову справу №257 від 07.06.2011, заведену після смерті спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] . 15.03.2021 відповідач [PERSON] скерувала на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позовні вимоги не визнає, оскільки згідно оспорюваного договору дарування дарувальник [PERSON] подарував, а обдаровувана [PERSON] прийняла житловий будинок. Відповідач посилається на імперативну норму укладення такого договору - безоплатність, та зауважує, що її було дотримано. Крім цього, вказала, що згідно такого договору дарувальник має право відчужити лише те майно, на яке він має належним чином засвідчене право власності. Також, відповідач вважає такі позовні вимоги безпідставними, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності та те, що позивач посилається на стан здоров`я, як підставу неможливості звернення для прийняття спадщини. На підставі викладеного, просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] 22.03.2021 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача адвокат Скиба Л. С. вказує, що через те, що неправомірно було зареєстровано право власності і відповідно [PERSON] без належних на те правових підстав відчужив будинковолодіння [PERSON] . Щодо строку позовної давності зазначила, що [PERSON] стало відомо, що власником будинковолодіння є [PERSON] лише у 2020 році. 14.06.2021 відповідач подала до суду заперечення на відповідь на відзив, у якому зазначила, що посилання позивача є необгрунтованими з огляду на те, що при посвідченні договору дарування жодних зауважень з боку нотаріуса до рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 12.05.2005 та свідоцтва про право власності на нерухоме майно не виникало. Більше того, вищевказане рішення позивачем не оскаржувалося та набрало законної сили. Вказує, що при укладенні оспорюваного договору дотримані всі правові вимоги, а тому правові підстави для визнання його недійним відсутні. Позивач та представник позивача адвокат Скиба Л. С. у всіх судових засіданнях позовні вимоги, викладені у позовній заяві, підтримали. Крім цього, підтримали посилання, викладені у запереченнях на відзив з підстав викладених у таких. Просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та представник відповідача адвокат Денисовський М. Д. свою позицію, викладену у відзиві та відповіді у запереченнях на відзив, підтримали. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку із їх безпідставністю на необгрунтованістю. Представник Козівської державної нотаріальної контори 01.02.2022 подала заяву, у якій просила справу розглянути без її участі, у вирішенні справи поклалась на думку суду. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників справи, допитавши свідків, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов такого висновку. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. ст. 321, 328 ЦК України право власності є непорушним та набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15.04.1991). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні; б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних; г) згідно зі статтею 4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону України «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Оскільки спірні правовідносини виникли на час дії Цивільного кодексу України у редакції 1963 року, то при вирішенні спору щодо визнання права власності на спадкове майно суд керується нормами саме цього закону. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК України (в редакції 1963 року), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені). Відповідно до положень ст. 549 ЦК України ( в редакції 1963 року) спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності з п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 26.08.1959 року. Як вбачається із довідки, виданої №360-1 від 22.10.2020 Денисівським старостинським округом Купчинецької сільської ради видано виписку із погосподарської книги №6 по [ADDRESS] , станом на 15.04.1991, особовий рахунок № [NUMBER] , до складу колгоспного двору входили голова двору [PERSON] та члени двору [PERSON] та [PERSON] . Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого повторно 14.03.2005 відділом реєстрації актів цивільного стану Козівського районного управління юстиції Тернопільської області [PERSON] померла [INFO] . Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно та за заявою [PERSON] заведено спадкову справу №94 від 15.03.2005. Батько позивача [PERSON] помер [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Денисівською сільською радою Козівського району Тернопільської області 10.02.2011. Після його смерті [INFO] заведено спадкову справу №254/2011. За життя [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою про визнання права власності на 2/3 частини будинковолодіння. Встановлено, що рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 12.05.2005 позов [PERSON] задоволено та встановлено за ним право власності на 2/3 частини житлового будинку та надвірних будівель після смерті [PERSON] та [PERSON] в [ADDRESS] . Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Крім цього, згідно інформації на нерухоме майно, виданої виконавчим комітетом Денисівської сільської ради 1/3 частка житлового будинку в [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі рішення виконкому Денисівської сільської ради від 25.01.2005. Маючи намір розпорядитися своїм майном, [PERSON] - дарувальник та [PERSON] - обдаровувана 21.06.2005 уклали договір дарування житлового будинку серії ВСС №649326 посвідчений приватним нотаріусом Козівського районного нотаріального округу Боднарук Н. М. та зареєстрований в реєстрі за №715. [PERSON] просить визнати договір дарування, укладений 21.06.2005 між [PERSON] та [PERSON] недійсним у зв`язку з недотриманням вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У Постанові Верховного суду від 11.06.2020 у справі № 281/129/17 провадження № 61-14661св19 зазначено, що зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених 5 статті 4 ЦК України. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах. Згідно із ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Таким чином, ч. 1 ст. 717 ЦК України закріплена головна ознака договору дарування - його безоплатність. Під безоплатністю договору дарування належить розуміти відсутність зі сторони обдаровуваного будь-якого зустрічного задоволення на користь дарувальника. Будь-яке зустрічне задоволення на користь дарувальника прямо заборонено в силу ч.2 ст. 717 ЦК України. Відповідно до умов договору дарування житлового будинку серії ВСС №649326 від 21.06.2005р., зареєстрованого в реєстрі за №74 на будинковолодіння, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , [PERSON] (дарувальник) подарував, а [PERSON] (обдаровувана) прийняла у дар житловий будинок з надвірними будівлями, до знаходяться адресою [ADDRESS] . Цієї імперативної вимоги (безоплатності договору дарування) сторони дотрималися в момент укладання договору, що підтверджує зміст п. 1 Договору дарування серії ВСС №649326 від 21.06.2005р., зареєстрованого в реєстрі за №74 на будинковолодіння, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Козівського нотаріального округу Боднарук Н. М. 21.06.2021р. Жодного зустрічного задоволення на користь дарувальника обдаровуваною не було надано, а відтак такої імперативної вимоги, як безоплатність договору дарування дотримано. Окрім того, за змістом договору, укладеного між [PERSON] та [PERSON] дотримано і інших імперативних вимог, зазначених у гл. 55 ЦК України. Зокрема, предметом договору є будинковолодіння, що належить до об`єктів нерухомості, яка відповідно до ч 1 ст. 718 ЦК України може бути предметом договору дарування. Оскільки договір дарування засвідчує безповоротне відчуження майна у власність однією особою іншій, то дарувальник може передати лише те майно, на яке він має належним чином засвідчене право власності. Житловий будинок належав дарувальнику ( [PERSON] ) на підставі Свідоцтва про право власності, виданого згідно рішення №5 виконавчим комітетом Денисівської сільської ради від 25 січня 2005 року на 1/3 частину та на підставі рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 12.05.2005 на 2/3 частини, зареєстрованих Козівським районним бюро технічної інвентаризації 14 червня 2005 року за № 11080438. Суд зауважує, що рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 12.05.2005 ніким не оскаржувалося і набрало законної сили. А відтак відчуження об`єкта нерухомості відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства. Дотримано і вимог ст.ст. 720 (сторони у договорі), 722 (прийняття дарунку) ЦК України. А тому жодних підстав для визнання договору дарування серії ВСС №649326 від 21 червня 2005р., реєстрованого в реєстрі за №74 на будинковолодіння, що знаходиться за пресою [ADDRESS] недійсним у зв`язку з невідповідністю його змісту вимогам 1 ст. 203 ЦК України суд не вбачає. Оскільки, суд не знаходить підстав для визнання недійсним договору дарування, відсутні підстави для визнання права власності на спадкове майно за позивачем на 7/18 частин будинковолодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Щодо заяви сторони відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає таке. Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки (частина 1 статті 71 ЦК України в редакції до 01.01.2004). Вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності (частина 1 статті 74 ЦК України). Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (частина 1 статті 75 ЦК України). Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові (частина 1 статті 80 ЦК України). Статтями 256, 257 та 261 ЦК України (в редакції після 01.01.2004) визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до положень частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Відмовляючи в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Суд вважає слушним зауваження відповідача, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору дійсним по спливу більше ніж 15 років після його укладання. 04.09.2014 Козівською державною нотаріальною конторою на його ім`я видані свідоцтва про право на спадщину за законом на частку земельних ділянок, а відтак позивач в момент оформлення спадкових прав на земельні ділянки не міг не знати про наявність укладеного договору дарування. Разом з тим, суд перевіривши обґрунтованість позовних вимог та прийшовши до висновку про безпідставність позовних вимог, питання пропуску позовної давності не вирішує. Таким чином, проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону та інтереси осіб, суд приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Козівська державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно слід відмовити. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у позові відмовлено, в силу ст. 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого судового збору необхідно покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed