Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-03 00:00:00

26 січня 2022 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовною заявою до відповідача - [PERSON] , в якій прохає стягнути заборгованість за кредитним договором № б/н від 16 серпня 2019 року, у сумі 224199 гривень 81 копійка, яка є заборгованістю за кредитом (а. с. 1-4 та на звороті). В обґрунтування позовних вимог вказав, що відповідач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 16 серпня 2019 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг № б/н разом із Паспортом споживчого кредиту. При підписанні заяви відповідач підтвердив те, що підписана заява є приєднанням до розділів «Загальні положення», «Кредитні картки», «Оплата частинами та Миттєва розстрочка» Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», що розміщені в мережі Інтернет за адресою https://privatbank.ua/terms, в редакції, затвердженій Протоколом засідання Правління Банку № 8 від 19 лютого 2019 року. стверджує, що на підставі договору відповідачу відкрито кредитний рахунок, що підтверджується випискою по рахунку, на який, 25 жовтня 2019 року встановлено кредитний ліміт в розмірі 187030 гривень, що, в свою чергу, підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Позивач свої зобов`язання виконав, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. Однак відповідач своїх обов`язків за угодою не виконує, оскільки не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. Внаслідок цього, станом на 24 листопада 2021 року, за ним утворилася заборгованість у сумі 235886 гривень 71 копійка, яка складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 198716 гривень 90 копійок та 37169 гривень 81 копійки заборгованості за простроченими відсотками, частину з яких позивач прохає стягнути з відповідача, зокрема, 224199 гривень 81 копійка заборгованості, з яких: 187030 гривень заборгованості за простроченим тілом кредиту та 37169 гривень 81 копійка заборгованість за простроченим відсотками, а також судові витрати у сумі 3363 гривні (а. с. 1-4 та на звороті). Ухвалою суду від 28 січня 2022 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків (а. с. 65). 15 лютого 2022 року недоліки зазначені в ухвалі суду від 28 січня 2022 року, позивачем усунуто (а. с. 67-118). Ухвалою суду від 15 квітня 2022 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а. с. 121), копія якої надіслана відповідачу за вихідним № 7212/22-вих/2/204/1082/22 від 15 квітня 2022 року (а. с. 122) та яка ним отримана 04 червня 2022 року, підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 124). Станом на 04 серпня 2021 року відповідачем відзиву не надано, а також клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін учасниками справи не подавались, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Згідно з вимогами ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог та спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості, станом на 24 листопада 2021 року, за відповідачем перед позивачем утворилася заборгованість у сумі 235886 гривень 71 копійка, яка складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 198716 гривень 90 копійок та 37169 гривень 81 копійки заборгованості за простроченими відсотками, частину з яких позивач прохає стягнути з відповідача, зокрема, 224199 гривень 81 копійка заборгованості, з яких: 187030 гривень заборгованості за простроченим тілом кредиту та 37169 гривень 81 копійка заборгованість за простроченим відсотками (а. с. 5-6). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України, визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. На підтвердження того, що між банком і відповідачем було укладено договір про надання кредиту позивачем надано заяву відповідача про приєднання до Умов та Правил надання послуг № б/н разом із Паспортом споживчого кредиту. Відповідно до вказаної заяви, відповідач погодився з тим, що він приєднується до розділів «Загальні положення», «Кредитні картки», «Оплата частинами та Миттєва розстрочка» Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», що розміщені в мережі Інтернет за адресою https://privatbank.ua/terms, в редакції, затвердженій Протоколом засідання Правління Банку № 8 від 19 лютого 2019 року. Вказана Анкета-заява підписана від імені [PERSON] (а. с. 43-48 та на звороті, 104-109 та на звороті). Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Як вбачається із заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг № б/н, що надана позивачем (а. с. 43-48 та на звороті, 104-109 та на звороті), у ній зазначені персональні дані відповідача щодо місця проживання, реквізитів паспорту громадянина України, РНОКПП. У вказаній заяві міститься інформація щодо істотних умов Договору «Кредитні картки» (зокрема, карт «Універсальна» та «Універсальна Gold»), істотних та інших умови Договору «Оплата частинами та Миттєва розстрочка» (зокрема: «Оплата частинами», «Оплата частинами. Гроші в кредит», «Миттєва розстрочка», «Миттєва розстрочка. Акційна», «Миттєва розстрочка. Кеш-кредит»), а також преамбула Умов та правил надання банківських послуг на дату приєднання та підписання їх клієнтом (розміщено на https://privatbank.ua/terms). При цьому, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що вказана заява про приєднання до Умов та Правил надання послуг № б/н (а. с. 43-48 та на звороті, 104-109 та на звороті) не містить дати її підпису та отримання її копії відповідачем, а відтак не зрозуміло, коли вона була підписана відповідачем та яким чином вона стосується вказаного позову. З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що заява про приєднання до Умов та Правил надання послуг № б/н (а. с. 43-48 та на звороті, 104-109 та на звороті) є неналежним доказом у справі, а тому суд не приймає її до уваги. Крім того, суд зазначає, що вищевказана заява приєднання не містить жодних даних про те, яку саме картку отримав відповідач, строк її дії, та розмір наданого кредиту, номеру карткового та кредитного рахунку, дати вручення картки відповідачу, повідомлення йому пін-коду саме за цим позовом та наданим розрахунком заборгованості. Більш того, п. 1.2 розділу Істотні умови Договору «Кредитні картки» вищевказаної заяви приєднання обумовлено умови кредитування за кредитними картками: «Універсальна», розмір кредитного ліміту, якої не перевищує 50000 гривень та, «Універсальна Gold» - розмір кредитного ліміту, якої не перевищує 75000 гривень. Натомість, позивач стверджує, що ним на кредитний рахунок відповідача, відповідно до вказаної заяви приєднання було встановлено кредитний ліміт в розмірі 187030 гривень, що значно перевищує кредитний ліміт, як за карткою «Універсальна», так і за карткою «Універсальна Gold». Приписами ч. ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг, відповідно до вимог ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів». Згідно з вимогами п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. У справі, що розглядається, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період із часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин та не містять підпису позичальниці про ознайомлення з ними під час укладення кредитного договору. Надані позивачем Правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Крім того, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більш співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачкою АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а тому Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» розміщений на сайті www.privatbank.ua/terms не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 16 серпня 2019 року шляхом підписання заяви. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та унеможливив покладання на слабшу сторону - споживача, невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Разом з цим, банк наполягав на тому, що підписання позичальником паспорта споживчого кредиту свідчить про дотримання письмової форми договору про споживче кредитування на підтвердження чого ним надано суду вказаний паспорт споживчого кредиту (а. с. 49-50 та на звороті, 110-111 та на звороті), який підписаний від імені відповідача 16 серпня 2019 року. Однак, суд не погоджується з вказаним, з огляду на наступне. Відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Цією ж правовою нормою визначено зміст вказаної інформації (умови кредиту: тип кредиту, сума кредиту, строк кредитування, мета та спосіб отримання, тип процентної ставки (фіксована, змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок її зміни, види забезпечення за кредитом, орієнтовна реальна річна процентна ставка, орієнтовна загальна вартість кредиту тощо), порядок ознайомлення з нею споживача, форму надання такої інформації (паспорт споживчого кредиту) та термін її актуальності. До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця, з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Тобто інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (паспорт споживчого кредиту), є пропозицією до укладення кредитного договору (офертою). При цьому, термін «паспорт споживчого кредиту» вживається у Законі України «Про споживче кредитування» лише в розділі II «Інформаційне забезпечення договору про споживчий кредит та дії, що передують його укладенню» та у Додатку 1 зі стандартизованою формою такого паспорта. Приписи про умови договору про споживчий кредит, його форму, порядок укладення та розірвання визначені у розділі ІІІ «Договір про споживчий кредит» цього Закону. До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті (частина друга статті 9 Закону України «Про споживче кредитування», чинного на момент виникнення спірних правовідносин). З огляду на ці норми закону паспорт споживчого кредиту є довідкою для споживача про умови кредитування, з якими банк зобов`язаний його ознайомити для прийняття споживачем усвідомленого рішення про наступне укладення кредитного договору. Натомість, приписами ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію». Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник договору про споживчий кредит, укладеного у вигляді електронного документа та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Разом з цим, п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця. Натомість, позивачем договору про споживчий кредит з відповідачем суду не надано. При цьому, суд зазначає, що ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, підписання такого паспорта не означає укладення кредитного договору. Паспорт споживчого кредиту не є тим документом, який Закон України «Про споживче кредитування» включає до форми договору про споживчий кредит. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20, де вказав на те, що потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Разом з цим, суд зазначає, що інформація про паспорт споживчого кредиту у заяві про приєднання до Умов та Правил надання послуг б/н відсутня, а сам паспорт споживчого кредиту не містить інформації щодо наміру отримання відповідачем будь-якої кредитної картки позивача та встановлення на неї кредитного ліміту. Більш того, у вказаному паспорті споживчого кредиту вказано про те, що інформація, зазначена в ньому, надана відповідачу 16 серпня 2019 року, при цьому вона зберігає чинність та є актуальною до 31 серпня 2019 року. Натомість, кредитний ліміт позивачем відповідачу встановлено 25 жовтня 2019 року, тобто поза межами дії вказаного паспорту споживчого кредиту. Позивач у позовній заяві стверджує про те, що відповідно до виявленого бажання відповідача, останньому було відкрито кредитний рахунок, що підтверджується випискою по рахунку, однак сам номер кредитного рахунку ним не зазначено в позовній заяві. Відсутній номер кредитного рахунку і у самій виписці (а. с. 7-40 та на звороті, 68-101 та на звороті). Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про платіжні системи», платіжна картка - це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для лініювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунку банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Тобто, з урахуванням вищевикладеного, вбачається, що використання платіжної картки можливе лише за наявності відкритого рахунку. Позивач не надав суду у якості доказу належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджує факт видачі/перерахування кредитних коштів на підставі кредитного договору б/н від 16 серпня 2019 року на відповідний рахунок відповідача, та згідно з яким можна було б встановити суму, яку позивач надав/перерахував відповідачу саме як кредитні кошти. Разом з цим, на підтвердження встановлення відповідачу 25 жовтня 2019 року кредитного ліміту в розмірі 187030 гривень позивач посилається на довідку про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку (а. с. 41, 102). Однак суд звертає увагу на те, що долучені до матеріалів справи довідка банку про видачу відповідачу трьох банківських карток (а. с. 42, 103) та довідка про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку (а. с. 41, 102) - не відповідають вимогам ст. ст. 77-80 ЦПК України, оскільки вони не містять реєстраційних номерів та дат їх оформлення, а відтак не приймаються судом до уваги та визнаються неналежними доказами. Крім того, суд зазначає, що факт ви\-ко\-нан\-ня го\-с\-по\-дар\-сь\-ких опе\-ра\-цій, зокрема, щодо перерахування відповідачу грошових коштів у сумі 187030 гривень, можуть підтвердити лише первинні документи бу\-х\-га\-л\-тер\-сь\-кого та податкового обліку, а вказані довідки такими не є, вони містять інформацію інформаційного, а не бу\-х\-га\-л\-тер\-сь\-кого чи податкового характеру. Приписами п. 336 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 578/5 визначено, що пер\-вин\-ні до\-ку\-мен\-ти і до\-да\-т\-ки до них це документи, що фі\-к\-су\-ють факт ви\-ко\-нан\-ня го\-с\-по\-дар\-сь\-ких опе\-ра\-цій і стали під\-ста\-вою для за\-пи\-сів у регістрах бу\-х\-га\-л\-тер\-сь\-кого обліку та податкових документах. До них відносяться: ка\-со\-ві, бан\-ків\-сь\-кі до\-ку\-мен\-ти, ордери, по\-ві\-до\-м\-лен\-ня бан\-ків і пе\-ре\-ка\-з\-ні ви\-мо\-ги, ви\-пи\-с\-ки бан\-ків, корінці квитанцій, банківських чекових книжок, на\-ря\-ди на ро\-бо\-ту, ак\-ти про при\-йман\-ня, зда\-ван\-ня і спи\-сан\-ня май\-на й ма\-те\-рі\-а\-лів, кви\-та\-н\-ції і на\-кла\-д\-ні з об\-лі\-ку то\-вар\-но-\-ма\-те\-рі\-аль\-них цін\-но\-с\-тей, рахунки-фактури, аван\-со\-ві зві\-ти тощо. Натомість, позивачем на підтвердження своїх вимог щодо користування відповідачем кредитними коштами позивача за договором № б/н від 16 серпня 2019 року та наявності у останнього заборгованості за ним, станом на 24 листопада 2021 року, надано суду розрахунок заборгованості відповідача за період з 25 жовтня 2019 року по 24 листопада 2021 року (а. с. 5-6), що не охоплює весь період договірних відносин та з якого вбачається, що у відповідача відсутня заборгованість за поточним тілом кредиту та відсотками. Крім того, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачем у період часу, зокрема з 01 травня 2020 року по 31 жовтня 2020 року, здійснювалося нарахування відповідачу штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання. Натомість, Законом України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» від 16 червня 2020 року, встановлено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. При цьому, приписами ч. 2 ст. 5 ЦК України визначено, що акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. В рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року у справі №1-7/99 зазначено, що надання зворотної дії в часі законам та іншим нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті. Тобто, вказаний вище Закон має зворотну дію в часі. Враховуючи наведені положення ЦК України та те, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» на усій території України встановлено з 12 березня 2020 року карантин, суд дійшов висновку, що починаючи з 12 березня 2020 року позичальника звільнено від обов`язку сплати пені за прострочення повернення тіла кредиту та процентів, а вказані нарахуванні позивачем здійснено незаконно. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що розрахунок заборгованості, що наданий позивачем на обґрунтування позовних вимог, є неналежним та недостатнім доказом для підтвердження позовних вимог, через що суд не приймає його до уваги. Разом з цим, позивачем на підтвердження своїх вимог щодо користування відповідачем кредитними коштами позивача за договором № б/н від 16 серпня 2019 року та наявності у останнього заборгованості за ним також надано суду «Виписку за договором № б/н за період 16 серпня 2019 року по 26 листопада 2021 року» по карткових рахунках відповідача (а. с. 7-40 та на звороті, 68-101 та на звороті). Вказана виписка є первинним банківським документом, а тому може бути належним доказом у справі. Однак надана позивачем виписка по карткових рахунках відповідача не береться судом до уваги, оскільки позивачем зазначено, що вона надана за період часу з 16 серпня 2019 року по 26 листопада 2021 року, а фактично містить відомості за період часу з 16 серпня 2019 року по 01 листопада 2020 року, при цьому, стягнути заборгованість позивач просить станом на 24 листопада 2021 року. Тобто, казаною випискою не охоплено рух грошових коштів відповідача по банківським рахункам більше як за один календарний рік. Отже вказана виписка не охоплює оскаржений період заборгованості, а відтак у суду відсутня можливість перевірити рух коштів по вказаним у ній рахункам, а також перевірити суми використаних кредитних коштів відповідачем за вказаним кредитним договором та суми внесених ним коштів в рахунок погашення заборгованості. Крім того, судом встановлено, що вказана виписка на початок періоду має мінусове сальдо - «-57287 гривень 06 копійок», які позивачем включені в загальну суму заборгованості та які він просить стягнути з відповідача (а. с. 7, 68). Також, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що вказана виписка містить арифметичні невідповідності (а. с. 30, а. с. 91). Так, у «Виписці за договором № б/н за період 16 серпня 2019 року по 26 листопада 2021 року» вказано: «Дата операції» - 25 жовтня 2019 року; «Картка» - 99926259638399282; «Деталі операції» - «Кредитний ліміт: 187030.00. Примітка: встановлення кредитного ліміт»; «Сума у валюті операції» - 0,00; «Сума у валюті картки» - 0,00; «Сума знижок. Сума коміс.» - 0,00; «Залишок після операції» - 0,00. При цьому, вже після вчинення операції: «Дата операції» - 25 жовтня 2019 року; «Картка» - 5221191100516508; «Деталі операції» - «Оплата товарів/послуг через інтернет:GOGLE*Supercell.g.co/helppay#»; «Сума у валюті операції» -«-483,12); «Сума у валюті картки» - 480,00; «Сума знижок. Сума коміс.» - 0,00; «Залишок після операції» становить - «-170484,11». Також, з вказаної виписки вбачається, що позивачем списувалися грошові кошти з розрахункового рахунку відповідача в рахунок «Комісії за обслуговування» та «Консультативні послуги» на загальну суму 5952 гривні, що є незаконним в силу вимог ч. ч. 1. 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Такий висновок також узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, що викладені у постановах від 20 лютого 2020 у справі № 666/4957/15-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 444/484/15-ц та від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16. Отже, списання позивачем грошових коштів з розрахункового рахунку відповідача в рахунок «Комісії за обслуговування» та «Консультативні послуги» на загальну суму 5952 гривні, що є платою за послуги, що супроводжують кредит, тобто платою за управлінням кредитом, є незаконним в силу вимог ч. ч. 1. 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Приписами ч. 5 ст. 216 ЦК України визначено, що суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до виписки з рахунків відповідача, вказана вище сума є платою за управління кредитом. Разом з цим, в умовах кредитного договору відсутнє будь-яке погодження між сторонами плати за управління кредитом. Отже, відповідно до приписів ст. 215 ЦК та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», списання ««Комісії за обслуговування» та «Консультативні послуги» є нікчемним в силу закону з моменту його укладення, а отже такими, що не створюють юридичних наслідків для сторін, тому не потребує визнання його недійсним. Тобто, докази, якими позивач підтверджує обставини щодо наявності у відповідача заборгованості за кредитом та відсотками, на загальну суму 235886 гривень 71 копійка, частину з яких він прохає стягнути з відповідача, зокрема у загальному розмірі 224199 гривень 81 копійка, в розумінні ст. ст. 77, 79, 80 ЦПК України, є неналежними та недостатніми для підтвердження позовних вимог. Суд зазначає, що з «Виписки за договором № б/н за період 16 серпня 2019 року по 26 листопада 2021 року» вбачається, що останній здійснював користування кредитними коштами та загалом, з моменту встановлення йому кредитного ліміту у сумі 187030 гривень 25 жовтня 2019 року, ним фактично використано грошових коштів з урахуванням щомісячних списань за розстрочкою на загальну суму 1810958 гривень 81 копійка, з останньою транзакцією 26 березня 2020 року. Після чого фактичне користування кредитними коштами банку відповідачем не здійснювалося, а тіло кредиту збільшувалося за рахунок стягнення відсотків за користування кредитом на загальну суму 54581 гривня 48 копійок. При цьому, розмір заборгованості збільшувався за рахунок списання відсотків за рахунок кредитного ліміту та списання відсотків, нарахування яких здійснювалося на суму фактично встановленого відповідачу кредитного ліміту та розміру відсотків за попередній місяць, а також суми комісії та пені, тобто сума відсотків нараховувалася на суму позики + розмір відсотків за попередні місяці + розмір пені та комісії. Крім того, з наданої позивачем виписки по картковому рахунку відповідача вбачається, що останнім у зазначений період часу з 25 жовтня 2019 року (з дати встановлення кредитного ліміту у сумі 187030 гривень) по 01 листопада 2020 року внесено грошові кошти на загальну суму 1818318 гривень 34 копійки. Оскільки фактично відповідач використав кредитних коштів на суму 1810958 гривень 81 копійка, а повернув банку кошти в розмірі 1818318 гривень 34 копійки, суд вважає, що у відповідача, за вищевказаний період часу, відсутня заборгованість за кредитом, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позивачем не надано суду жодних належних, достатніх та допустимих доказів наявності у відповідача заборгованості за кредитом й відсотками та обґрунтувань (підстав) для їх нарахування. Більш того, позивачем не розкрито таке поняття як «заборгованість за простроченим тілом кредиту та простроченими відсотками», його правову природу та підстави нарахування не передбачені самими Умовами та Правилами надання банківських послуг, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості визначити відмінності між термінами і поняттями «тіло кредиту» та «прострочене тіло кредиту», «відсотки» та «прострочені відсотки» що, з урахуванням принципу юридичної визначеності, виключає підстави для покладення на споживача банківських послуг обов`язку по їх поверненню. З огляду на викладене, з урахуванням того, що позивач є юридичною особою - банківською установою, яка має в своєму підпорядкуванні юридичний відділ, що вказує на обізнаність позивача із нормами процесуального права, які регламентують принцип цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, враховуючи те, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд та знає про те, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій, зважаючи на те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості визнаний судом неналежним доказом, а інших належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог позивачем не надано, суд доходить переконливого висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд визнає, що наданими до суду доказами позивач не довів підстав для задоволення заявлених ним вимог про стягнення із [PERSON] заборгованості за кредитним договором № б/н від 16 серпня 2019 року, через що підстави для задоволення позову відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed