Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-03 00:00:00

До Подільського районного суду міста Києва звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа: товариство з додатковою відповідальністю страхова компанія «Альфа-Гарант» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якій просила стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо - транспортної пригоди у розмірі 16468 грн. та моральну шкоду у розмірі 10000 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 20 червня 2020 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля «Skoda Octavia», д.н.з. [NUMBER] , яким керував [PERSON] та автомобіля «Тоуоta Yaris», д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Постановою Подільського районного суду міста Києва по справі № 758/761/20 винуватцем ДТП визнано [PERSON] . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, та завдано матеріальних збитків. Про настання страхового випадку було повідомлено ТДВ СК «Альфа-Гарант» та складено аварійний сертифікат № 50-D/71/4 від 25.06.2020, в якому встановлено суму страхового відшкодування у розмірі 5575 грн. 08 коп. Грошові кошти у розмірі 4611 грн. 06 коп. були перераховані на рахунок позивачки 04.09.2020. У подальшому позивачкою було надано ТДВ СК «Альфа-Гарант» акт виконаних робіт за № 106806 від 31.08.2020 та квитанцію № 50660658 від 30.08.2020 про повну сплату ремонту автомобіля. 07.12.2020 ТДВ СК «Альфа-Гарант» додатково перерахувала позивачці 9925 грн. Однак, згідно акту виконаних робіт від 31.08.2020, вартість ремонту пошкодженого автомобіля «Тоуоta Yaris», д.н.з. [NUMBER] склала 30997 грн. 77 коп. Отже, позивачкою понесено значно більші витрати на ремонт пошкодженого автомобіля, аніж отримані страхові відшкодування. На сьогоднішній день невідшкодованими залишилися 16461 грн. 71 коп. При зверненні до ТДВ СК «Альфа-Гарант» позивачці було повідомлено, що різниця у вартості ремонту та страхових виплатах полягає в тому, що при розрахунку виплати враховується коефіцієнт фізичного зносу автомобіля, а при здійсненні ремонту деталі міняються на нові, а отже і різниця в понесених позивачкою витратах підлягає стягненню саме з відповідача, як безпосереднього винуватця дорожньо-транспортної пригоди. Оскільки вина відповідача щодо пошкодження транспортного засобу позивача повність встановлена постановою суду, кошти витрачені позивачкою на ремонт транспортного засобу підтверджені належним чином, страхові відшкодування не в повній мірі покрили понесені витрати, тому позивачка вважає, що саме з відповідача підлягає стягненню різниця між отриманими страховими виплатами та реальними витратами у розмірі 16461 грн. 71 коп., вже понесеними позивачкою на виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженого автомобілю. Крім того, позивачці було завдано моральної шкоди, яка виразилась в порушені звичайного устрою життя, прикладення додаткових зусиль для відновлення транспортного засобу належного позивачці на праві власності, яку остання оцінює в 10000 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 березня 2021 року, головуючим суддею у справі визначено Головчака М.М. 05 березня 2022 року ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: товариство з додатковою відповідальністю страхова компанія «Альфа-Гарант» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У відповідності до вимог ст. 178 ЦПК України, представником відповідача подано відзив, в якому він зазначив про невизнання позовних вимог з огляду на наступне. Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент вчинення ДТП, згідно полісу страхування № АО/5846946 від 14.08.2019, була застрахована в ТДВ СК «Альфа-Гарант». Відповідно до умов договору страхування, сума страхового відшкодування за шкоду заподіяну майну становить 100000 грн. В позовній заяві позивачка зазначає, що вартість відновлювального ремонту становила 30997 грн. 77 коп. Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частини 1, 2 статті 1187 Цивільного кодексу України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до частини 3 статті 988 ЦК України, страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Таким чином, в даній справі позовні вимоги про стягнення з відповідача суми завданої шкоди не підлягають задоволенню, оскільки, цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована, а розмір збитку не перевищує визначеного полісом ліміту відшкодування. Крім того, позивачка зазначає, що різниця між ремонтом та сумою страхового відшкодування виникла внаслідок застосування третьою особою при розрахунку, коефіцієнту фізичного зносу, тому таку різницю просить стягнути з відповідача. При цьому, позивачкою не надається будь-яких рішень третьої особи щодо здійснення виплат або ж у відмові виплати, з яких би вбачалось мотивацію третьої особи при прийнятті рішення про виплату страхового відшкодування саме в такому розмірі. Разом з тим, позиція позивачки, що суму страхового відшкодування було зменшено внаслідок застосування коефіцієнту фізичного зносу та така різниця підлягає стягненню з відповідача, не відповідає наданим доказам та суперечить вимогам законодавства. Відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Розрахунок вартості відновлювального ремонту та визначення коефіцієнту фізичного зносу здійснюється відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі - методика). Відповідно до пункту 1.6 методики, фізичний знос КТЗ (його складників) - утрата вартості КТЗ (його складників), яка зумовлена частковою або повного втратою первісних технічних та технологічних якостей КТЗ (його складників) порівняно з вартістю нового подібного КТЗ (його складників). Відповідно до пункту 3.9 методики, фізичний знос обумовлюється погіршенням технічного стану КТЗ унаслідок експлуатаційного зносу його складників. Фізичний знос може розраховуватись у виді коефіцієнта фізичного зносу складників залежно від технічного стану КТЗ, який відображає взаємозв`язок умов експлуатації і технічного стану КТЗ з вартістю його складників. Відповідно до пункту 8.4 Методики, вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ (Сврз) та величини ВТВ за формулою: У=Ср+См +Ссх(1-Ез), де: Ср. вартість ремонту-відновлювальних робіт, грн; См- вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн; Сс - вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн; Ез. коефіцієнт фізичного зносу. З аналізу наведених норм вбачається, що при визначенні вартості відновлювального ремонту, коефіцієнт фізичного зносу застосовується виключно до визначення вартості деталей автомобіля (складників КТЗ), які підлягають заміні, та не застосовується при визначенні вартості ремонтних робіт. Наведене підтверджується розрахунком, наведеним в аварійному сертифікаті № 50-D/71/4 від 25.06.2020, складеному внаслідок огляду транспортного засобу позивачки після ДТП відповідним спеціалістом, та на підставі якого здійснено розрахунок (калькуляцію) вартості відновлювального ремонту. Таким чином, позивачкою не надано доказів, що сума страхового відшкодування була зменшена третьою особою саме внаслідок застосування до розрахунку коефіцієнту фізичного зносу, тобто не підтверджено що в даному випадку було застосування законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком. Отже, позивачкою не доведено підстав, визначених чинним законодавством, стягнення саме з відповідача, цивільно-правова відповідальність якого застрахована, різниці між понесеними витратами на ремонт та отриманим страховим відшкодуванням. Крім того, позивачкою при заявлені вимог про стягнення вартості ремонту транспортного засобу не надано доказів, які б підтверджували доцільність виконання такого ремонту та наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та виконанням саме такого ремонту, який був виконаний. Після настання ДТП оцінювачем (експертом) було здійснено технічний огляд транспортного засобу позивачки, про що складено аварійний сертифікаті №50-D/71/4 від 25.06.2020 та проведено оцінку вартості відновлювального ремонту. Саме даний аварійний сертифікат є єдиним доказом, який підтверджує огляд транспортного засобу позивача відповідним спеціалістом, в якому зафіксовані пошкодження транспортного засобу позивачки після ДТП та здійснено оцінку вартості відновлювального ремонту. Позивачкою вказаний аварійний сертифікат та оцінка не оскаржувались, будь-яких заперечень та незгод в наведених документах не міститься, що підтверджує згоду позивачки з зафіксованими в них пошкодженнями та необхідними ремонтними роботами. Зіставивши вказаний звіт про пошкодження ТЗ позивачки внаслідок ДТП та наданий акт виконаних робіт від 31.08.2020, можна дійти висновку про невідповідність виконаних робіт та використання замінних деталей тим, що зазначені у звіті експерта. Зокрема, в звіті експерта зазначено, що єдиною запчастиною яка підлягає заміні є датчик паркування. З акту виконаних робіт вбачається, що було здійснено заміну ряду запчастин, які не зазначаються в звіті експерта - ліхтар задній, накладка бамперу, бампер, повітровід, при цьому заміна датчику паркування не здійснювалась. Заміна вказаних запчастин не обумовлена наслідками ДТП, а акт виконаних робіт не містить висновків про необхідність такої заміни, не встановлює причинно-наслідковий зв`язок між проведеним ремонтом та ДТП. Даний акт підтверджує лише виконання замовлення позивачки. Про недоцільність заміни наведених в акті запчастин, свідчить і характер їх пошкодження. З візуального огляду вбачається, що запчастини які були замінені не пошкоджено внаслідок ДТП (ліхтар задній, накладка бамперу), або ж пошкоджено в незначній мірі (бампер), що виключає необхідність їх заміни. Що і було підтверджено звітом експерта. Відповідно до абзацу 3 пункту 8.4 методики, принцип економічної доцільності операції ремонту (заміни) окремого складника КТЗ (включаючи кузовні складники) полягає в тому, що економічно доцільною є та операція заміни чи ремонту, яка є економічно привабливіша у разі одночасного дотримання принципів технічної можливості ремонту та відновлення права особи користуватися КТЗ в тому технічному стані та з такими самими споживчими властивостями, які мали місце до пошкодження. Відповідно до абзацу 3 пункту 8.5.3 методики, рішення про заміну складових частин КТЗ приймається у разі неможливості їх відновлення відповідно до технічних вимог або в разі економічної недоцільності їх відновлення (ремонту). Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. В даному випадку, заміна запчастин ТЗ позивачки не перебуває в причинно-наслідковому зв`язку з вчиненням ДТП, тому безпідставною є і вимога про стягнення з відповідача вартості таких запчастин. Щодо заявленої вимоги про стягнення на користь позивачки відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити, що останньою не надано жодних доказів на підтвердження тверджень про завдання моральних страждань, тому такі вимоги не підлягають задоволенню через їх необґрунтованість. Згідно ст. 179 ЦПК України, позивачкою надано суду відповідь на відзив в якій зазначено, що відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно - правової відповідальності, яка вважаться загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного оправа, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно - правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку з між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому, такі втрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно - наслідковому зв`язку з порушенням. Отже, внаслідок визнання відповідача постановою Подільського районного суду м. Києва по справі № 758/7617/20 від 16 жовтня 2020 року винним у вчиненні адміністративного правопорушення та недостатності суми страхового відшкодування для відновлення пошкодженого майна, вважає аргументи відповідача, викладені в його відзиві на позовну заяву необґрунтованими. Крім того, якщо відповідач вважає, що страховик порушив умови договору, здійснивши позивача страхове відшкодування не в повному обсязі, він не обмежений у праві звернутись з відповідною позовною заявою до страховика. В додаткових поясненнях представником відповідача зазначено, що згідно відповіді ТДВ СК «Альфа-Гарант», на користь позивачки було здійснено виплату у розмірі 4645 грн. 90 коп. відповідно до аварійного сертифікату та 10000 грн. відповідно до угоди про розмір страхового відшкодування. З наданих третьою особою документів вбачається, що між позивачкою та третьою особою 03 грудня 2020 року укладено угоду про розмір страхового відшкодування, якою визначено суму відшкодування, що була виплачена позивачці. При цьому, в угоді не наводиться жодних розрахунків суми страхового відшкодування, не зазначено чим обґрунтовується така сума відшкодування. В угоді не обумовлено, що сума страхового відшкодування розраховується з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, як про те зазначає позивачка. Крім того, згідно п. 5 даної угоди зазначено, що сума страхового відшкодування є остаточною та сторони не мають жодних фінансових претензій щодо розміру цієї суми. З наведеного можна дійти висновку, що позивачка досягла згоди зі страховиком відповідача, як особою яка несе цивільно - правову відповідальність за відповідача про розмір страхового відшкодування та отримала суму понесеного матеріального збитку. Таким чином, заявлення вимог про стягнення з відповідача додаткових сум, є нічим не обґрунтованим, адже такі вимоги, за умов укладення позивачкою зі страховиком відповідача угоди про розмір страхового відшкодування, повністю протирічать інституту страхування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно - правової відповідальності. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Отже, позивачка як потерпіла особа, уклавши зі страховиком відповідача угоду про розмір страхового відшкодування, втрачає право вимагати будь-які відшкодування безпосередньо від відповідача в майбутньому. Подані зображення, нібито пошкоджень транспортного засобу позивачки, жодним чином не підтверджують заявлені позовні вимоги, адже з даних зображень не вбачається що це за транспортний засіб, які пошкодження там зафіксовані, характер та час їх походження, час виконання фото. Також з наданих позивачкою доказів, а саме історії заїзду на СТО, вбачається регулярне виконання позивачем ремонтних робіт, в тому числі і кузовних робіт. Дана обставина підтверджує недоведеність причинно - наслідкового зв`язку між ДТП та виконанням ремонтних робіт, оскілки такі ремонти позивачка здійснює постійно. Отже, позивачкою при заявлені вимог про стягнення вартості ремонту транспортного засобу не надано доказів, які б підтверджували про доцільність виконання такого ремонту та наявності причинно - наслідкового зв`язку між діями відповідача та виконання саме такого ремонту, який був виконаний. Відповідач в додаткових поясненнях зазначив, що позовні вимоги про стягнення визначеної позивачем суми обґрунтовані тим, що різниця між ремонтом та сумою страхового відшкодування виникла внаслідок застосування третьою особою при розрахунку, коефіцієнту фізичного зносу, тому таку різницю на думку позивачки слід стягнути з відповідача. З наданих третьою особою документів вбачається, що між позивачем та третьою особою 03 грудня 2020 року укладено угоду про розмір страхового відшкодування, якою визначили суму відшкодування, що в була виплачена позивачці. Загальний розмір відшкодування - 14645 грн. 90 коп., яка складається з суми відшкодування за аварійним сертифікатом № 50-D/71/4 від 25.06.2020 - 4645 грн. 90 коп., та договірної суми у розмірі 10000 грн. Відповідно о п. 5 даної угоди зазначено, що сума страхового відшкодування є остаточною та сторони не мають жодних фінансових претензій щодо розміру цієї суми. В самій угоді жодним чином не обумовлено, що сума страхового відшкодування розраховується з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, як про те зазначає позивачка. З поданого третьою стороною розрахунку страхового відшкодування вбачається, що 14645 грн. 90 коп. - вартість відновлювального ремонту (без врахування зносу деталей, що замінюються), вартість деталей що замінюються, без урахування зносу та з урахуванням зносу становить 0 грн. Таким чином, третьою особою при визначенні суми страхового відшкодування не застосовувався коефіцієнт фізичного зносу деталей. В розрахунку відсутнє детальне визначення суми страхового відшкодування, не визначено на підставі яких документів та які види робіт враховувались при визначенні суми відшкодування, внаслідок чого така сума є договірною та не залежить від вартості ремонту. З наведеного можна дійти висновку, що позивачка досягла згоди зі страховиком відповідача, як особою яка несе цивільно - правову відповідальність за відповідача, про розмір страхового відшкодування та отримала суму понесеного матеріального збитку. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Отже, позивач як потерпіла особа, уклавши зі страховиком відповідача угоду про розмір страхового відшкодування, втрачає право вимагати будь-які відшкодування безпосередньо від відповідача в майбутньому. Крім того, третьою особою надано до суду протокол огляду транспортного засобу від 23.06.2020, в якому зафіксовано пошкодження, що виникли внаслідок ДТП, та на підставі даного протоколу в подальшому експертом було здійснено розрахунок вартості ремонту. В протоколі також зазначено, що «Якщо під час ремонту будуть виявлені приховані дефекти (пошкодження), про це слід повідомити страхову компанію з метою складання додаткового акту огляду (дефектної відомості). В іншому випадку страхова компанія не проводить виплату відшкодування за приховані дефекти (пошкодження). Тобто, у разі якби при проведенні ремонту автомобіля, позивачем було б виявлено приховані пошкодження, то позивач мав би звернутись до третьої особи для складання відповідного акту огляду. В даному випадку, ні позивачем, ні третьою особою не надається до суду жодних додаткових актів огляду, які б підтверджували утворення додаткових пошкоджень внаслідок ДТП, окрім протоколу огляду від 23.06.2020. Даний факт підтверджує, що сума страхового відшкодування, яка була виплачена позивачу на підставі угоди від 03.12.2020 у розмірі 10000 грн., є суто договірною та не залежить від вартості ремонту. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала частково, просила стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 16468 грн., на позовних вимогах щодо стягнення з відповідача моральної шкоди не наполягала. Надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та додаткових поясненнях. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просив у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування посилався на доводи, викладені в запереченні на позовну заяву. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. Вислухавши доводи позивачки та представника відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 20 червня 2020 року об 11 годині 45 хвилин в місті Києві на перехресті вул. В.Порика та просп. Правди, водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Skoda Octavia», д.н.з. [NUMBER] , не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом «Toyota Yaris», д.н.з. [NUMBER] , який рухався попереду. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим порушено п.п. 2.3Б, 13.1 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП. Постановою Подільського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2020 р. [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, провадження по справі закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КУпАП. Цивільно правова відповідальність відповідача [PERSON] на момент вчинення ДТП була застрахована в ТДВ СК «Альфа-Гарант», що підтверджується полісом № АО/5846946 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 14 серпня 2019 року. Відповідно до умов договору страхування, сума страхового відшкодування за шкоду заподіяну майну становить 100000 грн. 23 червня 2020 року позивачка [PERSON] повідомила ТДВ СК «Альфа-Гарант» про подію з транспортним засобом та одночасно подала заяву про виплату страхового відшкодування. 25 червня 2020 року аварійним комісаром складено аварійний сертифікат № 50-D/71/4 з розрахунку вартості матеріального збитку, завданого транспортному засобу «Toyota Yaris», д.н.з. [NUMBER] , згідно якого вартість відновлювального ремонту транспортного засобу з врахуванням фізичного зносу складає 5575 грн. 08 грн. Згідно розрахунку страхового відшкодування, складеного ТДВ СК «Альфа-Гарант», та страхового акту № ЦВ/20/4248 від 04 вересня 2020 року, сума страхового відшкодування, належна до виплати [PERSON] становить 4645 грн. 90 коп. 04 вересня 2020 року [PERSON] ТДВ СК «Альфа-гарант» було сплачено страхове відшкодування у розмірі 4645 грн. 90 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 11209 від 04 вересня 2020 року. 03 грудня 2020 року між ТОВ СК «Альфа-Гарант» та [PERSON] , з метою врегулювання дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 20 червня 2020 року з вини [PERSON] цивільно - права відповідальність якого застрахована в ТДВ СК «Альфа-Гарант», уклали угоду про розмір страхового відшкодування, згідно умов якої: 1.сторони, на підставі п. 2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», досягли згоди про розмір матеріального збитку та розмір страхового відшкодування, 2.сторони досягли згоди, що сума страхового відшкодування за страховим випадком, що сталася 20 червня 2020 року складає 14645 грн. 90 коп., 3.страховик і потерпілий погоджуються, що розмір страхового відшкодування за вказаним випадком визначається з вирахуванням франшизи у розмірі 0 грн., 4.сторони підтверджують, що частину страхового відшкодування у розмірі 4645 грн. 90 коп. було сплачено 04 вересня 2020 року та частини страхового відшкодування у розмірі 10000 грн. підлягає сплаті. 5.Сторони підтверджують, що вказана в п. 3 цієї угоди сума страхового відшкодування є остаточною. Сторони не матимуть жодних фінансових або будь-яких претензій щодо розміру цієї суми. Згідно розрахунку страхового відшкодування, складеного ТДВ СК «Альфа-Гарант», та страхового акту № ЦВ/20/4248/1 від 04 грудня 2020 року, сума страхового відшкодування, належна до виплати [PERSON] становить 10000 грн. 07 грудня 2020 року [PERSON] ТДВ СК «Альфа-гарант» було сплачено страхове відшкодування у розмірі 10000 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 13689 від 07 грудня 2020 року. Згідно рахунку № СМУ00018819 від 29.07.2020 та акту виконаних робіт/послуг від 106806 від 31 серпня 2020 року вартість ремонту автомобіля «Toyota Yaris», д.н.з. [NUMBER] склала 30997 грн. 77 коп. Згідно квитанції № 50660658 від 30 липня 2020 року вбачається, що позивачкою сплачено грошові кошти за ремонт автомобіля у розмірі 30997 грн. 77 коп. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 Цивільного кодексу України). Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок. Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5). Згідно ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За змістом Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (статті 9, 22- 31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому, договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди внаслідок ДТП особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі відповідає відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас, така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов`язанні ним є страховик). Разом з тим, зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість, страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. При цьому, потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його користь або на користь третьої особи страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування. Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 Цивільного кодексу України підстав. Згідно з пунктом 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Так, судом встановлено, що ТДВ СК «Альфа-гарант» сплатив позивачці суму страхового відшкодування у розмірі 4645 грн. 90 коп. відповідно до аварійного сертифікату № 50-D/71/4, та 10000 грн. відповідно до умов угоди про розмір страхового відшкодування від 03 грудня 2020 року. Натомість, позивачка вважає, що, оскільки вартість ремонту автомобіля склала 30997 грн. 77 коп., що підтверджується рахунком № СМУ00018819 від 29 липня 2020 року та актом виконаних робіт/послуг та передання/прийняття автомобіля № 106806 від 31 серпня 2020 року, розмір страхового відшкодування, який ТДВ СК «Альфа-гарант» сплатила складає 10645 грн. 90 коп., то різниця між вартістю ремонту автомобіля та сплаченою ТДВ СК «Альфа-гарант» сумою страхового відшкодування, складає 15422 грн. 64 коп., яка підлягає стягненню саме з відповідача. Згідно з положеннями статті 1192 Цивільного кодексу України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Спеціальні норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Згідно зі ст. 29 та п. 32.7 ст. 32 вищевказаного Закону, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Судом встановлено, що предметом спору є обставини щодо недостатності суми страхового відшкодування для відновлення становища пошкодженого майна позивачки. Факт здійснення позивачкою відновлювального ремонту підтверджується актом виконаних робіт № 106806 від 31 серпня 2020 року, а розмір понесених нею витрат квитанцією № 50660658 від 30 липня 2020 року. Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 дійшов висновку, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Таким чином, розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов`язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно зі ст. 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, з якою погодився і Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позивачка має право на відшкодування у повному обсязі реальної вартості втраченого майна, тобто пошкоджень, яких зазнав її автомобіль, а тому стягнення різниці між сумою фактичних витрат, понесених позивачкою на відновлення пошкодженого майна, та виплаченою сумою страхового відшкодування страховою компанією, з відповідача як з винної особи, відповідає обставинам справи та вимогам законодавства. Суд критично ставиться до висловленої відповідачем та представником відповідача незгоди з умовами угоди про розмір страхового відшкодування, укладеної між позивачкою та ТДВ СК «Альфа-Гарант», оскільки, з наданих доказів вбачається, що така угода останніми не оскаржувалась та заперечення на неї безпосередньо до ТДВ СК «Альфа-Гарант» не вносились. Крім того, згідно умов угоди сторони погодили, що сума страхового відшкодування, виплаченого позивачці є остаточною, сторони не матимуть жодних фінансових або будь-яких претензій щодо розміру цієї суми, а тому доводи представника відповідача, що позивачкою не надано доказів відмови страхової компанії у виплаті їй матеріальної шкоди у повному обсязі, не заслуговують на увагу. Крім того, суд вважає безпідставним посилання представника відповідача у відзиві на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц як на одну з підстав для відмови у задоволені позову, оскільки в указаній справі та у справі, яка є предметом даного розгляду, різні фактичні обставини справи, зокрема у справі № 755/18006/15-ц страхова компанія звернулась до суду із позовом до страхувальника у порядку ст. 1191 ЦК України. Згідно із ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі вищевикладеного, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа: товариство з додатковою відповідальністю страхова компанія «Альфа-Гарант» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивачки матеріальну шкоду завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 15 422 грн. 64 коп. Позовні вимоги позивачки про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 10000 грн. суд вважає за необхідне залишити без задоволення, оскільки у судовому засіданні від 03 серпня 2022 року позивачкою було наголошено про те, що вона не наполягає на відшкодуванні їй моральної шкоди. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачкою при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 908 грн, що підтверджено квитанцією № 16Т002YHR від 26 січня 2021 року, яке міститься у матеріалах справи. Отже, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial