Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 09 лютого 2022 року їй стало відомо про наявність виконавчого напису № 218722 від 23 червня 2021 року, що видав приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. про стягнення з неї - [PERSON] на користь відповідача заборгованість за кредитним договором № 8/205/980-МК14/90 від 26 вересня 2005 року на загальну у розмірі 82\~869,93 грн. На підставі вчиненого виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькою О.О. було відкрито виконавче провадження № 68007288. Про вчинення виконавчого напису чи здійснення виконавчого провадження та вчинення виконавчих дій до цього часу їй відомо не було. Жодних документів від виконавця, нотаріуса, стягувача не надходило. Вважає, що нотаріус не мав законних підстав для вчинення виконавчого напису, у зв`язку з тим, що відповідачем не надано документів, які б підтверджували безспірність заявленої до стягнення суми заборгованості. Також вчинення виконавчого напису суперечить приписам ст. 88 Закону України «Про нотаріат». Більш того, законом не передбачено можливості вчинення виконавчого напису нотаріусом на кредитному договорі, укладеному в простій письмовій формі, а тому вважає, що виконавчий напис № 218722 від 23 червня 2021 року, який виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. має бути визнаний таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із чим просив визнати виконавчий напис № 218722 від 23 червня 2021 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. таким, що не підлягає виконанню, а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати. 21 березня 2022 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська прийнято до свого провадження вищевказану цивільну справу та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача надав до суду заяву в якій просив позов задовольнити у повному обсязі та розглядати справу за його відсутності і відсутності позивача, а також просив долучити до матеріалів справи докази судових витрат на правову допомогу. Щодо клопотання відповідача про залучення у справу правонаступника, вважає, що клопотання не підлягає задоволенню у зв`язку з відсутністю належних і допустимих доказів щодо обставин викладених у клопотанні. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, на підставі ст. 128 ЦПК України повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи, але заперечень проти позову суду не представив, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення, лише надав клопотання про залучення у справу правонаступника ТОВ «Скай Джет», оскільки ТОВ «ФК «Факторінгс» передав всі права та обов`язки кредитора щодо стягнення з [PERSON] кредитної заборгованості за кредитним договором правонаступнику ТОВ «Скай Джет». Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчать конверт, що повернувся до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 42), будь-яких клопотань не надав, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи - приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька О.О. у судове засідання не з`явилася, на підставі ст. 128 ЦПК України повідомлялася належним чином про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується власноруч отриманим повідомленням про час та місце розгляду справи (а. с. 43), будь-яких клопотань про відкладення чи про розгляд справи за її відсутності не надала. 30 серпня 2022 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутність учасників справи за правилами загального позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки представник відповідача належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази та виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що вимоги позивача щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що 23 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. вчинений виконавчий напис № 218722 про звернення стягнення з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 8/2005/980-МК14/90 від 26 вересня 2005 року, який укладений між [PERSON] та ПАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ТОВ «ФК « Факторінгс», за період з 23 липня 2018 року по 21 червня 2021 року на загальну суму у розмірі 82 869,93 грн. (а. с. 11). Судом встановлено,\~що 27\~грудня 2021\~року приватним\~виконавцем виконавчого\~округу Дніпропетровської\~області Русецькою\~О.О.\~в межах\~виконавчого провадження\~№ 68007288\~було винесено\~постанову про\~відкриття виконавчого\~провадження з\~примусового виконання\~виконавчого напису\~№ 218722, виданого 23 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М., про звернення стягнення з [PERSON] заборгованості за д кредитним договором №8/2005/980-МК14/90 від 26 вересня 2005 року на користь ТОВ «ФК «Факторінгс» на загальну суму у розмірі 82 919,93 грн. (а. с. 12). Також матеріалами справи підтверджено, що 11 серпня 2016 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] , виданим Дніпропетровським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у Дніпропетровські області, про що зроблено відповідний актовий запис № 99 (а.с. 7). Відповідно до ст.\~18\~ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку встановлених законом. Згідно із п. 19 ст.\~34\~Закону України\~«Про нотаріат» виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси. Виходячи з положень ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету\~Міністрів України\~№ 1172\~від 29\~червня 1999\~року затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. В пункті 1 даної Постанови визначено, що нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. Для одержання виконавчого напису подаються: а) нотаріально посвідчені угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язань. Відповідно до п. п. 1.1., 3.1., 3.2. глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за №296/5, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Безспірний борг - це борг, що визначається боржником та кредитором і про суму якого сторони не сперечаються, тобто у разі відсутності заперечень боржника - вимога кредитора вважається безспірною. Отже, в обов`язок нотаріуса входить перевірка безспірності боргу у боржника після надання стягувачем документів, що встановлюють прострочення зобов`язання. При наявності заперечень боржника нотаріус повинен оцінити його аргументи на предмет наявності ознаки безспірності відносно вимог кредитора. За відсутності ознаки безспірності нотаріус повинен був відмовити в здійсненні виконавчого напису. З урахуванням приписів ст. ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотнього. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, що зазначено в правовій позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду України у справі №6-887цс17 від 05 липня 2017 року. Водночас, відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.\~\~Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2\~ст.\~13\~ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Разом з тим, суд обмежений у можливостях перевірки доказів, окрім тих, що подані сторонами по справі, інакше це буде порушенням принципу диспозитивної цивільного судочинства. При вирішенні цього спору суд виходитиме з позиції достатності доказів, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, як це передбачено ст. 80 ЦПК України. Щодо клопотання відповідача про залучення у справу правонаступника ТОВ «Скай Джет», оскільки ТОВ «ФК «Факторінгс» передав всі права та обов`язки кредитора щодо стягнення з [PERSON] кредитної заборгованості за кредитним договором правонаступнику ТОВ «Скай Джет», то воно не приймається судом до уваги та не підлягає задоволенню з таких підстав. Отже,\~відповідно до\~вимог статті\~513\~ЦК України\~правочин щодо\~заміни кредитора\~у зобов`язанні\~вчиняється у\~такій самій\~формі,\~що і\~правочин,\~на підставі\~якого виникло\~зобов`язання,\~право вимоги\~за яким\~передається новому\~кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно із\~ч.\~1\~ст.\~220\~ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Частиною 2 статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Вимогами частини 1 статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до матеріалів справи судом вбачається, що 08 травня 2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Факторінгс» було укладено договір № GL2N78546 купівлі-продажу майнових прав про відступлення прав вимоги за яким ТОВ «ФК «Факторінгс» набув права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 8/2005/980-МК14/90 від 26 вересня 2005 року, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. за реєстровим номером № 578, а наданий до матеріалів справи договір про відступлення прав вимоги № 22/02 від 22 лютого 2022 року між ТОВ «ФК «Факторінгс» та ТОВ «Скай Джет» нотаріально не посвідчений, що свідчить про його нікчемність (а. с. 55-57, 74-75). При цьому, згідно із ч. 1 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право лише за клопотанням позивача залучити до участі у справу співвідповідача, тобто позивач вільний у виборі учасників справи відповідачів, однак вказаного клопотання від позивача не надходило, лише заперечення на клопотання відповідача про залучення у справу правонаступника відповідача в якому просив відмовити. Отже, ні нотаріусом, ні відповідачем не надано суду документів, на підставі яких було вчинено виконавчий напис, а сам по собі факт існування виконавчого напису не може бути доказом безспірності грошових вимог відповідача до позивача. Таким чином, з наданих суду документів неможливо встановити, чи дійсно на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі; чи повідомлявся позивач про наявність такої заборгованості (направлення вимоги про усунення порушень). За таких обставин, у суду відсутні підстави вважати, що заборгованість позивача перед відповідачем на час винесення оскаржуваного виконавчого напису була безспірною. Разом з тим, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» було визнано незаконною та не чинною. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року було залишено без змін. Отже, на момент вчинення виконавчого напису нотаріусом 23 червня 2021 року п. 1 і п. 2 змін до постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів»\~були визнані судом (справа № 826/20084/14, № К/800/6492/17, № К/800/7651/17) не чинними. Отже нотаріус не мав законних повноважень вчинювати виконавчий напис. Суд вважає можливим захистити право позивача шляхом визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, оскільки обраний позивачем спосіб захисту його інтересів ґрунтується на законі, та заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 992,40 грн. Вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Частиною 1 та пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10 підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу [PERSON] у зазначеній справі на підставі договору про надання правової допомоги від 09 лютого 2022 року надавав [PERSON] , який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Серії ЛВ № 002024, виданого Радою адвокатів Львівської області, та ордеру на надання правничої (правової) допомоги [PERSON] . Серії ВС № 1129467 від 22 лютого 2022 року (а. с. 19-20, 82-83). Відповідно до розділу 4 та п. 4.1 положень вищезазначеного договору від 09 лютого 2022 року за послуги, що надаються адвокатом у відповідності із умовами цього договору, клієнт сплачує адвокату гонорар у розмірі 10\~000 гривень. Верховний Суду у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Так, на підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано акт здачі-приймання робіт (надання юридичних послуг) від 29 серпня 2022 року із зазначенням найменування послуг, кількістю витраченого часу та сума, яка фіксована договором, у розмірі 10\~000 гривень (а. с. 84). Крім того, в матеріалах справи мається квитанція № 0.0.2453606204.1 від 11 лютого 2022 року про сплату [PERSON] гонорару адвокату по договору про надання правової допомоги б/н від 09 лютого 2022 року на суму у розмірі 10\~000 гривень (а. с. 85). Постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19 зазначено, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам, в іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору. Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі №823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Більш того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц зазначила про те, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом з тим, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. З огляду на викладене, з урахуванням складності справи, співмірності та пропорційності понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, враховуючи обсяг наданих юридичних послуг, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем документально доведений факт понесення витрат на правову допомогу у заявленому розмірі 10 000 гривень, а також враховуючи, що відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не звернувся із заявою про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, тому суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у сумі 10 000 гривень.

Outcome: approved