Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив №180 «Дніпро-3», про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтуванні позовних вимог посилався на те, що [PERSON] 26.07.1968 року уклав шлюб із [PERSON] . Після реєстрації шлюбу прізвище відповідачки змінилось на « [PERSON] ». Під час шлюбу сторонами було придбано у власність квартиру [ADDRESS] , на підставі сплати кооперативних внесків у повному обсязі, що підтверджується довідкою №56 від 24.08.1992 року та реєстраційним посвідченням від 04.09.1992 року. Позивач зазначає, що кошти, які сплачені, як кооперативні внески, були надані позивачем, а відповідачка займалась лише оформленням усіх необхідних документів. 09.07.2001 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Амур-Нижньодніпровського районного управління юстиції м.Дніпропетровська шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу № [NUMBER] від 24.02.2004 року. Із 23.09.1975 року позивач зареєстрований та постійно проживає у вказаній квартирі, сплачує комунальні послуги та сплачує поточні платежі, пов`язані з утриманням житла, іншого житла не має. 25.10.2002 року відповідачка уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00030795771 від 19.05.2021 року. Нещодавно, [PERSON] звернулась до позивача з вимогами про виселення, посилаючись на те, що спірна квартира є її особистою власністю. Для з`ясування вказаної обставини позивач 11.03.2021 року звернувся до КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації». Зі змісту листа КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» №3779 від 02.04.2021 року позивач дізнався, що право власності на квартиру, яка була придбана під час шлюбу та за спільні кошти, зареєстрована за відповідачкою [PERSON] , на підставі реєстраційного посвідчення від 04.09.1992 року, виданого КП «ДМБТІ`ДОР, на підставі довідки ЖБК 180 від 24.08.1992 року. Посилаючись на те, що вказане майно є спільним майном подружжя, позивач просив суд: -визнати квартиру [ADDRESS] , об`єктом спільної сумісної власності подружжя; -визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; -визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву, у якому проти задоволення позову заперечувала у повному обсязі, оскільки позивач не надав жодного доказу того, що він був членом «Житлово-будівельний кооператив №180 «Дніпро-3» та саме він сплачував членські внески. Натомість матеріали справи містять докази, що саме відповідач [PERSON] була членом ЖСК та саме вона сплачувала членські внески. Крім цього, позивач звернувся з позовом до суду після спливу строку позовної давності, оскільки 04.09.1992 року Дніпропетровським МБТІ оформлено право власності відповідача на квартиру [ADDRESS] , а відтак з цього моменту і починається відлік строку позовної давності. Тому, посилаючись на вказані обставини, відповідач просила суд відмовити у задоволенні позову, застосувавши позовну давність та наслідки спливу строку позовної давності. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. Додатково зазначив, що позивач постійно проживає у спірній квартирі, яка є спільним сумісним майном подружжя, іншого житла не має. Він вважає дане житло, а саме 1/2 частину квартири, своєю власністю, оскільки сплачував внески у період шлюбу, протягом усього часу із дня заселення утримує дану квартиру, особисто сплачує комунальні послуги. Після розірвання шлюбу [PERSON] ніколи не заперечувала та не перешкоджала своєму колишньому чоловіку у реалізації його права власності на квартиру, у зв`язку з чим спору про поділ спільного майна подружжя не було. Зазначив, що строк позовної давності повинен обліковуватися із моменту, коли відповідачка звернулася до позивача із вимогами про виселення із квартири. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, оскільки спірна квартира є об`єктом особистої приватної власності позивача. Крім цього, позивач звернувся до суду після спливу строку позовної давності, оскільки право власності на квартиру було зареєстровано за відповідачем з 1992 року. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.07.1968 року, який 09.07.2001 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Амур-Нижньодніпровського районного управління юстиції м. Дніпропетровська було розірвано, що підтверджується повторним свідоцтвом про розірвання шлюбу № [NUMBER] від 24.02.2004 року (а.с.17). Під час шлюбу сторонами було придбано у власність квартиру [ADDRESS] , на підставі сплати кооперативних внесків у повному обсязі, що підтверджується довідкою №56 від 24.08.1992 року (а.с.20). Відповідно до відповіді КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» ДМР від 02.04.2021 року за №3779, право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] , на підставі реєстраційного посвідчення від 04.09.1992 року, виданого КП «ДМБТІ» ДОР, та на підставі довідки ЖБК 180 від 24.08.1992 року, записано у реєстрову книгу ХІV за реєстраційним №102 (а.с.21). Із 23.09.1975 року [PERSON] зареєстрований та проживає у вказаній квартирі, що підтверджується відміткою у паспорті (а.с.13). Позивач особисто несе витрати по утриманню квартири та сплаті комунальних послуг (а.с. 28-43). 25.10.2002 року відповідач уклала шлюб із [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00030795771 від 19.05.2021 року (а.с.16). Відповідно до пункту 1 розділу VII "Прикінцевих положень" Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України. Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного суду, викладеними в постанові від 01 квітня 2020 року у справі №462/518/18 (провадження N 61-13422св19), які суд в силу вимог ч.4 ст.263 ЦПК України, враховує при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року N 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Вищевказане положення закону також кореспондується зі статтею 60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Суд виходить із того, що конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, які суд в силу вимог ч.4 ст.263 ЦПК України, враховує при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин. У даному випадку, судом встановлено, що відповідач [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі реєстраційного посвідчення від 04.09.1992 року, виданого КП «ДМБТІ» ДОР, та на підставі довідки ЖБК 180 від 24.08.1992 року під час перебування у шлюбі з позивачем [PERSON] . 09.07.2001 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Амур-Нижньодніпровського районного управління юстиції м.Дніпропетровська шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу № [NUMBER] від 24.02.2004 року. Втім, після розірвання шлюбу позивач [PERSON] продовжив проживати у вказаній квартирі, сплачувати комунальні послуги та здійснювати платежі пов`язані із утримання свого єдиного житла. Відповідач [PERSON] після розірвання шлюбу не зверталася до колишнього чоловіка із вимогою про виселення, до суду із вимогами про визнання спірної квартири особистою приватною власністю також не зверталася. Вказане свідчить, що між сторонами не існувало спору щодо розподілу майна подружжя та відповідач визнавала право власності чоловіка на частку квартири [ADDRESS] . За змістом ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, на підставі вищевказаних норм матеріального права та враховуючи, що спірна квартира придбана сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а правовий режим майна як спільної сумісної власності подружжя не залежить від того, на ім`я кого з подружжя воно було придбане і зареєстроване, то суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Що стосується посилань відповідача про застосування строку позовної давності слід зазначити наступне. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. У частині другій статті 72 СК України визначено та у пункті 15 постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни від 21.12.2007 N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі №6-258цс15 та постанові Верховного Суду від 03.08.2022 у справі N 711/3032/19 (провадження №61-16484св21). Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04.04.2018 у справі №584/1319/16-ц (провадження №61-19445св18), від 06.11.2019 у справі №203/304/17 (провадження №61-5400св19), від 13.02.2020 у справі №320/3072/18 (провадження №61-5819св19), від 13.07. 2020 у справі №570/4234/16-ц (провадження №61-15213св19), від 24.02.2021 у справі №303/6365/17 (провадження №61-13857св19) та від 14.07.2021 у справі №303/4265/18 (провадження №61-64св20). Позивач зазначає, що порушення його права на спірну квартиру відбулося саме після звернення до нього відповідача у 2021 році із вимогами про виселення із квартири, а доказів порушення права будь-якої із сторін подружжя, до вказаного позивачем часу, матеріали справи не містять. Посилання сторони відповідача стосовно того, що перебіг строку позовної давності почався з 04.09.1992 року, а саме із часу оформлення права власності на квартиру [ADDRESS] , на ім`я відповідача, не заслуговує на увагу, оскільки, як вже зазначено судом, правовий режим майна як спільної сумісної власності подружжя не залежить від того, на ім`я кого з подружжя воно було придбане і зареєстроване. Тому, реєстрація квартири саме на ім`я відповідача [PERSON] не може беззаперечно свідчити про порушення права власності позивача на частку у спільному сумісному майні. Таким чином, суд вважає визнати квартиру [ADDRESS] , об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за кожним із сторін по 1/2 частині вказаної квартири. Також, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України із відповідача [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 675,00 гривень.

Outcome: approved