Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-08 00:00:00

18 листопада 2021 року на адресу суду надійшов вказаний позов. Як підставу позову позивач зазначає, що вона є власником квартири за адресою [ADDRESS] . Вказана квартира утворилася внаслідок поділу житлового будинку у судовому порядку, з виділенням частки позивача. У цій квартирі фактично проживають відповідачі, які не є родичами позивача та ніколи ними не були. Неповнолітній [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою і вселений його матір`ю [PERSON] самовільно, без її згоди, як власника. Посилаючись на вищевикладене позивач просить суд усунути перешкоди в користуванні належною позивачу на праві приватної власності квартирою №1 (раніше 7/10 частин житлового будинку, позначені як «квартира 2 , [ADDRESS] шляхом виселення з неї [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Представник позивача подав на адресу суду письмову заяву з проханням слухати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, відзиву на позов не подали. Третя особа у письмові заяві просить суд відмовити у задоволенні позову, оскільки спірне житло є єдиним місцем проживання неповнолітнього [PERSON] . Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідачі були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явилися в судове засідання, враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві спільної часткової власності належало 7/10 частин житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Наведене підтверджується копією нотаріально посвідченого договору дарування від 28 березня 2018 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Також встановлено, що іншим співвласником домоволодіння є [PERSON] , якій належить 3/10 частки вказаного вище житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами. [INFO] [PERSON] померла, а єдиним її спадкоємцем першої черги є [PERSON] . Вказані обставин встановлені рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 лютого 2021 року у цивільній справі №161/6581/20 та повторному доказуванню не підлягають (а.с.8-11). Вищенаведеним рішенням виділено у власність в натурі [PERSON] 27/50 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та є об`єктом права спільної часткової власності, а саме: квартиру №1 площею 86,5 м кв, до складу якої входять такі приміщення : 1-3 кімната площею 7,1 м кв., 1-4 кімната площею 10,6 м кв., 2-1 кухня площею 3,8 м кв., 2-2 кімната площею 12,9 м кв., 2-3 кімната площею 10.1 м. кв., 3-1 коридор площею 4,0 м кв., 3-2 кухня площею 8,0 м. кв., 3-3 кімната площею 5,4 м кв., 3-4 кімната площею 10,1 м. кв., 3-5 кімната площею 14,5 м кв., допоміжні приміщення: погріб під частиною будівлі «а5», сарай «Б-1», Ѕ частина огорожі «1-2», Ѕ частина сходів «1а», відповідно до І варіанту виділу, вказаного у висновку №31 судової будівельно-технічної експертизи. Припинено право спільної часткової власності [PERSON] на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Рішення суду набрало законної сили, а право власності позивача належним чином зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з присвоєнням квартирі адреси [ADDRESS] (а.с.14). З даних будинкової книги слідує, що у той час, коли частки співвласників у житловому будинку [ADDRESS] не були виділені згідно договору або рішення суду, їх, умовно, для цілей реєстрації місця проживання, позначали як «квартира [ADDRESS] » для частки позивача, а також «квартира 1,4» для частки [PERSON] . За адресою [ADDRESS] , «квартира 2, [ADDRESS] » наразі зареєстровані відповідач [PERSON] та її повнолітній син [PERSON] . Інший неповнолітній син [PERSON] - [PERSON] за цієї адресою, зі слів позивача, також зареєстрований, але без її згоди, чи згоди колишнього власника. Всі вищеперераховані особи фактично проживають за цією адресою, у квартирі, яка наразі, в результаті виділу, значиться як №1 (а.с.21). Крім того, за цієї ж адресою зареєстровані ще позивач разом із своїми неповнолітніми дітьми - [PERSON] , [PERSON] (а.с.3). Відповідачі не є та ніколи не були родичами чи членами сім`ї позивача. Зі змісту позову слідує, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] вселилися в квартиру з дозволу колишнього співвласника житлового будинку - [PERSON] , який доводився свекром позивачу. За життя [PERSON] подарував свою частку у буднику позивачу, а наразі він помер. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пунктом 4 частини першої статті 406 ЦК України визначено, що сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Оскільки відповідачі не є ні нинішніми, ні колишніми членами сім`ї позивача, враховуючи, що наразі нерухоме майно, в якому проживають відповідачі, належить позивачу, яка не бажає проживати з відповідачами, слід виселити з неї всіх відповідачів, припинивши при цьому сервітутне право [PERSON] , [PERSON] на користування квартирою. При цьому суд відхиляє позицію служби у справах дітей Луцької міської ради стосовно порушення виселенням прав неповнолітнього [PERSON] , оскільки дозволу на його вселення ні колишній власник (свекор позивача [PERSON] ), ні нинішній власник не надавали, а тому будь-якого сервітутного права на користування квартирою у нього не виникало. Фактичне самовільне вселення та реєстрація [PERSON] дитини у спірне житло не створює правових наслідків у вигляді виникнення права користування ним. На підставі ст.141 ЦПК України судові витрати позивача слід покласти на відповідачів. На підставі наведеного та

Outcome: approved