Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-24 00:00:00

Позивач Споживче товариство «Райдуга» звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між [PERSON] та [PERSON] 03.11.2020 було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки магазину (в [ADDRESS] ), посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Білозарецькою О.Ю.Також між ними 02.04.2021 було укладено договір купівлі-продажу іншої 1/2 частки магазину (в [ADDRESS] ), посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Вінницької областіБілозарецькою О.Ю.Позивач зазначає, що вказані договори купівлі-продажу укладені із порушенням вимог закону та порушують права СТ «Райдуга». Так, позивач вказує, що предмет оспорюваних договорів, а саме магазин площею 302,6 кв. м в [ADDRESS] , одночасно є предметом іншого позову, який розглядається у Вінницькому районному суді Вінницької області та по суті не вирішений (справа №128/974/19 за позовом СТ «Райдуга» до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу магазину від 12.04.2016).У вказаній справі СТ «Райдуга» просить визнати договір купівлі-продажу магазину від 12.04.2016 р. недійсним з підстав фіктивності укладеного правочину між колишнім керівником СТ «Райдуга» [PERSON] та [PERSON] .Ухвалою суду від 24.04.2019 у даній справі за заявою СТ «Райдуга» було вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборонено проводити дії, пов`язані з відчуженням будівлі магазину по [ADDRESS] .Тому позивач стверджує, що оспорювані договори купівлі-продажу магазину підлягають визнанню недійсними з підстав, визначених статтями 203, 215-216 ЦК України, оскільки ці договори було укладено в період дії встановленої судом заборони на відчуження магазину, про яку відповідачу [PERSON] було достеменно відомо. Позивач зазначає, що вимоги СТ «Райдуга» спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони, сторони, мали до вчинення правочину, а інтерес споживчого товариства полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності [PERSON] , оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації прав СТ «Райдуга». За вказаних обставин позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки магазину від 03.11.2020, та договір купівлі-продажу 1/2 частки магазину від 02.04.2021, що укладені між відповідачами [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 12.04.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Також вказаною ухвалою за клопотанням позивача витребувано у приватного нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу Білозарецької О.Ю. належним чином засвідчені копії договорів купівлі-продажу часток будівлі магазину та наданих сторонами документів, на підставі яких було засвідчено вказані договори. На виконання вищевказаної ухвали суду приватним нотаріусом Білозарецькою О.Ю. суду направлено копії договорів купівлі-продажу та копії документів, на підставі яких було засвідчено вказані договори. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Галіцина В.В. на підставі ст. 178 ЦПК України, надала суду відзив на позовну заяву. Згідно поданого відзиву просить відмовити в задоволенні позову, оскільки укладаючи договори купівлі-продажу будівлі магазину відповідач [PERSON] запевнив [PERSON] про те, що вирішив усі свої судові справи та арешту на будівлю магазину немає. Вказаний факт підтвердила і нотаріус Білозарецька О.Ю., яка повідомила [PERSON] , що арешт на будівлю відсутній в Державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна і заборони на відчуження майна немає, а тому відсутні перешкоди на укладення договорів купівлі-продажу. [PERSON] також самостійно звернувся до Вінницької міської ради, в центр адміністративних послуг «Прозорий офіс» і отримав інформаційну довідку на дане нерухоме майно щодо відсутності заборони в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Також відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем будівлі магазину та йому взагалі не було відомо про наявність судової справи щодо вказаного майна і накладеного арешту, та що він повністю розрахувався з відповідачем [PERSON] за продану нерухомість і в даний час вже зробив багато ремонтних робіт і поліпшень в цій будівлі, несе витрати з утримання цього майна. При цьому позивач СТ «Райдуга» не є власником будівлі магазину, а тому не має законного права ставити питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу цього майна, оскільки його права не порушені. Згідно відзиву, відповідачу стало відомо про накладення арешту на зазначену нежитлову будівлю магазину та заборону проводити дії, по`вязані з відчуженням будівлі магазину, лише 19.04.2021 з моменту отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі № 128/1004/21 від 12.04.2021. Відповідач [PERSON] вважає, що відповідач [PERSON] за укладеними між ними правочинами ввів його в оману і не повідомив важливі обставини щодо об`єкту нерухомого майна, яке відчужив йому, у разі визнання судом правочину недійсним [PERSON] зобов`язаний відшкодувати реальну вартість проданого йому майна на день розгляду спору. Та права позивача СТ «Райдуга» взагалі не є порушеними, адже позивач відчужив будівлю магазину відповідачу [PERSON] ще в 2016 році і товариство не є стороною укладених між відповідачами правочинів, а тому позивач обрав не вірний спосіб захисту та лише у разі задоволення позову у справі № 128/974/19 позивач буде мати можливість вимагати захисту своїх порушених прав на підставі віндикаційного позову. За таких обставин представник відповідача [PERSON] просить відмовити в задоволенні позову (а.с. 102 - 105). Представником позивача [PERSON] подано відповідь на відзив на підставі ст. 179 ЦПК України, згідно якого звертається увага на те, що відповідачу [PERSON] було достовірно відомо, що в провадженні Вінницького районного суду перебуває цивільна справа № 128/974/19 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 12.04.2016. Так, ухвалою суду від 24.04.2019 було відкрито провадження у справі та задоволено заяву позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, згідно листа Вінницької РДА від 08.05.2019 на адресу Вінницького районного суду було повідомлено, що державним реєстратором було накладено арешт на магазин в [ADDRESS] , що підтверджується також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження. Відсутність реєстрації обмежень, встановлених ухвалою суду про забезпечення позову, у відповідному державному реєстрі на час укладення оскаржених договорів, не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, адже про встановлену судом заборону відчужувати майно було відомо відповідачу [PERSON] , який був стороною у справі № 128/974/19, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у постанові від 18.01.2017 у справі № 6-2552цс16. Та представник позивача, враховуючи обставини справи, суб`єктивну сторону (вину) сторін правочину, умови, за яких вказані правочини були укладені, враховуючи характер спірних правовідносин, та підстави заявленого позову, вважає, що позивачем обрано вірний спосіб захисту, а укладений між відповідачами правочин, вчинений під час дії арешту на відчужуване майно, слід визнати недійсним, застосувавши до спірних правовідносин положення ст.ст. 203, 215 ЦК України (а.с. 138 - 139). Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 29.07.2021 закрито підготовче провадження в справі, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 181). Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву підтримав та просив задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі. Пояснив, що було укладено оспорювані договори купівлі-продажу щодо предмета спору по іншій цивільній справі, яка не вирішена і в межах якої було забезпечено позов СТ «Райдуга», накладено арешт на вказані приміщення. Знаючи про ці обставини відповідачі уклали між собою договори купівлі-продажу. Чому в період укладення оспорюваних договорів був відсутній запис про обтяження щодо цих приміщень у відповідному Реєстрі йому не відомо, але ця обставина не впливає на наявність підстав для визнання цих договорів недійсними. В межах судової справи, під час розгяду якої було накладено арешт на будівлю магазину, СТ «Райдуга» оспорює правочин між СТ «Райдуга» та [PERSON] щодо незаконного відчуження приміщення магазину [PERSON] особою, яка діяла від імені СТ «Райдуга». Та в ході судового розгляду йому стало відомо, що ще до укладення договорів купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] також було відомо про існування судового спору щодо цього ж приміщення магазину, що підтвердила в судовому засіданні свідок [PERSON] , тому вважає, що при укладенні оспорюваних договорів дві сторони діяли недобросовісно, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідач [PERSON] , допитаний за копотанням відповідача в якості свідка, в судовому засіданні пояснив, що з [PERSON] перебуває в родинних стосунках, вони троюрідні брати. З 2013 року він з [PERSON] здійснюють підприємницьку діяльність, між ними був укладений договір оренди приміщення магазину, що є предметом спору, який [PERSON] орендував в нього безкоштовно, має генеральне доручення на керування одним і тим же автомобілем. В 2016 році він придбав будівлю магазину в СТ «Райдуга», а потім щодо неї почалися судові спори. Про внутрішню діяльність СТ «Райдуга» нічого не знав, втомився від судових спорів щодо цього магазину, тому вирішив його відчужити, оскільки думав, що зміна власника магазину припинить судовий спір. Він знав, що магазин в арешті, проте і [PERSON] також знав про це, але погодився придбати в нього магазин. Декілька нотаріусів їм відмовили в посвідченні договору купівлі-продажу, а третій нотаріус погодився. Оскільки в реєстрі відповідного запису про арешт не було, він думав, що ніяких проблем не виникне. Вони з [PERSON] домовилися, що 1/2 частку магазину [PERSON] в нього купить, а іншу 1/2 частку він подарує [PERSON] . Але потім нотаріус їм пояснила, що за договір дарування необхідно нести більші витрати, тому вони уклали договір купівлі-продажу іншої 1/2 частки магазину та він дійсно отримав вказані кошти за відчуження магазину, вартість приміщень встановлював [PERSON] та він із запропонованою ціною погодився. Після продажу [PERSON] магазину між ними погрішилися стосунки, оскільки [PERSON] заборонив використовувати частину приміщення його дружині, яка раніше вела там також підприємницьку діяльність. Але на момент укладення договорів вони з [PERSON] все робили разом та його обізнаність з наявністю обтяження на магазин підтверджує значно занижена, порівняно з реальною вартістю, вартість продажу магазину. Перед укладенням договорів вони з [PERSON] підходили до голови Вінницької райспоживспілки [PERSON] та мали розмову з приводу магазину, але все одно уклали дані договори. На даний час він позовні вимоги визнає в повному обсязі, вважає, що помилявся, продавши магазин [PERSON] . В подальшому подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] , допитаний за копотанням відповідача в якості свідка, в судовому засіданні пояснив, що вони з відповідачем [PERSON] є троюрідними братами. На початку 2017 року він орендував в [PERSON] частину будівлі магазину, а у вересні 2020 року [PERSON] запропонував купити в нього частину цієї будівлі. Нотаріус сказав йому, що перед укладенням договору потрібно перевірити чи немає обтяжень на будинок, тому він отримав довідку за власним зверненням в державного реєстратора, що обтяжень немає, зібрав необхідні документи для укладення договору купівлі-продажу і в листопаді вони уклали договір купівлі-продажу. Весною 2021 року [PERSON] запропонував купити в нього іншу частину будівлі магазину, тому вони уклали договір купівлі-продажу на другу половину приміщення магазину. [PERSON] стверджує, що якби він знав, що є обтяження на вказане приміщення магазину, то ніколи б його не купував. Про вартість майна за кожним договором вони домовлялися з [PERSON] та він сплатив йому суму коштів за договорами в повному обсязі, крім цього, щоб уникнути оподаткування, він сплатив [PERSON] загально 50 000 дол. США, з урахуванням сум, вказаних в договорах. До укладення договорів купівлі-продажу частину магазину займав він, а іншу частину займала дружина [PERSON] . Вони з [PERSON] дійсно ходили до голови райспоживспілки [PERSON] , але з приводу іншого магазину, який знаходиться в с. Мізяківські Хутори, про накладення арешту на магазин [PERSON] взагалі не говорила, лише звинувачувала [PERSON] в незаконному продажу магазину, та [PERSON] запевнив його, що виграв суд і є законним власником магазину. Та на даний час в них неприязні стосунки через обман [PERSON] щодо придбаного магазину. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні підтримав надані письмові пояснення (а.с. 175 - 177) та пояснив, що [PERSON] є добросовісним набувачем вказаного в позові магазину, перед купівлею перевірив, що обтяжень на це майно не накладалося і [PERSON] є власником майна. СТ «Райдуга» стороною договорів не являється та згідно позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 522/2110/15-ц права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України. Зокрема [PERSON] є добросовісним набувачем магазину, а покази [PERSON] про обізнаність [PERSON] з наявністю обтяжень слід оцінювати критично через неприязні стосунки між ними, а зібрані перед укладенням договорів документи та самі договори купівлі-продажу підтверджують добросовісність відповідача [PERSON] . Вважає, що вказане майно може бути лише витребувано у [PERSON] як добросовісного набувача на підставі ст. 388 ЦК України, а тому в задоволенні заявлених позовних вимог просив відмовити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] підтримала позицію представника відповідача [PERSON] [PERSON] , вважає недоведеним, що [PERSON] знав про наявність заборон на відчуження придбаного магазину, та до нього позивачем обрано невірний спосіб захисту, яким може бути лише витребування майна, а тому позов задоволенню не підлягає. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є головою Вінницької районної спілки споживчих товариств та СТ «Райдуга» входить до райспоживспілки. Вона пам`ятає, що десь на початку весни (кінець березня - початок квітня) 2020 року [PERSON] і [PERSON] прийшли до неї на розмову щодо питань оренди магазину в с. Сосонка. Вона їм двом роз`яснила, що цей магазин був незаконно вилучений з власності СТ «Райдуга», щодо нього триває судовий розгляд і на нього накладено арешт. Вони їй сказали, що магазин можна перепродати, але вона заперечила їм та зазначила, що такі дії будуть незаконними.Потім, коли вже тривав судовий розгляд даної справи, [PERSON] приїздив до неї і пропонував їй 100 тис. грн. для мирного врегулювання спору. Також судом було досліджено надані сторонами письмові докази. Відповідно до інформаційної довідки № 251306779 від 06.04.2021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, власником будівлі магазину за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] , а саме на 1/2 частку - на підставі договору купівлі-продажу від 02.04.2021, та на 1/2 частку - на підставі договору купівлі-продажу від 03.11.2020. Відомості про державну реєстрацію обтяжень відсутні (а.с. 11 - 12). Згідно роздрукованої з ЄДРСР ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 24.04.2019 по справі № 128/974/19, судом вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлову будівлю магазину, загальною площею 302,6 кв.м; заборонено проводити дії, пов`язані з його відчуженням. Справа перебуває в провадженні судді Ганкіної І.А. (а.с. 13 - 15). Та відповідачами не заперечуються обставини, що дійсно саме цією ухвалою було накладено арешт на майно, що є предметом оспорюваних договорів, та що судовий розгляд даної справи триває. На виконання ухвали суду про витребування документів приватним нотаріусом Білозарецькою О.Ю. надано копії договорів купівлі-продажу № 293 від 02.04.2021 та № 624 від 03.11.2020 з додатками (а.с. 33 - 101), в тому числі: -згідно копії договору купівлі-продажу від 03.11.2020, [PERSON] продав [PERSON] 1/2 частку будівлі магазину, яка в цілому складається з будівлі магазину літ. «А», загальною площею 302, 6 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за 450 000 (чотириста п`ятдесят тисяч) гривень. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Білозарецькою О.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 1007 (а.с. 35 - 36); -відповідно до копії договору купівлі-продажу будівлі магазину від 12.04.2016, Споживче товариство «Райдуга», від імені якого діяв голова правління Касько Сергій Петрович, продало [PERSON] будівлю магазину літ. «А», загальною площею 302, 6 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за 102 786 (сто дві тисячі сімсот вісімдесят шість) гривень. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Марунько О.Г. та зареєстровано в реєстрі за № 624 (а.с. 37 - 38, 70 - 71); -згідно копії звіту № LV-201007-02 про незалежну оцінку будівлі магазину, загальною площею 302,6 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , ринкова вартість на дату оцінки складає 897 540 грн (вісімсот дев`яносто сім тисяч п`ятсот сорок гривень) (а.с. 40 - 41); -відповідно до копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 13.10.2020, земельна ділянка, площею 0, 0994 га, кадастровий номер 0520687000:02:006:0190, розташована по [ADDRESS] , цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, перебуває у комунальній власності (а.с. 42-43, 75-76); -відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 03.11.2020, власником будівлі магазину за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташована будівля магазину: 0520687000:02:006:0190, на підставі договору купівлі-продажу від 12.04.2016 є [PERSON] , відомості про державну реєстрацію обтяжень відсутні (а.с. 45); -згідно копії договору купівлі-продажу від 02.04.2021, [PERSON] продав [PERSON] 1/2 частки будівлі магазину, яка в цілому складається з будівлі магазину літ. «А», загальною площею 302,6 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за 90 000 (дев`яносто тисяч) гривень. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Білозарецькою О.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 293 (а.с. 68 - 69); -відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 02.04.2021, власником 1/2 частки будівлі магазину за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташована будівля магазину: 0520687000:02:006:0190, на підставі договору купівлі-продажу від 03.11.2020 є [PERSON] , власником 1/2 частки вказаної будівлі магазину є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12.04.2016, відомості про державну реєстрацію обтяжень відсутні (а.с. 74); -згідно копії звіту № АФ0321 про незалежну оцінку 1/2 частки будівлі магазину, загальною площею 302,6 м2, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , ринкова вартість на дату оцінки, без урахування ПДВ, складає 85 182 грн. (а.с. 80 - 81); -відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, станом на 02.04.2021, власником 1/2 частки будівлі магазину за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташована будівля магазину: 0520687000:02:006:0190, на підставі договору купівлі-продажу від 03.11.2020 є [PERSON] ; власником 1/2 частки вказаної будівлі магазину є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12.04.2016, відомості про наявні обтяження чи заброни щодо цього майна відсутні (а.с. 84 - 88). Відповідачем [PERSON] також надано вищевказані копії договірів купівлі-продажу 1/2 частки магазину з Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с 106 - 111). Згідно копії Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, станом на 28.04.2021, [PERSON] є власником 1/2 частки будівлі магазину за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташована будівля магазину: 0520687000:02:006:0190, на підставі договору купівлі-продажу від 02.04.2021, та 1/2 частки будівлі магазину за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 645448005206, кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташована будівля магазину: 0520687000:02:006:0190, на підставі договору купівлі-продажу від 03.11.2020. Відомості в Єдиному Реєстрі заборон відчуженняоб`єктів нерухомого майна відсутні (а.с. 112 - 113). Відповідно до копії ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 24.04.2019 відкрито провадження у справі № 128/974/19 за позовом Споживчого товариства «Райдуга» до [PERSON] про визнання недійсним договору № 624 від 12.04.2016 купівлі-продажу будівлі магазину в [ADDRESS] (а.с. 140 - 142). Згідно копії ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 24.04.2019 у вищевказаній справі № 128/974/19 вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлову будівлю магазину за адресою [ADDRESS] , загальною площею 302,6 кв.м; заборонено проводити дії, пов`язані з відчуженням будівлі магазину в [ADDRESS] , загальною площею 302,6 кв.м., який зареєстрований на праві власності за [PERSON] (а.с. 143 - 145). Відповідно до копії листа № 01-51/1027 від 08.05.2019 Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області та копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження, сформованого 08.05.2019, державним реєстратором Рудик В.П. 03.05.2019 на виконання ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 24.04.2019 у справі № 128/974/19 зареєстровано накладення арешту на нежитлову будівлю магазину за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 302,6 кв.м (а.с. 146 - 147). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 2266078173 від 29.09.2020, одержаної в Центрі адміністративних послуг «Прозорий офіс» Вінницької міської ради за заявою [PERSON] , відомості в Реєстрі про наявність будь-яких заборон на відчуження будівлі магазину в [ADDRESS] , відсутні, пошук проводився не за адресою місцезнаходження майна, а реєстраційним номером об`єкта, який вказаний в договорі купівлі-продажу від 12.04.2016 (а.с. 174). З метою встановлення правовідносин між СТ «Райдуга» та Вінницькою райспоживспілкою, за клопотанням сторони відповідача [PERSON] судом було досліджено витяг зі статуту СТ «Райдуга» та договір про делегування повноважень та виконання окремих функцій між СТ «Райдуга» та Вінницькою районною спілкою споживчих товариств (а.с. 244 - 251). Так, вказаним договором визначені повноваження та функції Вінницької райспоживспілки у сфері власності, в тому числі сприяти збереженню та ефективному використанню власності споживчої кооперації, координувати діяльність Споживчого товариства з цього питання. Та відповідно до п.п. 5.1, 5.13, 6.8 Статуту СТ «Райдуга», вищим органом управління Товариства є Загальні збори членів, до компетенції яких відносяться, зокрема прийняття рішень щодо володіння, користування та розпорядження майном, при цьому майно товариства може продаватися, передаватися, здаватися в оренду, надаватися в позику і безоплатне тимчасове користування за рішенням Правління товариства або за рішенням Загальних зборів, якщо вирішення такого питання винесено на порядок денний Загальних зборів членів Товариства, але за погодженням райспоживспілки та облспоживспілки до складу якої воно входить. Оцінивши докази в їх сукупності, суд керується наступними нормами. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Однією з загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 3 ЦК України). Відповідно до положень ч. ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК України). Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України визначено, шо підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 Кодексу). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, згідно правової позиції ВС, викладеної в постанові від 13.04.2022 у справі № 757/62043/18-ц, враховано, що Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». В даній постанові вказано, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню свідчить, що:особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебуватиу конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуваєу правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору не для регулювання цивільних відносин та не для встановлення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арештув публічних відносинах або уникнення арешту та/або можливої конфіскації. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Такий висновок відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 липня 2019 року, за наслідками розгляду цивільної справи № 369/11268/16-ц (касаційне провадження № 14-260цс19). У справі, що розглядається, встановлено, що укладаючи 03.11.2020 та 02.04.2021 оспорювані договори купівлі-продажу, власник майна, продавець [PERSON] , будучи відповідачем по справі № 128/974/19, що перебуває в провадженні Вінницького районного суду Вінницької області, за позовом СТ «Райдуга» про визнання недійсним договору купівлі-продажу магазину від 12.04.2016, був обізнаний, що у даній справі ухвалою суду від 24.04.2019 було вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на будівлю магазину та заборонено проводити дії пов`язані з відчуженням будівлі магазину, усвідомлював негативні наслідки для себе у випадку задоволення позовних вимог СТ «Райдуга» та мав намір всупереч інтересам СТ «Райдуга», яке оспорює законність набуття цього майна у власність [PERSON] , уникнути цих наслідків та таким чином уникнути накладених обмежень на відчуження магазину і неможливість в такому випадку позивачем відновити становище, яке існувало на момент укладення оспорюваних правочинів, в межах існуюючого судового провадження в справі № 128/974/19. Такі дії [PERSON] не можна визнати добросовісними у розумінні пункту 6 статті 3 ЦК України та вони є такими, що суперечать ч. 3 ст. 13 ЦК України. Таким чином, [PERSON] «використав право на зло», створив негативні наслідки для СТ «Райдуга», яке для відновлення становища до вчинення таких дій змушене вдаватися до застосування додаткових правових інструментів для захисту порушеного права, та його дії були спрямовані, в першу чергу, не на настання реальних наслідків за оспорюваними договорами, а на уникнення існуюючого арешту та обмеження на відчуження належного йому майна, про що йому було достеменно відомо та підтверджено в ході судового розгляду, що саме з цією метою ним укладалися такі договори. Про такі наміри сторін оспорюваних правочинів, як [PERSON] , так і [PERSON] , свідчать укладення договорів між родичами, які тривалий час мали спільні та усталені відносини, були обізнані з існуванням судового спору щодо відчуженного майна та претензіями на нього СТ «Райдуга», що підтверджено як показами [PERSON] та свідка [PERSON] , так і самими показами [PERSON] , який не заперечує, що був обізнаний з тим, що щодо даного майна існував судовий спір, та ним не вживалися заходи до перевірки обставин судового спору та його вирішення, а лише перевірялася наявність чи відсутність обтяжень у відповідному державному реєстрі. Суд звертає увагу, що оспорювані договори вчинені протягом невеликого проміжку часу, інша аналогічна 1/2 ідеальна частка майна була відчужена за значно нижчою ціною, ніж перша 1/2 частка цього ж майна, за відсутності об`єктивних передумов для цього, та відповідності такої вартості реальній вартості цього ж майна суду не доведено. Натомість [PERSON] в ході судового розгляду вказує на сплату [PERSON] 50 000 дол. США, а не суми, що вказана в договорах, що свідчить про його обізнаність із значно заниженою вартістю майна та недобросовісність таких дій, а також усвідомлення, що умови договору не відповідають реальним обставинам. Також суд звертає увагу, що відповідачем [PERSON] обгрунтовано неприязні стосунки тим, що після укладення оспорюваних правочинів [PERSON] заборонив дружині [PERSON] надалі використовувати магазин для ведення підприємницької діяльності, при цьому тривалий час даний магазин використовувався саме [PERSON] та дружиною [PERSON] , що [PERSON] не заперечувалося та підтверджує висновки суду про відсутність у [PERSON] добросовісного наміру відчужити належне майно, а вказує на намір лише змінити титульного власника майна з метою його подальшого використання у попередній спосіб та уникнення накладеного на нього арешту. У постанові Верховного Суду від 10.02.2021 у справі № 754/5841/17 вказано, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Суд не бере до уваги аргументи сторони відповідача [PERSON] з приводу неефективності обраного позивачем способу захисту, оскільки такий спосіб захисту передбачений законом (ч. 3 ст. 215 ЦК України), та позивач не є власником майна, яке є предметом оспорюваних правочинів, законність вибуття даного майна з його власності є предметом іншої судової справи та виходить за межі підстав даного позову, який обумовлений виключно діями сторін оспорюваних правочинів в межах «використання право на зло», а тому обраний позивачем спосіб захисту його порушених прав буде ефективним способом відновлення становища, яке існувало до укладення даних договорів, та відповідатиме правовідносинам між сторонами. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що порушений інтерес позивача СТ «Райдуга» як сторони у справі, в межах якої накладено арешт на предмет оспорюваних правочинів, внаслідок укладення відповідачами за даною справою фраудаторних правочинів, з метою уникнення наявного арешту на вказаний магазин, внаслідок чого позивач СТ «Райдуга» має законні очікування та права на повернення правовідносин між сторонами в стан, що існував до вчинення даних правочинів, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача в рівних частках підлягають стягненню документально підтверджені витрати зі сплати судового збору в розмірі 4 540 грн. (а.с. 1). Також суд вважає за необхідне роз`яснити учасникам справи положення ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, що у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. З урахуванням вищевикладеного,

Outcome: approved