Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, в якому просить: визнати недостовірною та такою, що порушує права [PERSON] на повагу до його гідності, честі та недоторканості ділової репутації, право на особисте життя наступну інформацію, розповсюджену [PERSON] та [PERSON] 21.05.2020 року в акті, який затверджено КП «ЖЕО-1» міста Білгород-Дністровський та наданий до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області; зобов`язати [PERSON] та [PERSON] спростувати поширену відносно [PERSON] недостовірну інформацію, шляхом подачі [PERSON] та [PERSON] до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, наступного тексту спростування: «21.05.2020 року мною підписом в акті, який засвідчений КП «ЖЕО-1» міста Білгород-Дністровський, було стверджено проживання [PERSON] в будинку [ADDRESS] не правдиво»; стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації з кожної у розмірі 3 000 грн. Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог Позивач [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , відповідач [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . 21.05.2020 року відповідачі особистими підписами в акті затвердили факт проживання [PERSON] в будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , після чого даний акт було направлено до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, як додаток до відповідей на відзиви у цивільних справах №495/9673/19, 495/3472/20. Починаючи з червня 2019 року позивач не проживає разом з [PERSON] (дружиною) та не веде з нею сумісного господарства. З жовтня 2019 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] відбувається судовий процес стосовно розірвання шлюбу, більш того з червня 2020 року відбувається судовий процес стосовно визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обидві справи перебувають у провадженні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області. З грудня 2019 року в будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , позивач проживає разом з цивільною дружиною. Поруч з цим [PERSON] на першому аркуші позовної заяви зазначила місце проживання: [ADDRESS] , а також на другому аркуші у другому абзаці знову акцентувала увагу, що подружжя проживає окремо та не веде спільного господарства з червня 2019 року, а у відповідях на відзив у цивільних справа №495/9673/19, 495/3472/20 також визначає місце проживання по вищевказаній адресі. Поширена відповідачами інформація щодо позивача, була направлена до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, внаслідок чого інформація про те, що [PERSON] начебто проживає в будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , може бути використана в судових процесах при розгляді цивільних справ, обставини поширення відповідачами зазначеної інформації про позивача будуть підтвердженні документом «Акт» від 21.05.2020 року, затверджений Білгород-Дністровським КП «ЖЕО-1». Зазначена інформація не відповідає дійсності та є не достовірною, оскільки позивач являється власником будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] і це його особисте майно. З червня 2019 року між позивачем [PERSON] та його дружиною [PERSON] склались міжособистісні обставини за яких їх спільне та сумісне проживання не можливе. Зважаючи на вищевикладене, інформація поширювана щодо позивача відповідачами, по-перше, має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення мною загальновизнаних правил співжиття, прийнятих у суспільстві вимог та принципів етики і моралі, та такою, що на моє переконання порушує мої немайнові права, по-друге не є оціночним судженням, а обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідача. Крім того, поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідачами до позивача, що в свою чергу впливає на зниження цінності моєї особи, більше того створили негативну соціальну оцінку моєї особи в очах оточуючих, порушавши мою честь, оскільки професія захисника Вітчизни є соціально важливою, передбачає безперервний належний процес підтримання іміджу Збройних Сил України у суспільстві, а тому враховуючи викладене вважаю, що мені завдану шкоду немайновим інтересам. Заяви, клопотання учасників судового процесу Відповідач [PERSON] скористалась своїм правом відповідно до ст.178 ЦПК України та на адресу суду надала відзив на позовну заяву, який обґрунтований наступним, [PERSON] та [PERSON] у 2009 році проживали спочатку у цивільному шлюбі та у 2010 році зареєстрували шлюб. У 2009 році в них народився син - [PERSON] , весь цей час вони проживали за адресою: [ADDRESS] . Відповідач зазначає, що у неї разом з позивачем були дуже приємні відносини, ніяких суперечок між нами не було, завжди допомагали один одному, як сусіди. Що стосується акту від 21.05.2020 року на який посилається позивач, слід зауважити, що в ньому не зазначено саме коли проживає [PERSON] та її син [PERSON] , а стверджується факт реєстрації та проживання взагалі, також слід зазначити, що зазначений акт був підписаний трьома сусідами, але чомусь позивач [PERSON] подав спочатку позов до [PERSON] (справа 495/4045/20 по якій винесено рішення 13.10.2020 року суддею Боярським О.О.), а вже після винесення рішення подає позов до інших сусідів - [PERSON] та [PERSON] . Також хочу звернути увагу суду, що в прохальній частині своєї позовної заяви, позивач просить суд визнати недостовірною та такою, що порушує його права на повагу до його гідності, честі та недоторканість ділової репутації, право на особисте життя наступну інформацію, розповсюджену саме [PERSON] , а не [PERSON] та [PERSON] . Зі слів [PERSON] мені відомо, що справа 495/9673/19, яка перебувала у провадженні судді Білгород- Дністровського міськрайонного суду Одеської області Шевчук Ю.В. вже розглянута та винесено рішення, в якому позов задоволено частково та акт від 21.05.2020 року ніяк не вплинув на вирішення справи по суті. Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди слід зазначити, що позивачем не зазначено, у чому саме полягає моральна шкода, також не доведено обґрунтування суми компенсації за моральну шкоду, залишається незрозумілим, чому оголошена сума у розмірі 3000,00 грн, а не менше чи більше. Крім того, щодо позовних вимог стосовно стягнення судового збору, то хочу зазначити що в тексті позовної заяви позивач [PERSON] вказує, що ним було сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн, а додатком до позовної заяви є квитанція про сплату судового збору на суму 2522,40 грн. (згідно квитанції від 19.10.2020 року за № 0.01875018451.1), тому мені, як відповідачу не зрозуміло, яку саме суму судового збору хоче стягнути з мене позивач [PERSON] , більш того, довожу до відома суду, що позивач [PERSON] є військовослужбовцем та перебував на військовій службі в Сьєрра-Леоне та в зоні проведення АТО, а згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, як військовослужбовець та учасник бойових дій. На підставі всього вищевикладеного, прошу суд відмовити у задоволені позовної заяви в повному обсязі. 01.02.2021 року позивач [PERSON] надав на адресу суду власну думку на відзив на позовну заяву про захист честі, гідності та ділової репутації, в якій зазначає, що підписом акту, який затверджений КП «ЖЕО-1» м. Білгород-Дністровський, відповідач своїм підписом стверджує факт реєстрації та проживання [PERSON] , по [ADDRESS] , взагалі: з даним трактуванням, як позивач не погоджуюсь, на підставі викладеного в вище вказаному акті, а саме: Зі слів сусідів, разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , проживає її син, [PERSON] (акт складено та затверджено 21.05.2020 р.) - отже відповідач конкретно затвердила, що [PERSON] станом на 21.05.2020 р. проживає за зазначеною адресою; під час підпису 21.05.2020 р., відповідачем не було внесено зміни/корегування в відповідний акт, щодо періодів мешкання [PERSON] по [ADDRESS] ; на протилежне ствердження відповідача, [PERSON] в позовній заяві (30.10.2019 р.) вказує, що подружжя ( [PERSON] , [PERSON] ) проживає окремо та не веде спільного господарства з червня 2019 року та вказує місце проживання [ADDRESS] , тобто конкретизує своє місце проживання, яке не співпадає з ствердженням відповідача станом на 21.05.2020 р.; відповідач стверджує, що [PERSON] з 2009р. весь час проживала по [ADDRESS] . Даними ствердженнями (беручи до уваги судову тяганину між [PERSON] , та [PERSON] ), що може в подальшому вплинути на рішення суду, відповідач знов розповсюджує інформацію яка не відповідає дійсності та спростовується (може бути помилки в датах, але факт точний): весною та літом 2010 року [PERSON] , як стало відомо пізніше переховувалась від розшуку працівників міліції стосовно її затримання та обрання запобіжного заходу утримання під вартою (за рішенням Приморського районного суду м.Одеса - де вона перебувала в ролі підсудної) і не мешкала по [ADDRESS] ; восени 2010 року на протязі (жовтень-грудень) [PERSON] знаходилась в СІЗО м. Одеса і не мешкала по [ADDRESS] ; в 2011 році [PERSON] вийняла житло (близько трьох місяців) по [ADDRESS] і не мешкала по [ADDRESS] ; в 2012 році [PERSON] вийняла житло (точний термін не відомо) по [ADDRESS] і не мешкала по [ADDRESS] ; з 2013 року по теперішній час [PERSON] винаймає житло по [ADDRESS] ; з весни 2016 р. по грудень 2018 р. [PERSON] проживала по [ADDRESS] і не мешкала по [ADDRESS] . Крім того, в цьому ж розділі відповідач апелює щодо подачі позову позивачем лише стосовно одного підписанта акту від 21.05.2020 р. [PERSON] - справа № 495/4045/20), хоча їх було троє, дійсно беручи до уваги, що відповідач [PERSON] , являється людиною похилого віку, а [PERSON] (мешкає по [ADDRESS] ) ніколи не бачив і не знаю, що це за особа (може бути хворою та похилого віку), за наданими суду (справа №495/4045/20) доказів, вбачав отримання лише позитивного для мене судового рішення, а тому надав відповідачам, після винесення судом відповідного рішення (справа № 495/4045/20) час для спростування інформації наданої ними підписанням акту від 21.05.2020 р., але на жаль цього не сталось, більш того моїми опонентами (відповідачем по справі №495/3472/20) проти мене було подано відзив до позовної заяви в якій акт від 21.05.2020 р. грає ключову роль. В частині стягнення моральної шкоди, хочу довести до відома відповідача в чому вона полягає та обґрунтовується: не існують тарифи на таке поняття, як моральна шкода, але слід взяти до уваги, що саме найцінніше людини - це її гідність. Кожна людина по різному реагує на приниження її гідності. Для Захисника Вітчизни - гідність являється одним із головних складових його духовного життя. Своїми безпідставними діями відповідач хоче запевнити, що позивач повинен терпіти посягання на його особистий простір шляхом розповсюдження відомостей, які не відповідають дійсності. Що стосується стягнення судового збору та звільнення позивача від його сплати, дійсно в позовній заяві до відповідачів мною помилково було вказано сплату судового збору в сумі 840,80 грн, хоча на справді мною було сплачено судовий збір у розмірі 2522,40 грн. - дану розбіжність прошу скорегувати в позовній заяві та під час винесення судового рішення. Також, в позивача викликає сумнів, що відзив на позовну заяву про захист честі, гідності та ділової репутації був підписаний безпосередньо відповідачем [PERSON] , оскільки її підпис у паспорті та у наданому відзиві різняться. Рух справи у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської обасті від 26.11.2021 року справу прийнято до свого провадження та призначено до судового розгляду. Позивач у судове засідання не з`явився надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялись, причини неявки суду невідомі, клопотань про відкладення слухання справи на адресу суду не надали. З огляду на неявку у судове засідання усіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга статті 247 ЦПК України). Згідно із статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вимогами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, проаналізувавши ст.10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, практику застосування прецедентного права Європейським судом з прав людини при вирішенні дифамаційних спорів, які є частиною національного законодавства і джерелом права в Україні, та норми національного законодавства,суд встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду. Відповідно до ч.5 ст.55 Конституції України кожний має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статями 3, 21, 28, 32, 68 Конституції України та ст.ст.275, 269, 297, 299 ЦК України передбачено, що людина, його життяі здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека признаютьсяв Україні вищою соціальною цінністю; усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах, права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; кожен маєправо на повагу досвоєї честі, гідності та ділової репутації, які є недоторканими, і для захисту яких має право звернутись з позовом до суду про захист її гідності, честі та ділової репутації; ніхто не може бути позбавлений цих прав або відмовитися від них; кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Разом із тим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст.34 Конституції України). Відповідно до ст.10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на свободувираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Судом встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідачами [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , 21.05.2020 року особистими підписами було зазначено у акті затверджений Білгород-Дністровським КП «ЖЕО-1» факт проживання [PERSON] за адресою за якою проживає позивач, а саме: [ADDRESS] , після чого даний акт було направлено до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, як додаток до відповідей на відзиви у цивільних справах №495/9673/19, 495/3472/20. Позивач зазначає, що починаючи з червня 2019 року він не проживає разом з [PERSON] (дружиною) та не веде з нею сумісного господарства, більш того з жовтня 2019 року між ними відбувається судовий процес стосовно розірвання шлюбу, а з червня 2020 року відбувається судовий процес стосовно визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. З грудня 2019 року в будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , позивач проживає разом з цивільною дружиною. Наряду з чим, [PERSON] на першому аркуші позовної заяви зазначила місце проживання: [ADDRESS] , а також на другому аркуші у другому абзаці знову акцентувала увагу, що подружжя проживає окремо та не веде спільного господарства з червня 2019 року, а у відповідях на відзив у цивільних справа №495/9673/19, 495/3472/20 також визначає місце проживання по вищевказаній адресі. Інформація, яка міститься у акті від 21.05.2020 року, який затверджений Білгород-Дністровським КП «ЖЕО-1» та підписана відповідачами про те, що [PERSON] начебто проживає в будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , може бути використана в судових процесах при розгляді цивільних справ, однак дана інформація є недостовірною, оскільки позивач є власником даного будинку і це його особисте майно. Зважаючи на вищевикладене, інформація поширювана щодо позивача відповідачами, по-перше, має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення загальновизнаних правил співжиття, прийнятих у суспільстві вимог та принципів етики і моралі, та є такою, що на переконання позивача порушує його немайнові права, по-друге не є оціночним судженням, а обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідача. За змістом ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. За змістом вимог ст. 277 ЦК України, а також п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені) (пункт 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). При вирішенні питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з`ясувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Згідно із роз`ясненнями, що містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду», суди застосовують при розгляді справ Європейську конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Згідно зі ст. 10 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 04.11.1950 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і свобод людини» від 11.09.1997 року, кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік, Хендісайд) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. За змістом ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Суд вказує, що отримана інформація, яка міститься у акті від 21.05.2020 року, який затверджений Білгород-Дністровським КП «ЖЕО-1» та підписана відповідачами про те, що [PERSON] начебто проживає в будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] не свідчить про те, що вона мало місце для її розповсюдження. Відповідно до п. 15 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. З наведених Верховним Судом роз`яснень вбачається, що під терміном «поширення» розуміється розповсюдження такої інформації серед сторонніх осіб, як це буває при її розміщенні в мережі інтернет, соціальних мережах, засобах масової інформації тощо. В даному випадку інформація, яку позивач вважає недостовірною, викладена у акті від 21.05.2020 року, який затверджений Білгород-Дністровським КП «ЖЕО-1» та підписана відповідачами, подана виключно до суду та міститься виключно в матеріалах судових справ, публічного оголошення відповідної інформації не було. Позивач не надав доказів, що така інформація була розголошена чи розповсюджена публічно шляхом її оприлюднення серед сторонніх осіб, за допомогою мережі інтернет, соціальних мережах, засобах масової інформації тощо. Таким чином, поширення інформації не відбулося, оскільки така інформація стала відома лише суду (надана як доказ), як уповноваженому органу, який розглядає цивільні справи, а саме спори які виникли між позивачем [PERSON] та [PERSON] (дружиною позивача). Як зазначено у п.17 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження. В Постанові Верховного суду від 13.02.2019 р. по справі № 583/3294/16-ц зроблено правовий висновок про те, що відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 17 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Виходячи з наведеного суд встановлює що інформація, що міститьсяу акті від 21.05.2020 року, який затверджений Білгород-Дністровським КП «ЖЕО-1» та підписана відповідачами надана у зв`язку з розглядом конкретної справи, не може бути визнана недостовірною шляхом подання окремого позову. При цьому, зі змісту позову вбачається, що документ з «недостовірною інформацією» розцінюються позивачем саме як письмовий доказ у іншій справі, достовірність, або не достовірність такої інформації повинен встановлювати суд (суддя), якому надані відповідні докази, як зазначено у п. 17 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1. Отже, судом встановлено, що інформація яка міститься у акті від 21.05.2020 року, який затверджений Білгород-Дністровським КП «ЖЕО-1» та підписана відповідачами надана до суду як письмовий доказ, на момент розгляду цивільних справ від позивача не було заяв що вказана інформація оформлена з будь-якими порушеннями та це не вбачає суд, а тому вищевказаний акт поданий в межах прав сторони по справі як письмовий доказ. Таким чином, повідомлення (надання) інформації суду у вигляді акту від 21.05.2020 року, який затверджений Білгород-Дністровським КП «ЖЕО-1» та підписана відповідачами не може вважатись поширенням недостовірної інформації та не може тягти за собою обов`язок її спростування в порядку ст. 277 ЦК України, без підтвердження що цій доказ був відхилений судом при ухваленні рішення, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Також, суд вважає, що відповідачами вжито усіх необхідних дій для того, щоб інформація, що викладенаакті від 21.05.2020 року, який затверджений Білгород-Дністровським КП «ЖЕО-1» не стала відома поза межами суду. Крім того, позивачем у позовній заяві зазначено, що поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідачами до позивача, що в свою чергу впливає на зниження цінності його особи, більше того створили негативну соціальну оцінку його особи в очах оточуючих, порушавши його честь, оскільки професія захисника Вітчизни є соціально важливою, передбачає безперервний належний процес підтримання іміджу Збройних Сил України у суспільстві, а тому йому завдану шкоду немайновим інтересам. Суд зазначає, що вимога позивача стосовно стягнення моральної шкоди з відповідачів [PERSON] та [PERSON] у розмірі 3 000 грн з кожного, є похідною від вимоги про захист честі та гідності в задоволенні якої відмовлено, а тому і похідна вимога задоволенню не підлягає. Крім того, на обґрунтування даної вимоги позивач не долучив до матеріалів справи жодних доказів про порушення відповідачами його особистих немайнових прав, отже суд вважає, що законних підстав для стягнення моральної шкоди на користь позивача немає. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. В силу частин 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог до відповідачів у повному обсязі. Враховуючи, що суд дійшов висновків щодо відмови у задоволенні позовних вимог, то, з урахуванням положень ст. 88 ЦПК України, відшкодування судового збору, у разі відмови у позові не підлягають.

Outcome: dismissed