Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-15 00:00:00

29.03.2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до АТ «Державний ощадний банк України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Виноградівська державна нотаріальна контора про зняття заборони на відчуження нерухомого майна. В обґрунтування позову вказує, що позивач є власником житлового будинку з надвірними побудовами за адресою: [ADDRESS] , Належність майнових прав підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 07.03.2005 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Чернянської сільської ради від 17.02.2005 року №6. На даний час позивач має намір щодо розпорядження належним йому на праві приватної власності житловим будинком. Однак при зверненні до Виноградівської державної нотаріальної контори у вчиненні необхідної нотаріальної дії позивачу було відмовлено через наявність щодо цього майнового об`єкту архівного запису про обтяження (заборону), який міститься в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Таку заборону зареєстровано 21.12.2004 року за №1559819 Виноградівською державною нотаріальною конторою. При цьому підставою такого обтяження вказується повідомлення Виноградівського відділення Ощадбанку від 14.12.1990 року №289. У цьому розрізі питання окремо слід зазначити, що забороною обмежено майнові права третьої особи - [PERSON] . При цьому вказаний громадянин ніколи не проживав та не проживає, на вказаною адресою, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Королівської селищної ради від 29.11.2021 року №612. У свою чергу Виноградівська державна нотаріальна контора займає позицію неможливості зняття заборони на відчуження належного мені нерухомого майна без письмового повідомлення особи, яка була ініціатором встановлення такого обтяження. Таким чином, вирішення питання щодо підстав та наявності майнових претензій до позивача з сторони відповідача (банківської установи) потребує спростування, оскільки не підтверджується жодними документованими матеріалами. Позивач зазначає, що жодних зобов`язань фінансового характеру перед AT «Ощадбанк» як перший власник об`єкту нерухомого майна він не має, належний йому житловий будинок в заставу (іпотеку) не передавався.і Згідно п.5.1 глави 15 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. №296/5, нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення: - кредитора про погашення позики; про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки); - про припинення договору іпотеки у зв`язку з набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, після припинення договору іпотеки у зв`язку з відчуженням іпотекодержателем предмета іпотеки; - про припинення, розірвання, визнання недійсним договору ренти, довічного утримання (догляду), спадкового договору; - органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини; - про скасування рішення суду про оголошення фізичної особи померлою або закінчення п`ятирічного строку з часу відкриття спадщини на майно особи, оголошеної померлою; - про смерть другого з подружжя, що склали спільний заповіт; - про скасування рішення суду про позбавлення батьків дитини батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав; про смерть відчужувача за спадковим договором або про смерть другого з подружжя, що уклали спадковий договір; про відчуження майна, переданого під виплату ренти; за рішенням суду; в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав є Реєстр прав власності на нерухоме майно, Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державний реєстр іпотек. Відповідно до п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Таким чином, за відсутності правовідносин зобов`язального характеру, вирішення питання можливості припинення обтяження нерухомого майна перебуває у виключній компетенції суду. Сторони у судове засідання не з`явилися. Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про день, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, однак подав до суду письмову заяву про підтримання заявленого позову та про розгляд справи за його відсутності. Відповідач-представник\~ АТ «Державний ощадний банк України», будучи повідомленим про день, час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явився, однак подав до суду письмовий відзив, зі змістю якого вбачається, що заперечує проти задоволення заявленого позову з підстав його безпідставності та просив суд у задоволені відмовити. Представник Виноградівської державної нотаріальної контори,\~ будучи повідомленим про день, час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явився, від нього не надійшло жодного клопотання та заяв по суті заявленого позову. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити\~ з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . Маючи намір розпорядитись нерухомим майном [PERSON] , звернувся до Виноградівської державної нотаріальної контори за вчиненням нотаріальної дії, в чому йому відмовлено через наявність щодо житлового будинку архівного запису про обтяження. Вказане обтяження зареєстроване 21.12.2004 Виноградівською державною нотаріальною конторою на підставі повідомлення Виноградівського відділення Ощадбанку від 14.12.1990, № 289. При цьому даною забороною обмежені права іншої особи, а саме [PERSON] , який ніколи не проживав та не проживає за адресою знаходження житлового будинку [PERSON] . Позивач зазначає, що жодних зобов`язань фінансового характеру перед AT «Ощадбанк» не має, будинок в іпотеку не передавав та вважає наявну заборону як таку, що унеможливлює в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, що змусило його звернутись до суду з даним позовом. Ощадний банк, як юридична особа, створений 31.12.1991 року відповідно до Закону України від 20.03.1991 «Про банки і банківські діяльність» у формі Державного спеціалізованого комерційного ощадного банку України». 21.05.1999року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №876 Банк перетворений у відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», скорочена назва ВАТ «Ощадбанк». Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 06.04.2011 №505 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2003 №261», ВАТ «Ощадбанк» змінило найменування на Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», скорочена назва AT «Ощадбанк». Постановою Кабінету Міністрів України № 568 від 05.06.2019 затверджено зміни до Статуту AT «Ощадбанк», якими, зокрема, змінено повне найменування Банку з Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» на Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України». Реєстрація змін до Статуту Банку проведена 18.07.2019 Печерською районною в місті Києві державною адміністрацією за № 1070150387016740. Із Відомостей з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України вбачається, що датою первинної державної реєстрації створення AT Ощадбанк є 31.12.1991, тобто після передумов, які стали підставою для внесення обтяження, про які вказує Позивач у позовній заяві, а тому AT Ощадбанк не може нести відповідальність по зобов`язаннях, які виникли та мали місце ще 14.02.1930 року/ Отже, станом на дату надання вищевказаного повідомлення б/н, не існувало як Акціонерного товариства Державний ощадний банк України, так і юридичних осіб, правонаступником прав і обов`язків яких є Банк, оскільки, як зазначалося вище, відповідно до пункту 3 розділу Загальні положення Статуту AT Ощадбанк останній є правонаступником всіх прав та обов`язків Державного спеціалізованого комерційного ощадного банку України, зареєстрованого Національним банком 31 грудня 1991 р. за№ 4, а тому AT Ощадбанк не може бути відповідачем за зобов`язаннями, стороною яких не був. Згідно статутних документів Банк є правонаступником прав і обов`язків Державного Ощадного банку України і не являється правонаступникомОщадного банку СРСР (який існував до 1991), за повідомленням якого від 14.12.1990, № 289 ймовірно накладалась заборона відчуження майна позивача. Разом з тим з відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що заборона зареєстрована Виноградівською державною нотаріальною конторою, яка допустила помилку щодо відомостей про власника обтяженого будинку. Відповідно до вимог ст. 74 Закону України «Про нотаріат», нотаріус знімає заборону відчуження нерухомого майна на підставі отриманого повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини Згідно п. 5 гл. 15 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012, нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення, зокрема, кредитора про погашення позики. У разі, якщо заборону знімає нотаріус, який її не накладав, він направляє за місцем зберігання справи, що містить відомості про накладання заборони, повідомлення про зняття заборони (ч.2 п. 5 гл. 15 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). В матеріалах даної справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували договірні відносини між позивачем та AT «Ощадбанк» з приводу позики (кредиту), іпотечного договору або договору застави, тощо. Аналогічні обставини також визнає позивач у своїй позовній заяві. Отже, суд зауважує, що позивач звернувся з позовною заявою до неналежного відповідача з огляду на таке. Відповідно до ст. ст.2,4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Як вбачається зі змісту ст.51, 175 ЦПК України, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 51 ЦПК України та з урахуванням ч. 5 ст. 12 ЦПК України роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача. Таким чином, суд, як державний орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК Українита іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів. Статтею 51 ЦПК України урегульовано питання залучення до участі у справі співвідповідача, заміна неналежного відповідача. Так, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згодний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності, суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. У даній справі, позивачем належного клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення співвідповідача не заявлялось. Звертаючись до суду з позовом, позивач не визначив належного відповідача, як є Виноградівська державна нотаріальна контора. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. З аналізу положень ст.13 ЦПК України вбачається, що суд зобов`язаний вирішити справу за тим зверненням особи, що пред`явлене, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому (принцип диспозитивності цивільного судочинства). Відповідач - це особа, яка на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеномуЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (п.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі №523/9076/16-ц). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За змістом положень ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не в змозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача). Водночас позивач всупереч вимогам ч.1-3ст.51 ЦПК України своїм процесуальним правом на внесення клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем, або залучення у справі як співвідповідачів, не скористався, тоді як з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу суд позбавлений можливості самостійно вчинити дані процесуальні дії. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Зважаючи на викладене та в зв`язку з поданням позивачем позовної заяви до АТ «Державний ощадний банк України», який не є неналежним відповідачем у даній справі, а суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи, наявні правові підстави для відмови у задоволенні позову. При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що він має право звернутися до суду з позовом до належного відповідача. На підставі ст. ст. ст.ст. 2, 4, 76-81, 89, 133, 141, 210, 223, 258-261, 263-265, ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed