Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-03 00:00:00

В квітні 2021 року [PERSON] звернулась до суду із позовом, уточнений у подальшому до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Одеської міської ради, про визначення місця проживання і способу участі у вихованні дітей. В обгрунтування позовних вимог зазначала, що з відповідачем у справі перебувала в шлюбі, зареєстрованому 02 вересня 2006 року відділом реєстрації актів громадянського стану Бахчисарайського районного управління юстиції Автономної Республіки Крим, Україна, актовий запис №316. В період шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2019 року шлюб між ними розірвано. Зазначала, що після розлучення, за домовленістю з відповідачем, діти залишилися проживати разом з нею в квартирі [ADDRESS] , яка належить їй на праві власності. Вказувала, що після розлучення, відповідач проживає окремо, при цьому суттєвої участі в утриманні та вихованні дітей не приймає. Стверджувала, що у кінці серпня 2020 року, відповідач самовільно, без її згоди, забрав сина та чинить їй перешкоди у вільному спілкуванні із ним. Посилаючись на порушення своїх прав та прав дітей, позивачка просила суд визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] та визначити порядок спілкування відповідача [PERSON] з дітьми[PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а саме зазначив, що: - батько має право безперешкодно відвідувати дітей за їх місцем проживання, або спілкуватися з ними без присутності матері поза місцем проживання дітей відповідно до наступного графіку: кожної суботи кожного календарного місяця з 16.00 годині по 20.00 годину: в інший час - за попередньою домовленістю з матір`ю; - спілкування батька з дітьми у свята здійснюється за домовленістю з матір`ю, а у разі недосягнення домовленості відповідно викладеного вище графіку; - батько має право безперешкодно особисто поздоровляти дітей з днем народження, Новим роком, [PERSON] , [PERSON] , хоча б такі зустрічі відбувались і поза графіком, викладеним в п.1 цього порядку; - з метою оздоровлення дітей, батько має право щороку спільно відпочивати з дітьми без присутності матері 14 календарних днів. У разі одночасного відпочинку кожного з батьків перевага надається тому з батьків, хто виїжджає на відпочинок за кордон. За умови одночасного відпочинку за кордоном перевага надається відпочинку з матір`ю; - батьки зобов`язуються у встановленому чинним законодавством України надавати згоду на тимчасовий виїзд дітей за кордон з метою відпочинку, або самостійний виїзд дітей з організованою групою дітей на відпочинок, змагання тощо; - батько має право безперешкодно спілкуватись з дітьми у сприятливий для них час засобами телефонного зв`язку, через мережу інтернет, зокрема, електронною поштою; - батько має право безперешкодно хоча б і поза, визначеним п.1 цього порядку, графіком відвідувати будь-які шкільні/навчальні та позашкільні зібрання, гуртки, заходи, які проводяться за участі дітей, або для забезпечення їх інтересів; - матір та батько зобов`язуються не чинити перешкоди у спілкуванні дітей з дідом, бабою, з іншими членами сім`ї та родичами; - батько зобов`язаний повідомляти матір про термін від`їзду та місце перебування дітей за межі м. Одеси, шляхом письмового повідомлення (особисто вручити повідомлення або надіслати цінним листом з описом та повідомленням) не пізніше ніж за 10 днів перед від`їздом. Ухвалою суду від 30 квітня 2021 року у справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради (т. 1 а.с. 52-54). Ухвалою суду від 19 липня 2021 року по справі був прийнятий зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей з батьком (т. 1 а.с. 160-162). Ухвалою суду від 12 жовтня 2021 року до суду було викликано для допиту в якості свідка [PERSON] (т. 1 а.с. 211-212). Ухвалою суду від 12 жовтня 2021 року до суду було викликано для допиту малолітнього [PERSON] , [INFO] (т. 1 а.с. 213-215). Ухвалою суду від 01 грудня 2021 року були витребувані з органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради копії документів, які були представлені для висновку від 08 листопада 2021 року щодо визначення способів участі [PERSON] у вихованні малолітньої [PERSON] , [INFO] (т. 2 а.с. 2-3). Ухвалою суду від 01 грудня 2021 року було витребувано з органу опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації висновок про доцільність визначення місця проживання дітей[PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] (т. 2 а.с. 5-6). Ухвалою суду від 01 грудня 2021 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору було залучено - орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради (т. 2 а.с. 8-10). Ухвалою суду від 17 січня 2022 року підготовче провадження по справі було закрите та справа призначена до судового розгляду (т. 2 а.с. 39-41). Ухвалою суду від 15 лютого 2022 року було витребувано з органу опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації копії документів, які були представлені для висновку про доцільність визначення місця проживання дітей разом батьком (т. 2 а.с. 82-84). Ухвалою суду від 04 серпня 2022 року була прийнята відмова [PERSON] від частини позовних вимог про визначення місця проживання та порядку спілкування [PERSON] з сином [PERSON] , [INFO] (т. 2 а.с. 193-194). Ухвалою суду від 04 серпня 2022 року за заявою [PERSON] та за згодою [PERSON] , зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей з батьком був залишений без розгляду (т. 1 а.с.126-130, т. 2 а.с. 195). Представники позивачки, діючі на підставі ордеру від 02 квітня 2021 року та ордеру від 29 червня 2021 року в судовому засіданні підтримали зменшені позовні вимоги та просили їх задовольнити. Раніше надали відзив на зустрічний позов, в якому просили суд відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог та письмові пояснення по справі (т. 1 а.с. 49, 87, 173-174, т. 2 а.с. 169-170, 181). Відповідач та його представник, діючий на підставі ордеру від 15 червня 2021 року в судове засідання не з`явились, про час і місце слухання справи повідомлялись відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Раніше надав відзив на позов, в якому просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі (т.1 а.с.76, 112-115) Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце слухання справи повідомлялися відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності (т. 1 а.с. 165, т. 2 а.с. 36, 101а ). Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності відповідача та його представника, представників третіх осіб, які своєчасно і належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Зловживанням процесуальними правами в розумінні процесуального закону є, крім іншого, вчинення (або не вчинення) дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції та Кодексу. Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою тринадцятою Сімейного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими вказані правовідносини регулюються. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 02 вересня 2006 року відділом реєстрації актів громадянського стану Бахчисарайського районного управління юстиції Автономної Республіки Крим, Україна, актовий запис № 316. В період шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження (т. 1 а.с. 13, 14). Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2019 року шлюб між сторонами розірвано (т.1 а.с.16-17). Встановлено, що позивачці на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 29 жовтня 2019 року належить квартира [ADDRESS] , загальною площею 73,5 кв.м., житловою площею 23,2 кв.м. (т.1 а.с.28-29). 29 жовтня 2019 року право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1 а.с. 30). Судом встановлено, що сторони в добровільному порядку провели поділ спільного сумісного майна, що підтверджується договором про поділ спільного майна подружжя від 11 січня 2020 року (т. 1 а.с. 31-34, 35-36). Встановлено, що [PERSON] належить на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 29 серпня 2014 року, договору про поділ спільного майна подружжя від 11 січня 2020 року квартира [ADDRESS] (т. 1 а.с. 156-157). Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання особи від 09 грудня 2019 року, діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані за місцем реєстрації матері: [ADDRESS] (т.1 а.с.12,14,15). З матеріалів справи вбачається, що з серпня 2020 року після розлучення сторін, їх син [PERSON] , [INFO] став проживати з батьком [PERSON] , а донька [PERSON] , [INFO] залишилась проживати з матір`ю [PERSON] , хоча за твердженням останньої діти за домовленістю з відповідачем залишилися проживати з нею, за адресою: [ADDRESS] . Встановлено, що позивачка [PERSON] на підставі наказу №171-ОК від 05 грудня 2018 року працює на посаді лікаря-анестезіолога ПП «Медичний центр пластичної естетичної хірургії та косметології «Моцарт», що підтверджується характеристикою, виданою ПП «Медичний центр пластичної естетичної хірургії та косметології «Моцарт», податковою декларацією, особистою медичною книжкою (т.1 а.с. 18, 19-20, 21-22, 25). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] на підставі наказу №186-к від 19 листопада 2015 року працює з 19 листопада 2015 року по теперішній час на посаді консультанта з економічних питань ТОВ ВКФ «Біотон», що підтверджується характеристикою, виданою ТОВ ВКФ «Біотон» від 07 липня 2021 року (т. 1 а.с. 158). В процесу судового розгляду [PERSON] відмовилась від позовних вимог в частині визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , оскільки останній досяг чотирнадцяти років і виявив бажання проживати разом з батьком. Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом справ щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновком Київської районної адміністрації Одеської міської ради «Щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] » від 08 листопада 2021 року №1898/01-11 визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю, [PERSON] , [INFO] (т.1 а.с. 240-241). Встановлено, що висновком Київської районної адміністрації Одеської міської ради «Щодо визначення способів участі [PERSON] , [INFO] у вихованні малолітньої [PERSON] , [INFO] » від 08 листопада 2021 року №1899/01-11 визначено порядок та спосіб участі у вихованні та спілкуванні [PERSON] , [INFO] , у вихованні малолітньої [PERSON] , [INFO] , шляхом його систематичних побачень: першого та третього тижня місяця з 15:00 год. п`ятниці до 13:00 год. неділі; 30 днів літніх канікул щороку за попередньою домовленістю з матір`ю дитини. Спілкування [PERSON] , [INFO] , з малолітньої [PERSON] , [INFO] , має відбуватись за умови забезпечення батьком необхідного духовного, фізичного і морального розвитку дитини, з урахуванням режиму дня малолітньої та особливостей відповідно віку дитини (т. 1 а.с. 242-244). Суд вважає, що оскільки наявний в матеріалах справи висновок Київської районної адміністрації Одеської міської ради «Щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] » від 08 листопада 2021 року №1898/01-11 на даний час не скасований, то саме цей висновок Київської районної адміністрації Одеської міської ради повинен бути прийнятий судом в якості доказу щодо розв`язання спору між сторонами стосовно визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] . Крім того, при вирішенні вимог щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , суд приймає до уваги згоду відповідача [PERSON] щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю дитини [PERSON] , що підтверджується його поясненнями від 19 лютого 2021 року та заявою від 26 липня 2022 року (т. 2 а.с. 158,184). Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Відповідно до положень ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до положень ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Таким чином, у разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями статті 29 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю дитини [PERSON] , підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог [PERSON] щодо визначення способів участі [PERSON] , [INFO] у вихованні малолітньої [PERSON] , [INFO] », то суд вважає, що в задоволенні даних вимог слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідно ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. З матеріалів справи вбачається, що батько дитини [PERSON] з позовними вимогами щодо визначення способів його участі у вихованні малолітньої [PERSON] , [INFO] у зв`язку здійсненням йому перешкод [PERSON] у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, до суду не звертався. З змісту висновку Київської районної адміністрації Одеської міської ради «Щодо визначення способів участі [PERSON] , [INFO] у вихованні малолітньої [PERSON] , [INFO] » від 08 листопада 2021 року №1899/01-11 вбачається, що відповідно до акту бесіди від 09 лютого 2021 року спеціаліста служби у справах дітей Одеської міської ради з малолітньою [PERSON] , [INFO] , встановлено, «…що дитина ходить до першого класу. Проживає разом з матір`ю в м. Одесі. Батько мешкає у м. Києві. У дівчинки є рідний брат, він проживає разом з батьком. Дитина бачиться з батьком щонеділі. Іноді батько забирає її до Києва на декілька днів зі згоди мами. Проживати бажає з матір`ю. З батьком бажає зустрічатися». Дані обставини свідчать про відсутність перешкод батьку дитини [PERSON] , [INFO] , який проживає окремо у спілкуванні з донькою та у її вихованні зі сторони позивачки. За таких обставин, суд вважає, що між сторонами відсутній спір щодо спілкування [PERSON] , [INFO] з малолітньої донькою [PERSON] , [INFO] » та її вихованні, права [PERSON] зі сторони позивачки не порушенні. Що стосується висновку Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 08 листопада 2021 року №1899/01-11 яким визначенні способи участі [PERSON] , [INFO] у вихованні малолітньої [PERSON] , [INFO] , то суд вважає, що даний висновок, позивачка може виконувати добровільно, а при її відмові, у відповідача є підстава для звернення до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні. Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, затвердженої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитини не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини (відсутність самостійного доходу, зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами, аморальна поведінка, яка може зашкодити розвиткові дитини), бути розлученою зі своєю матір`ю. Отже, при винесенні рішення суд приймає до уваги тільки інтереси дитини, які переважають над інтересами батьків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 1816,00 грн., які сплачені позивачем при зверненні до суду (а.с. 2).

Outcome: partial