Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . Свої вимоги обгрунтовує тим, що дане домоволодіння мало статус «колгоспного двору» і його власниками в рівних долях (по 1/2 частині) були вона та її померла [INFO] мати [PERSON] . Вона є спадкоємцем за законом після смерті матері та прийняла спадщину, але не може оформити право власності на належну матері 1/2 частину спадкового нерухомого майна через органи нотаріату в зв`язку з відсутністю його правової реєстрації за спадкодавцем, а також право власності на належну їй 1/2 частину зазначеного домоволодіння, так як державний реєстратор прав на нерухоме майно відмовив у реєстрації за нею право власності на зазначене домоволодіння. Позивачка в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала й просила їх задовольнити з вищевказаних підстав. Пояснила, що питаннями оформлення спадкового будинку, що залишився після смерті її матері [PERSON] , займався юрист, в зв`язку з чим вона деталями не володіє, проте відповідне нотаріальне свідоцтво про право власності на належне матері домоволодіння в неї мається, копію якого надає суду. Щодо наявної в державного реєстратора копії свідоцтва про право власності на жилий будинок від 03.10.1990р. на ім`я матері, то даний документ вона бачить вперше, можливо залучений нею юрист отримав його оригінал в архіві та копію надав реєстратору. Відповідач був належним чином та своєчасно повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується розпискою про одержання судової повістки, але своїм правом на участь не скористався, повноважного представника не направив, відзиву на позов не надав, подавши заяву від 17.08.2022р. про розгляд справи без їх участі, не заперечує проти задоволення позову. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом положень ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; в разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи за встановленою черговістю. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла мати позивачки [PERSON] , яка була зареєстрована й постійно проживала сама в [ADDRESS] . За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на дане домоволодіння не зареєстроване. Позивачка прийняла спадщину після смерті матері шляхом подачі заяви до Борзнянської державної нотаріальної контори та вже переоформила частину спадкового майна - земельні ділянки за адресою місцезнаходження спірного домоволодіння, отримавши відповідні свідоцтва; інші спадкоємці на спадкове майно не претендують. Відтак, [PERSON] має право на решту спадкового майна після померлої матері [PERSON] як спадкоємець першої черги за законом відповідно до положень ст.1261 ЦК України. Водночас Борзнянською державною нотаріальною конторою листом за №39/02-14 від 21.01.2022р. повідомлено позивачку, що для отримання свідоцтва про право на спадщину на спадковий житловий будинок необхідно подати оригінали правоустановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцю, а в разі їх відсутності (втрати) чи неможливості отримання дублікатів, слід звернутися до суду для визнання права власності на спадкове майно. Крім того, рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Височанської сільської ради Заєвської В.П. від 11 лютого 2022 року позивачці відмовлено у державній реєстрації прав на житловий будинок по [ADDRESS] , оскільки було подано лише копію свідоцтва. Зазначені обставини підтверджується копіями паспорта, свідоцтв про народження, укладення шлюбу, розірвання шлюбу, одруження, смерть, витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, свідоцтв про право на спадщину за законом від 16.11.2021р., довідками Миколаївського старостинського округу Борзнянської міської ради №268 від 15.11.2021р., Борзнянської ДНК №365/01-16 від 03.08.2022р., листом-відповіддю Борзнянської ДНК від 21.01.2022р., рішенням державного реєстратора від 11.02.2022р., інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.07.2022р. Як вбачається з матеріалів справи, спірним питанням у виниклих правовідносинах є неможливість оформлення позивачкою свої прав на спірне домоволодіння через неподання оригіналів чи дублікатів правоустановлюючих документів на дане нерухоме майно, що й стало визначальною обставиною для нотаріуса у відмові у видачі свідоцтва про право на спадщину, а для державного реєстратора у відмові в державній реєстрації прав та їх обтяжень. З цього приводу суд констатує наступне. За змістом положень ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів наведені в ч.2 ст.16 ЦК України, перелік яких не є вичерпним. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Приписами ст.392 ЦК України встановлено два випадки, коли власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності: 1/ якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою; 2/ у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Водночас, за загальним правилом судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується або оспорюється. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.23 постанови №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду по захист своїх спадкових прав за правилами позовного провадження. Відповідно до ч.1 ст.46 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Згідно зі\~ст.49\~Закону України\~«Про нотаріат»\~нотаріусу або\~посадовій особі,\~яка вчиняє\~нотаріальні дії,\~забороняється безпідставно\~відмовляти у\~вчиненні нотаріальної\~дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Також вимогами\~ч.1\~гл.22\~р.ІІ\~Порядку вчинення\~нотаріальних дій\~нотаріусами України,\~затвердженого Наказом\~Міністерства юстиції\~України 22.02.2012р.\~№296/5\~та зареєстрованого\~в Міністерстві\~юстиції України\~22.02.2012р.\~№282/20595\~(далі\~-\~Порядок),\~передбачено,\~що у\~разі втрати\~або зіпсування\~документа,\~посвідченого або\~виданого нотаріусом,\~за письмовою\~заявою осіб,\~за дорученням\~яких або\~щодо яких\~учинялася нотаріальна\~дія,\~нотаріусом видається\~дублікат утраченого\~або зіпсованого\~документа. Дублікати документів, посвідчених або виданих нотаріусом, можуть бути видані за письмовою заявою спадкоємців осіб, за дорученням яких або щодо яких вчинялася нотаріальна дія, а також виконавця заповіту та на запит нотаріуса, яким заведено спадкову справу. У цьому разі нотаріусу, крім свідоцтва про смерть таких осіб, подаються документи, які підтверджують їх родинні стосунки (свідоцтво виконавця заповіту). Крім того, приписами п.6 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, зокрема, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката. Відповідно до ч.1 ст.24 даного Закону подання документів, що не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, є підставою для відмови в державній реєстрації прав. В позовній заяві [PERSON] зазначає, що домоволодіння в [ADDRESS] , мало статус «колгоспного двору» і його власниками в рівних долях (по 1/2 частині) були вона та її померла мати [PERSON] , на підтвердження чого надала довідку Миколаївського старостинського округу Борзнянської міської ради №267 від 15.11.2021р. Водночас з оригіналу наявного в позивачки свідоцтва про право власності, виданого 17 лютого 1989 року Борзнянською державною нотаріальною конторою, слідує, що дане домоволодіння належало її матері [PERSON] на право власності не як голові чи члену колгоспного двору. Крім того, державному реєстратору було надано копію свідоцтва про право власності на жилий будинок, виданого 3 жовтня 1990 року виконкомом Борзнянської районної ради народних депутатів, згідно якого зазначене домоволодіння належало в цілому [PERSON] на праві особистої власності, а не відносилося до соціальної групи «колгоспний двір». Тому, з огляду на критерії допустимості, достовірності та достатності доказів, визначені ст.78-80 ЦПК України, саме вказаним свідоцтвам суд надає перевагу як офіційним правоустановлюючим документам, виданим компетентними державними органами у встановленому законом порядку, що підтверджують обставину набуття спадкодавицею права власності на спірне домогосподарство. Відтак, доводи позовної заяви [PERSON] з посиланням на положення ст.123 ЦК УРСР, п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» про те, що вона та її мати [PERSON] були співвласниками спірного володіння як члени колишнього колгоспного двору, які не втратили права на частку в його майні, є безпідставними. Одночасно суд зважує на ту обставину, що в позивачки мається оригінал правоустановлюючого документа на належне померлій матері домоволодіння, а навіть в разі його втрати, вона у відповідності до ч.1 гл.22 р.ІІ Порядку не позбавлена можливості отримати дублікат такого утраченого нотаріального документа, який має силу оригіналу, чим можуть бути усунені відповідні перешкоди та створені умови для подальшого оформлення позивачкою своїх спадкових прав безпосередньо через органи нотаріату чи державного реєстратора, підміна повноважень яких судом не допускається. Також подання державному реєстратору копії свідоцтва про право власності на спірний жилий будинок презюмує наявність оригіналу чи дублікату цього документа, тоді як про його втрату не зазначено у викладі обставин з посиланням на докази, якими позивачка обгрунтовує свої вимоги. При цьому, суд констатує, що ні нотаріус, ні державний реєстратор не приймали рішень про відмову в оформленні за позивачкою права на спадкове нерухоме майно саме у зв`язку з невідповідністю змісту оригіналу чи дубліката правоустановлюючого документа на належне [PERSON] домоволодіння. Відтак, оскільки вимоги заяви [PERSON] про визнання права власності на будинок обгрунтовані лише листом-роз`ясненням нотаріуса про необхідність подання оригіналів чи дублікатів правоустановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцю [PERSON] та відмовою державного реєстратора у визнанні поданої копії правоустановлюючого документа на належне [PERSON] домоволодіння без з`ясування наявності в позивачки чи можливості отримання нею їх оригіналів чи дублікатів та їх послідуючої оцінки уповноваженими органами, то ця обставина у відповідності до положень ст.392 ЦК України не належить до переліку тих, які б давали позивачці можливість звернутися до суду з даним позовом. При цьому, суд також зважує й на ті обставини, що Борзнянська міська рада як відповідач у справі, жодним чином не порушувала та не оспорює права власності спадкодавця на будинковолодіння, правоустановлюючі документи на яке не є втраченими, а отримання дублікатів на нього не є неможливим. В зв`язку з цим, визнання відповідачем позову суд у відповідності до ч.4 ст.206 ЦПК України не може прийняти до уваги, оскільки таке визнання суперечить закону (ст.392 ЦК України). Таким чином, враховуючи викладені обставини, даний позов [PERSON] є передчасним, необгрунтованим і не підлягає задоволенню в повному обсязі. Зважаючи на повну відмову в задоволенні позовних вимог, відповідно до ст.141 ЦПК України понесені позивачкою судові витрати по сплаті судового збору стягненню з відповідача не підлягають. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: dismissed