Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-09 00:00:00

03.02.2022 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви від 11.02.2022 року, просить: визнати недійсним пункт 1.4.2 кредитного договору № 19/2684204 від 01.09.2021 року, укладеного між ним та АТ «Креді Агріколь Банк», яким передбачена комісійна винагорода за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 1,80% від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1. договору; зобов`язати АТ АТ «Креді Агріколь Банк» повернути безпідставно отримані кошти у розмірі 21882, 90 грн., сплачені в якості комісійної винагороди, шляхом зарахування цих коштів в дні їх сплати на погашення основного боргу по вказаному кредитному договору, із здійсненням у зв`язку з цим перерахунку заборгованості за цим договором.На обгрунтування позову послався на те, що 01.09.2021 року між ним та відповідачем укладено кредитний договір № 19/2684204, відповідно до якого банк надав йомукредит на споживчі потреби у розмірі 270 000 гривень, кінцевий термін повернення кредиту визначений до 31.08.2027 р. зі сплатою 12% річних за користування кредитом.Крім того, згідно з пунктом 1.4.2. цього договору він зобов`язаний щомісячносплачувати банку комісійну винагороду за обслуговування кредитноїзаборгованості у розмірі 1,80% від розміру кредиту. У додатку № 1до цього договору наведена таблиця обчислення загальної вартості кредиту дляспоживача. У цій таблиці вказано, що у кінцевому результаті йому слід повернути 349 920 грн. комісії за обслуговування кредитноїзаборгованості, що вважає несправедливим. Нарахування комісії за послуги, які супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта є незаконним. Несправедливими є положення договору проспоживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий монітринг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є сплатою, встановлення якої було заборонено ч 1 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від10.05.2007 року №168, які були чинні на момент укладення договору. Встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цихневиправданих платежів спрямоване на незаконне завододіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливомуправовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок, тому є нікчемними, такі підлягають визнанню недійсними. Комісія включається у номінальну відсоткову ставку. Факт обізнаності про обов`язок сплачувати комісію у момент укладення договору не спростовує протиправність пункту 1.4.2. вказаного договору та його невідповідність законодавству України. Отже, пункт 1.4.2. вказаного договору повинен вважатися недійсним із моменту укладення договору, тобто із 01.09.2021 року. Вважає, що сплачена сума комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості отримана безпідставно, тому підлягає поверненню шляхом зарахування переплачених сум на погашення основного боргу у дні сплати названих коштів як комісії, відповідно до ст. 1212 ЦК України, оскільки при визнанні пункту 1.4.2. вказаного кредитного договору недійсним, правова підстава їх отримання втрачається. 19.04.2022 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що інформація яка надається позивачу в рамках договору оплатно не є тією інформацією, що згідно із ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» має надаватися безоплатно. Комісія, згідно п. 1.4.2 договору, сплачується за послуги, в тому числі: розрахунково-касове обслуговування заборгованості за договором, послуги з розрахунку суми чергового та наступних платежів, списання та зарахування коштів з метою погашення заборгованості, тобто за ті послуги, які не надаються позичальнику безоплатно та у незалежності від волевиявлення клієнта і з необмеженою періодичністю. Комплексний договір укладений 01.09.2021 року, а тому правовідносини які виникають у сфері споживчого кредитування, в тому числі щодо комісій, врегульовуються Законом України «Про споживче кредитування», а не Законом гкраїни «Про захист прав споживачів» та Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Пункт 1.4.2 є уже умовою договору, а не передумовою погодження видачі кредиту (надання банківської послуги). Комісія не включається у номінальну відсоткову ставку, однак включається при визначенні реальної процентної ставки, яка існує для розуміння витрат по обслуговуванню договору з врахуванням супутніх послуг в відсотковому співвідношенні. Банком було надано позивачу для ознайомлення договір, який останній добровільно підписав, в тому числі і щодо необхідності сплати комісії. Позивач був заздалегідь ознайомлений із умовами договору щодо комісії ще перед і укладенням договору та погодився на зазначені умови, отже відсутні підстави вважати умову п. 1.4.2 Комплексного договору несправедливою. Правовим наслідком недійсності п. 1.4.2 Комплексного договору є обов`язок повернути кошти контрагенту, тому позовна вимога про зарахування коштів, сплачених в якості комісії, в дні їх сплати на погашення основного боргу по вказаному кредитному договору із здійсненням у зв`язку із цим перерахунку заборгованості за цим договором є неналежним способом захисту. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.Черговість зарахування коштів визначається п.2.2.1 договору, який позивачем не оспорюється. 27.06.2022 року позивач подав відповідь на відзив, суть якої зводиться до обставин, викладених у позовній заяві. 07.02.2022 року позовну заяву залишено без руху. 14.02.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін. 18.03.2022 року частково задоволено заяву про забезпечення позову. 22.04.2022 року скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 18.03.2022 року. Представник позивача у судовому засіданні 27.06.2022 року позов підтримав, пославшись на обставини, викладені в ньому, просив позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, вказаних у відзиві. Позивача та його представник, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, 10.08.2022 року подали заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з незадовільним станом здоров`я позивача та занятістю представника у іншому судовому засіданні, однак доказів на підтвердження зазначених обставин суду не подано. Ураховуючи наведене, беручи до уваги достатність у матеріалах справи даних про спірні відносини, суд дійшов висновку про можливість закінчення судового розгляду на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з огляду на таке. Установлено, що 01.09.2021 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № 19/2684204, відповідно до якого банк надає позивачу кредит на споживчі потреби у розмірі 270 000 гривень, зі сплатою 12% річних за користування кредитом, на строк до 31.08.2027 року. Згідно з п. 1.4.2. цього договору позивач зобов`язаний щомісячносплачувати банку комісійну винагороду за обслуговування кредитноїзаборгованості у розмірі 1,80% від суми кредиту. Підписанням договору позичальник замовляє у банку супровідні послуги з обслуговування кредитної заборгованості, що включає в себе: послуги з розрахунку суми чергового та наступних платежів, списання та зарахування коштів з метемо погашення заборгованості, розрахунково-касове обслуговування заборгованості за договором та надання інформаційно-консультаційних послуг, під якими розуміється електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів по кредиту та процентах, надання інформації щодо стану заборгованості через системи дистанційного обслуговування в режимі 24/7 та через довідковий центр банку, інформування позичальника про виникнення простроченої заборгованості, консультування позичальника (як усне, так і письмове) щодо погашення заборгованості, своєчасності сплати платежів тощо. Конкретний розмір процентної ставки за кожну із послуг, зазначених у цьому пункті, договір не містить. Відповідно до п. 2.2.1 кредитного договору, зокрема, в разі внесення позичальником суми платежу, яка перевищує суму чергового платежу по кредиту, процентах та комісії згідно графіка платежів по кредиту, відбувається дострокове часткове повернення кредиту та змінюється графік платежів по кредиту шляхом зменшення останнього платежу або кількості гілатежів. При цьому день повернення кредиту та розмір щомісячного платежу по кредиту та процентах залишаються незмінними. Сума перевищення зараховується на погашення заборгованості за кредитом в день повернення кредиту. Додатком №1 до Комплексного договору № 19/2684204 від 01.09.2021 року є таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (в.т.ч. графік платежів по кредиту, ануїтет), відповідно до якої загальна сума комісії за обслуговування кредитної заборгованості становить 349 920 грн. 06.05.2022 року [PERSON] звернувся до Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» із заявою про відмову від послуг банку та надання безоплатної інформації відповідно до Закону України «Про споживче кредитування». 06.06.2022 року позивачу надано відповідь банку з виписками по рахунках, а також інформацію стосовно прогнозованої суми повного погашення кредитної заборгованості станом на 06.06.2022 року. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.202 ЦК України). Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України). 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог у тому числі пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит(далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, -щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно із додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлювлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Пунктом 1.4.2 кредитного договору позивач зобов`язаний щомісячносплачувати банку комісійну винагороду за обслуговування кредитноїзаборгованості, зокрема, за надання інформаційно-консультаційних послуг, під якими розуміється електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів по кредиту та процентах, надання інформації щодо стану заборгованості через системи дистанційного обслуговування в режимі 24/7 та через довідковий центр банку, інформування позичальника про виникнення простроченої заборгованості, консультування позичальника (як усне, так і письмове) щодо погашення заборгованості, своєчасності сплати платежів тощо. Слід зазначити, що у пункті 1.4.2 кредитного договору не уточнено систематичності запиту вказаної інформації споживачем з оплатою наданих послуг. Фактично на вимогу споживача не частіше одного разу на місяць інформаційно-консультаційні послуги, під якими розуміється електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів по кредиту та процентах, надання інформації щодо стану заборгованості через системи дистанційного обслуговування в режимі 24/7 та через довідковий центр банку, інформування позичальника про виникнення простроченої заборгованості, консультування позичальника (як усне, так і письмове) щодо погашення заборгованості, своєчасності сплати платежів тощо, мають оплатний характер, що суперечить вимогам частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд дійшов висновку про те, що положення пункту 1.4.2 кредитного договору, укладеного між позивачем та АТ «Креді Агріколь Банк», щодо обов`язку позивача щомісячносплачувати банку комісійну винагороду за супровідні послуги з обслуговування кредитноїзаборгованості, що включає в себе послуги з «надання інформаційно-консультаційних послуг, під якими розуміється електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів по кредиту та процентах, надання інформації щодо стану заборгованості через системи дистанційного обслуговування в режимі 24/7 та через довідковий центр банку, інформування позичальника про виникнення простроченої заборгованості, консультування позичальника (як усне, так і письмове) щодо погашення заборгованості, своєчасності сплати платежів» тощо, є нікчемним. Положення пункту 1.4.2 кредитного договору щодо надання інших послуг за обслуговування кредитної заборгованості не суперечать Закону України «Про споживче кредитування», а тому відсутні підстави для висновку про його нікчемність. Якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона, за загальним правилом, може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обгрунтовуючи своївимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового ріщення в якості обгрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Taкi висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20). Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу. Враховуючи наведене, позов про визнання недійсним пункту 1.4.2 кредитного договору у вищезазначеній частині не підлягає задоволенню у зв`язку із обранням неналежного способу захисту порушеного права. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. У зв`язку з висновком щодо нікчемності пункту вказаного положення п.1.4.2 кредитного договору суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача здійснити перерахунок заборгованості позивача за кредитним договором №19/2684204 від 01.09.2021 року відповідно до п. 2.2.1 цього договору. Отже, позов задовольняється частково у межах, зазначених вище. Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, завтерджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, втратили чинність, а тому посилання позивача на його положення є безпідставним. Суд не бере до уваги посилання позивача на те, що обов`язок сплачувати комісію не передбачений ні ЦК України, ні іншим нормативно-правовим актом, оскільки відповідно до ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо включаються до загальних витрат за споживчим кредитом, що є обов`язковою частиною договору. Безпідставними є доводи представника відповідача, що сплата комісії передбачена за ті послуги, які не надаються безкоштовно та відсутність підстав для визнання правочину недійсним, оскільки умова договору про оплатність інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Не заслуговують на увагу й доводи відповідача щодо відсутності підстав для визнання правочину недійсним у частині, оскільки, як було зазначено вище, згідно із ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» нікчемними є лише ті умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом. Ураховуючи часткове задоволення позову та те, що позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави слід стягнути 496, 20 грн. судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 50%.

Outcome: partial