Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про звільнення від сплати аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання. Позовна заява мотивована тим, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 24 лютого 2021 року (справа № 552/5820/20) з [PERSON] (далі - позивач) було стягнуто на користь [PERSON] (далі - відповідач) аліменти на його утримання у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно на час навчання, але не більше, ніж до досягнення ним 23 років - до 30 червня 2024 року, починаючи з 09 грудня 2020 року. Він, як батько, регулярно, сумлінно та без заборгованостей сплачував аліменти відповідачу до настання його повноліття і не заперечував щодо сплати аліментів на його утримання доки він навчається (з 09 грудня 2020 року і по цей час). 22 березня 2021 року у позивача виявлено злоякісну пухлину нижньої долі правої легені (діагноз - низькодиференційована аденокарцинома легені). 29 квітня 2021 року в Полтавському онкологічному диспансері йому зробили операцію з видалення пухлини і провели один курс хіміотерапії. На діагностику, проведення операції та курсу хіміотерапії було витрачено дуже багато коштів. У майбутньому позивачу знадобиться зробити ще декілька курсів хіміотерапії, які коштують дуже дорого та кожні три місяці проходити обов`язкове обстеження в онкологічному диспансері на предмет виявлення рецидиву захворювання. Про знаходження на стаціонарному лікуванні свідчать виписки з Полтавського онкологічного диспансеру. Вказує на те, що з 24 березня 2021 року позивач знаходиться на лікарняному, інших доходів не існує. Після операції вертатися на роботу лікарі не рекомендують, у зв`язку з тим, що позивач працює на ливарному виробництві та оскільки робота пов`язана з виділенням значної кількості пилу, шкідливих газів і твердих промислових відходів, що утворюються в результаті виплавки ливарних сплавів і заливки ливарних форм, які вчиняють шкідливий вплив на організм, а саме на легені. Таким чином, позивач зазначає, що значне погіршення здоров`я внаслідок тяжкого захворювання призвело до того, що після проходження курсів хіміотерапії йому доведеться оформляти пенсію по інвалідності, з якої йому не вистачить навіть на ліки. Також на даний час, починаючи з 05 серпня 2016 рокe сплачує аліменти на утримання малолітнього сина від другого шлюбу [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно до досягнення ним повноліття відповідно до рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 серпня 2016 року (справа № 552/4168/16-п, провадження № 2/552/1625/16). Таким чином позивач вказує на те, що суттєве погіршення стану здоров`я, необхідність постійного лікування та сплата аліментів на утримання малолітнього сина від другого шлюбу [PERSON] є підставами для його звільнення від сплати аліментів. У зв`язку з викладеним, [PERSON] просить звільнити від сплати аліментів, які стягуються на підставі рішення Київського районного суду м. Полтави від 24 лютого 2021 року (справа № 552/5820/20) на користь повнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , який продовжує навчання у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно на час навчання. Ухвалою Дзержинського районного суду від 14 вересня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про звільнення від сплати аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, за правилами спрощеного позовного провадження, передбаченого статтями 274-279 ЦПК України. Призначено судове засідання по справі. Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином і в установленому законом порядку. Позивач [PERSON] через канцелярію суду подав до суду заяву, в якій просив цивільну справу розглядати за його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] електронною поштою подав до суду заяву, в якій просив судове засідання відкласти на іншу дату. Відзиву до суду не подав. Відповідно до вимог частини першої - третьої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. В силу положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Суд враховує, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16. З метою недопущення надмірної тривалості судового провадження правових підстав для подальшого відкладення розгляду справи суд не вбачає. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі рішення Київського районного суду м. Полтава від 25 серпня 2021 року сплачує аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05 серпня 2016 року до досягнення дитиною повноліття (а. с. 9). Відповідно до рішенням Київського районного суду м. Полтави від 24 лютого 2021 року (справа № 552/5820/20) з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно на час навчання, але не більше, ніж до досягнення ним 23 років - до 30 червня 2024 року, починаючи з 09 грудня 2020 року (а. с. 10). Відповідно до виписки з медичної картки стаціонарного хворого на злоякісне утворення від 06 травня 2021 року 26 квітня 2021 року відповідно до морфологічного висновку від 29 квітня 2021 року [PERSON] встановлено діагноз злоякісне новоутворення нижньої долі легені праворуч. 29 квітня 2021 року проведена операція. Дата госпіталізації 26 квітня 2021 року, дата вибуття зі стаціонару 06 травня 2021 року (а. с. 12). Відповідно до виписки № 2522 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого Полтавського обласного клінічного онкологічного диспансеру [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні з 24 березня 2021 року по 30 березня 2021 року, листок непрацездатності № 378591 (а. с. 13). Відповідно до виписки № 4128 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого Полтавського обласного клінічного онкологічного диспансеру [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні з 17 травня 2021 року по 24 травня 2021 року, листок непрацездатності № 971607 (а. с. 14). Відповідно до виписки № 4834 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого Полтавського обласного клінічного онкологічного диспансеру [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні з 08 червня 2021 року по 10 червня 2021 року, листок непрацездатності № 442 (а. с. 15). Відповідно до висновку мультиспиральної комп`ютерної томографії КП «1-а міська клінічна лікарня ПМР» від 15 березня 2021 року у [PERSON] виявлено ознаки об`ємного утворення правої легені, медиастинальної лімфаденопатії, дегенеративно - дистрофічних змін грудного відділу хребта. Рекомендовано консультація онколога, МСКТ - скринінг (а. с. 16). Відповідно до заключення протоколу комп`ютерної томографії органів грудної клітини, черевної порожнини та малого тазу Комунального підприємства «Полтавський обласний клінічний онкологічний диспансер Полтавської обласної ради» Департаменту охорони здоров`я від 22 березня 2021 року виявлено ознаки: периферичного утворення правої легені з ознаками розпаду; збільшення л/в межестіння; ділянок фіброзу в обох легенях; хронічного бронхіту; збільшення печінки, помірного гепатозу; застійних явищ в жовчному міхурі; дифузних змін підшлункової залози; сольового діатезу; атеросклерозу аорти, коронарних артерій; дегенеративно - дистрофічних змін хребта, кульшових суглобів (а. с. 17). Відповідно до патогістологічного дослідження Комунального підприємства «Полтавський обласний клінічний онкологічний диспансер Полтавської обласної ради» від 29 квітня 2021 року патоморфологічний висновок (діагноз): низькодиференційована (G3) аденокарцинома легені (ICD-O код 8140/3) (а. с. 18). Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~3\~від 15\~травня 2006\~року «Про\~застосування судами\~окремих норм\~Сімейного кодексу\~України при\~розгляді справ\~щодо батьківства,\~материнства та\~стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу(батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). Сімейним кодексом\~України (ділі - СК України) передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. Відповідно до частини третьої статті 199\~СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають. Аналіз статей 199, 200\~СК України вказує на те, що законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу. Статтею 199 Сімейного кодексу України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину до досягнення нею повноліття (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка передбачає, зокрема обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, що перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) існування потреби у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та своїх повнолітніх дітей). Статтею 201\~СК України передбачено, що до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Статтею 182\~СК України\~визначено,\~що при\~визначенні розміру\~аліментів суд\~враховує: 1)\~стан здоров`я\~та матеріальне\~становище дитини; 2)\~стан здоров`я\~та матеріальне\~становище платника\~аліментів; 3)\~наявність у\~платника аліментів\~інших дітей,\~непрацездатних чоловіка,\~дружини,\~батьків,\~дочки,\~сина; 3-1)\~наявність на\~праві власності,\~володіння та/або\~користування у\~платника аліментів\~майна та\~майнових прав,\~у тому\~числі рухомого\~та нерухомого\~майна,\~грошових коштів,\~виключних прав\~на результати\~інтелектуальної діяльності,\~корпоративних прав; 3-2)\~доведені стягувачем\~аліментів витрати\~платника аліментів,\~у тому\~числі на\~придбання нерухомого\~або рухомого\~майна,\~сума яких\~перевищує десятикратний\~розмір прожиткового\~мінімуму для\~працездатної особи,\~якщо платником\~аліментів не\~доведено джерело\~походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати. При цьому, подаючи до суду позовну заяву, особа має довести наявність вищевказаних фактів, які надають право стягувати аліменти на повнолітню дочку, сина, що продовжують навчання. Положеннями статті 273 СК України передбачено, що якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Частиною третьою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як свідчать матеріали справи, 26 квітня 2021 року відповідно до морфологічного висновку від 29 квітня 2021 року [PERSON] встановлено діагноз злоякісне новоутворення нижньої долі легені праворуч (низькодиференційована (G3) аденокарцинома легені (ICD-O код 8140/3). 29 квітня 2021 року проведена операція з видалення пухлини. Дата госпіталізації 26 квітня 2021 року, дата вибуття зі стаціонару 06 травня 2021 року (а. с. 12). Відповідно до виписок із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого Полтавського обласного клінічного онкологічного диспансеру [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні з 24 березня 2021 року по 30 березня 2021 року, листок непрацездатності № 378591, з 17 травня 2021 року по 24 травня 2021 року, листок непрацездатності № 971607, та з 08 червня 2021 року по 10 червня 2021 року, листок непрацездатності № 442. В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 24 березня 2021 року знаходиться на лікарняному, інших доходів не має. Після операції вертатися на роботу лікарі не рекомендують, оскільки на ливарному виробництві робота пов`язана з виділенням значної кількості пилу, шкідливих газів і твердих промислових відходів, що утворюються в результаті виплавки ливарних сплавів і заливки ливарних форм, які вчиняють шкідливий вплив на організм, а саме на легені. У подальшому внаслідок тяжкого захворювання після проходження курсів хіміотерапії йому доведеться оформляти пенсію по інвалідності. Так, [PERSON] надано докази проведення операції з видалення пухлини та його знаходження на лікарняному у періоди з 24 березня 2021 року по 30 березня 2021 року, з 17 травня 2021 року по 24 травня 2021 року та з 08 червня 2021 року по 10 червня 2021 року. Разом із тим, доказів проходження курсів хіміотерапії та жодних документів на підтвердження витрат на лікування за цей період матеріали справи не містять. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження доводів про відсутність у нього доходів та скрутного матеріального становища [PERSON] також не надано. Що стосується доводів позивача стосовно необхідності проходження обстежень та лікування, а також оформлення пенсії по інвалідності у майбутньому, суд виходить з того, що на даний час ці обставини, які можуть виникнути у майбутньому, є лише припущеннями, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо протипоказань лікарів стосовно роботи на ливарному виробництві, яка пов`язана з виділенням значної кількості пилу, то позивачем не доведено неможливості працювати на іншій роботі за фахом. Таким чином, на теперішній час докази того, що позивач є непрацездатним, є особою з інвалідністю, відсутні. Зокрема, позивачем не надано висновку медико-соціальної експертної комісії щодо присвоєння йому групи інвалідності, рекомендацій стосовно умов і характеру праці та його неможливості влаштуватись на роботу за фахом. Також судом враховано, що [PERSON] сплачує аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05 серпня 2016 року до досягнення дитиною повноліття, що, у свою чергу, не є підставою для звільнення позивача від сплати аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , який продовжує навчання. Аліментні зобов`язання позивача виникли на підставі чинного рішення суду, яке є обов`язковим до виконання на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (статті 124, 129 Конституції України, стаття 18 ЦПК України). Більше того, за змістом статей 182, 192\~СК України наявність у платника аліментів інших утриманців може ураховуватись при вирішенні вимог про зменшення розміру аліментів, проте з огляду на конституційне положення про обов`язковість виконання рішення суду сама по собі вказана обставина не може бути підставою для звільнення від сплати аліментів. Таким чином, позивачем не доведено наявності обставин, які за положеннями сімейного законодавства можуть бути підставами для його звільнення від сплати аліментів. На підставі вищевикладеного, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, з урахуванням встановлених судом обставин, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для звільнення [PERSON] від сплати аліментів, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Водночас суд зауважує, що відмова у задоволенні вимог про звільнення від сплати аліментів не позбавляє позивача права звернутися до суду за захистом порушеного права в інший спосіб, зокрема за наявності відповідних доказів та підстав, шляхом звернення з позовом про зменшення розміру аліментів чи звільнення від сплати заборгованості за аліментами у разі її наявності, яка виникла у зв`язку з хворобою за відповідний період. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04). Відповідно до частин першої, шостої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивачі за подання позовів про стягнення аліментів звільнені від сплати судового збору на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір», а відтак підстав для розподілу судових витрат немає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed