Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-31 00:00:00

представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за Договором про надання банківських послуг «Monobank» від 07.02.2018 у сумі 138\~948,70 гривень станом на 24.05.2021. Позов обґрунтовує тим, що 07.02.2018 року відповідач звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву до договору про надання банківських послуг. На підставі укладеного договору відповідач отримав кредит у розмірі 130\~000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту. Позивачем умови кредитного договору були виконані в повному обсязі. Відповідач взяті на себе обов`язки, щодо виконання умов договору, належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 24.05.2021 виникла заборгованість по сплаті кредиту (тілом кредиту) у сумі 138\~948,70 гривень. Відповідачем поданий відзив, в якому він позов не визнав, обґрунтовуючи заперечення тим, що додані до позовної заяви документи підтверджують лише те, що він є клієнтом банку та не підтверджують отримання ним кредиту. Позивач без його згоди збільшував неодноразово кредитний ліміт, що не може вважатись укладенням договору споживчого кредиту. 21.08.2021 невідома особа шахрайським шляхом списала з його рахунку 115\~570 гривень. Він одразу звернувся до поліції з заявою про вчинення кримінального правопорушення. Також вважає, що позовну заяву від імені позивача подана особою, яка не має повноважень для ведення справи в суді.. Представник позивача [PERSON] подав відповідь на відзив в якій просив задовольнити позов. Зазначив, що підписуючи (електронним підписом) анкету заяву боржник приєднався та був ознайомлений з Умовами обслуговування рахунків фізичної особи в АТ «Універсал Банк», тарифами за карткою Monobank, таблицею обчислення вартості кредиту, паспортом споживчого кредиту «Картка Monobank», адже підписав анкету заяву у якій записані положення про ознайомлення у мобільному за стосунку «monobank» з вищевказаними документами. Отже матеріали справи містять достатньо доказів, з яких вбачається, що між позивачем та відповідачем був укладений договір про надання банківських послуг в електронній формі, умови якого позивачем були виконані. Також позивач зазначив що відповідно до п. 3 анкети-заяви до договору про надання банківських послуг підписаним договору боржник беззастережно погодився з тим, що банк має право на свій розсуд в односторонньому порядку збільшувати/зменшувати розмір дозволеного кредитного ліміту. Також позивач зазначив, що боржник своїми діями чи бездіяльності сприяв втраті, незаконному використання персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Ухвалою від 22.09.2021 відкрите провадження у справі та її призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомлення (викликом) сторін. Ухвалою від 11.01.2022 за клопотанням представника позивача витребувана інформація про результати досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 21.08.2020 за № 12020085050000269 за частиною другою статті 190 КК України, у Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області та у ГУНП в Харківській області. Запорізький РУП ГУНП в Запорізькій області подав заяву, в якій зазначив про неможливість подачі вказаних доказів, які перебувають у ГУНП в Харківській області. ГУНП в Харківській області витребувані докази суду не подало. Представник позивача АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» в судове засідання не з`явився, разом з позовною заявою подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Позов підтримав. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Ференець О.Є. в судове засідання не з`явились. Представник відповідача подав заяву про розгляд справи без їх участі. Оскільки особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явились, відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 07.02.2018 [PERSON] звернувся до АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» з метою отримання банківських послуг у зв`язку з чим підписав Анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг (далі - заява від 07.02.2018), в пункту 2 якої зазначено, що анкета-заява разом з умовами, тарифами, таблицею обчислення вартості та паспортом споживчого кредиту складають договір про надання банківських послуг. Підписавши анкету-заяву, відповідач підтвердив, що ознайомився та отримав примірники у мобільному додатку зазначених вище документів, беззастережно погодився з тим, що банк має право на власний розсуд в односторонньому порядку змінювати кредитний ліміт, про що банк повідомляє його шляхом надсилання повідомлень в мобільний додаток (пункт 3). На підтвердження факту укладення кредитного договору позивач надав анкету-заяву від 07.02.2018, витяг з Умов обслуговування рахунків фізичної особи з тарифами (далі Умови та Тарифи). На підставі кредитного договору відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок у сумі 13\~500 гривень, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка. В подальшому кредитний ліміт збільшувався 21.04.2018 до 30\~000 гривень, 13.08.2018 до 35\~000 гривень, 30.10.2018 до 60\~000 гривень, 09.01.2019 до 80\~000 гривень, 15.06.2020 до 130\~000 гривень, що підтверджується витягом з мобільного додатку, наданого відповідачем. Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості заборгованість відповідача за вказаним договором станом на 24.05.2021 становить 138\~948,70 гривень. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві від 07.02.2018 процентна ставка не зазначена. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема проценти, нараховані за користування кредитом. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Умови та Тарифи. Тарифами та Умовами, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, та інші умови. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Тарифи розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету до договору про надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати пені та комісії, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка з сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (справа №6-16цс15). У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією з сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови, що розміщені на офіційному сайті позивача (https://www.monobank.ua/terms) неодноразово змінювалися самим АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Тарифи та Умови обслуговування рахунків фізичної особи у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За відсутності достатніх підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови обслуговування рахунків фізичної особи та тарифи, відсутності в Анкеті-заяві домовленості сторін сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Умови обслуговування фізичних осіб та тарифи, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки названі документи достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Тарифи та Умови, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява №20166/92, § 36). Тарифи та Умови, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату відповідачем процентів за користування кредитом. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої цієї статті. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої вказаної статті. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 3 Закону України від 15.11.2016 № 1734-VIII «Про споживче кредитування» (далі - Закон № 1734-VIII). Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 1734-VIII споживач - фізична особа, яка уклала або має намір укласти договір про споживчий кредит. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» дотримав вимог, передбачених частиною першою статті 12 Закону № 1734-VIII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Враховуючи вище зазначене, у задоволенні позову у частині стягнення процентів в сумі 12\~098,06 гривень, які відповідно до розрахунку заборгованості та виписки з банківського рахунку від 26.10.2021 були зараховані позивачем в заборгованість по тілу кредиту, необхідно відмовити, оскільки вказані платежі не передбачені умовами кредитного договору, яким є заява від 07.02.2018. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» не повернуті у повному обсязі, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично невиплаченої суми отриманих кредитних коштів. Відповідно до розрахунку заборгованості та виписки з банківського рахунку від 26.10.2021 21.08.2020 в період часу з 13.30 години до 13.42 години з картки відповідача були зроблені п`ять платежів по 23\~114 гривень (всього - 115\~570 гривень). Заперечуючи проти вказаної заборгованості, відповідач аргументує це тим, що Відповідач наполягає, що в зазначений день йому зателефонувала незнайома особа (як згодом з`ясувалося, шахрай), що представилася представником Банку та запропонувала провести певні маніпуляції з карткою з метою її верифікації. Зокрема, йому необхідно було ввести п`ятизначний код «перевірочної операції» та натиснути кнопку «підтвердити». Після проведення першої ж такої маніпуляції відповідач отримав від Банку повідомлення про списання з його картки коштів, однак «працівник Банку», залишаючись весь цей час на лінії, запевнив, що на це не слід звертати уваги, однак операція чомусь не була виконаною належним чином та її слід повторити. Відповідач п`ять разів поспіль виконав вказівки «Банку», перш ніж почати підозрювати аферу. Зателефонувавши в Банк з іншого телефону він дізнався, що став жертвою шахраїв. Позивач запропонував йому негайно звернутися до правоохоронних органів і звернувся до Головного офісу АТ ПУМБ з клопотанням про повернення на картку відповідача грошових коштів, незаконно списаних з неї клієнтом зазначеного банку. Вважає, що викраденню коштів сприяла саме недобросовісна поведінка Банку, який відкрив відповідачу безперешкодний доступ до власних грошей у спосіб, що, згідно із законом, не є укладенням кредитного договору. Більш того, не погоджуючись на встановлення кредитного ліміту в сумі 130\~000 гривень, він не тільки не знав, але й не мав знати, що санкціонує перерахування невідомій особі 115\~570 гривень. Також вважає, що шахраї заволоділи коштами Банку, а не коштами відповідача. Суд відхиляє аргументи відповідача про те, що він не погоджував збільшення йому кредитного ліміту на платіжній карті, оскільки він спростовується заявою від 07.02.2018, в пункті 3 якої відповідач погодився з тим, що банк має право на власний розсуд в односторонньому порядку змінювати кредитний ліміт, про що банк повідомляє його шляхом надсилання повідомлень в мобільний додаток. Про зміну кредитного ліміту відповідач повідомлявся в узгодженому сторонами кредитного договору порядку, що підтверджується наданим самим відповідачем витягом з мобільного додатку. Також відхиляється аргумент відповідача про те, що кредитна лінія з встановленим кредитним лімітом коштами банку, а не позичальника. Вказаний аргумент спростовується тим, що відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону № 1734-VIII кредитна лінія є видом кредиту, надання якого здійснюється повністю або частинами в узгоджені сторонами строки протягом строку кредитування. При цьому може бути передбачено право споживача отримати кредит у межах встановленого кредитного ліміту у разі часткового або повного погашення кредиту протягом строку кредитування, визначеного в договорі про споживчий кредит. Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника, що передбачено пунктом 11 частини першої статті 1 Закону № 1734-VIII. Таким чином, кредитна лінія є грошовими коштами, що були надані відповідачу. Відповідно до положень статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України Закону України від 05.04.2001 № 2346-III «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі Закон № 2346-III), який діяв на час укладання кредитного договору, у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Відповідно до пунктів 7, 8 розділу VI Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання, затвердженого постановою правління Національного банку України від 05.11.2014 № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок. 21.08.2020 о 16.14 годині Дніпровським ВП ГУНП в Запорізькій області внесені відомості до ЄРДР за № 12020085050000269 за частиною першою статті 190 КК України за повідомленням відповідача [PERSON] про заволодіння його грошовими коштами шахрайським шляхом, що підтверджується витягом з ЄРДР. Також, відповідно до витягу з мобільного додатку відповідач в цей же день повідомив позивача про безпідставне списання грошових коштів. Підстави для такого висновку дає зміст повідомлень позивача та відповідача в мобільному додатку. Суд встановив, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомив позивача та правоохоронні органи про цей факт. Враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку про те, що відповідач не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені за допомогою його платіжної картки 21.08.2020 в період часу з 13.30 години до 13.42 години в сумі 115\~570 гривень. Даний висновок суду відповідає висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 у справі № 6-71цс15 та постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 127/23496/15-ц та від 20.06.2018 у справі № 691/699/16-ц. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позов необхідно задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за тілом кредиту в сумі 11\~280,64 гривень станом на 24.05.2021 (138\~948,70-12\~098,06-115\~570). Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 184,29 гривні (2\~270 гривень (сплачений судовий збір))*(11\~280,64 гривень (задоволена частина позову)*100%:138\~948,70 гривень (ціна позову)).

Outcome: partial