Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-08 00:00:00

19.05.2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що йому на праві власності належить житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . В даному будинку залишається зареєстрована його колишня дружина [PERSON] , проте фактично вона не проживає в даному господарстві більше шести років, рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 06.10.2020 року шлюб між ними розірвано, місце перебування відповідача йому не відомо, жодних зв`язків із нею не підтримує. Посилаючись на те, що він є особою з інвалідністю третьої групи, отримує мінімальну пенсію, а реєстрація відповідача створює йому перешкоди у користуванні належним будинком, а саме перешкоди для оформлення субсидії для оплати житлово-комунальних послуг. Відповідач не приймає ніякої участі в утриманні будинку та сплаті комунальних платежів, а тому весь тягар утримання даного господарства лежить на ньому. Будь - яких усних чи письмових домовленостей між відповідачем та ним стосовно її проживання у його будинку не існує, тому позивач вважає, що відповідач втратила право користування цим житлом. Враховуючи вищенаведене, позивач просить суд, з урахуванням норм статті 391 ЦК України, визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . 25 травня 2022 року ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.16). Правом на подання відзиву на позов [PERSON] не скористалась. 20 червня 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.22). Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просить розглядати справу без участі позивача, не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.26). Відповідач [PERSON] на розгляд справи двічі не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час та місце судових засідань повідомлялася в установленому законом порядку (а.с.20,23,31-32), відзив на позов не подавала. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, зі згоди позивача, виносить рішення на підставі наявних у справі доказів та в порядку, передбаченому ст.280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню, встановивши наступні факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що з 28.10.1990 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 06 жовтня 2020 року розірвано (а.с.10). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26.10.2017 року № 101598907, [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Відповідно до акту обстеження № 109 від 17.05.2022 року, виданого Рукшинською сільською радою Дністровського району Чернівецької області встановлено, що [PERSON] зареєстрована з 23.10.2007 року за адресою: [ADDRESS] , але за вказаною адресою фактично вже 6 (шість) років не проживає (а.с. 8-9, 15). Згідно з частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з частинами першою, третьою статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 Житлового кодексу Української РСР). Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України. Згідно зі статтею 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі статтею 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27 травня 2021 року, справа № 537/2210/18, провадження № 61-19233св19. Як на підставу позову, [PERSON] посилається на тривале не проживання відповідача у належному йому на праві власності будинку, в якому остання зареєстрована, що створює йому, як власнику будинку, перешкоди та незручності у здійсненні права користування і розпорядження ним. Аналіз положень частини другої статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення. Статтею 8 Конвенції про захист людини і основоположних свобод (далі-Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Зі змісту позовних вимог вбачається, що [PERSON] понад шість років не проживає у належному позивачу будинку, добровільно виїхала з будинку, забравши належні їй речі, будь-якого інтересу до спірного будинку не проявляла і відновити своє право на проживання у будинку не намагалась. Факт не проживання [PERSON] у спірному будинку понад шість років підтверджено актом обстеження Рукшинської сільської ради Дністровського району Чернівецької області №109 від 17.05.2022 року. Матеріали справи не містять відомостей щодо створення позивачем будь-яких перешкод у користуванні відповідачу спірним будинком. Суд врахував вимоги [PERSON] про визнання припиненим права користування спірним будинком на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, та вважає, що припинення права користування відповідачки спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що позивач, у зв`язку із збереженням за [PERSON] право користування належним йому житловим будинком та реєстрації її проживання у спірному будинку, позбавлений можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним йому майном, можливості отримувати житлові соціальні пільги та вимушений нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються в залежності від зареєстрованих за адресою осіб. Відповідачка втратила право користування будинком, оскільки вона вже не є членом сім`ї власника будинку, понад рік не проживає у спірному будинку, виселившись з нього добровільно та не маючи наміру проживати в ньому. Таким чином, у даній справі, інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якої припинилися правові підстави користування чужим майном, та яка тривалий час не проживає у спірному будинку та немає наміру в ньому проживати, а бажає лише зберегти реєстрацію місця свого проживання у спірному будинку. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що наявні підстави для задоволення позовних вимог та визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved