Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-24 00:00:00

В грудні 2021 року Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) звернулося до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом в інтересах [PERSON] до [PERSON] про забезпечення повернення малолітньої дитини до Латвійської Республіки. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 07 червня 2022 року справу направлено до Підволочиського районного суду Тернопільської області за встановленою підсудністю. Позов мотивовано тим, що з жовтня 2015 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Після одруження сторони постійно проживали в Латвійській Республіці, де у них народився син [PERSON] , [INFO] . Згодом батьки вирішили розлучитися (свідоцтво про розірвання шлюбу від 19.04.2021), однак перед розлученням уклали Угоду подружжя про спільне піклування над неповнолітньою дитиною, про право спілкування, про засоби на утримання дитини, про розподіл спільного майна від 17.03.2021. Дитина від народження проживала в Латвійській Республіці, відвідувала місцевий приватний дошкільний освітній заклад, спостерігалася у сімейного лікаря. Згідно з умовами Угоди після розлучення дитина проживала почергово з позивачем та відповідачкою за графіком. Рішення про зміну місця проживання дитини, якщо воно знаходиться поза межами Латвії, батьки повинні приймати спільно (п. 2.3.1 Угоди). В липні 2021 року відповідачка повідомила позивача про те, що він не побачить сина, оскільки вона з дитиною тепер живуть в Україні. Позивач не давав згоди на переїзд дитини на постійне місце проживання в Україну і вважає, що відповідачка самостійно змінила місце проживання спільної малолітньої дитини, з порушенням батьківських прав позивача. 01 вересня 2021 року до Міністерства юстиції України надійшла заява [PERSON] про сприяння поверненню дитини до Латвійської Республіки. Південно-Західним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м.Тернопіль) було вжито заходи реагування щодо повернення дітей до постійного місця проживання. Із пояснень відповідачки встановлено, що від добровільного вирішення питання вона відмовилась. Із урахуванням наведеного, позивач просив: - визнати незаконним вивезення та утримання відповідачкою на території України малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] ; - зобов`язати відповідачку повернути малолітню дитину [PERSON] , [INFO] до постійного місця проживання в Латвійській Республіці протягом 10 днів з дати отримання повного тексту рішення; - у разі невиконання відповідачкою рішення відібрати дитину і передати батькові [PERSON] для забезпечення повернення дитини до місця постійного проживання в [ADDRESS] . Представник відповідачки адвокат Колцуняк Ю.В. подав відзив, в якому просив відмовити позивачу в позові повністю, оскільки обставини, наведені у позові не відповідають дійсності. Позивач практично від самого народження сина не дбав про належні та необхідні умови для проживання дитини. Сім`я з маленькою дитиною проживала у вагончику-причепі, в якому відсутні умови для проживання. Відповідач вживав алкоголь, принижував мати своєї дитини, у зв`язку з чим відповідачка вимушена була піти разом з сином. Деякий час вони проживали у брата відповідачки, який також проживає в [PERSON] . В цей період позивач фінансово не допомагав, соціальні виплати при народженні дитини також оформлені на позивача. Дозволу на виїзд відповідачки з дитиною до України, де вона має житло, позивач не давав, а також не давав фінансової можливості для існування у Латвії. Після приїзду на територію України [PERSON] почав відвідувати дошкільний навчальний заклад, спілкуватися з однолітками. Дитина забезпечена всім необхідним, а повернення до Латвійської Республіки може негативно вплинути на його психоемоційний стан. В судовому засіданні представник позивача підтримала позов з підстав, що у ньому зазначені. Відповідачка та її представник у судовому засіданні позов не визнали, надали пояснення аналогічні викладеним у відзиві. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та свідків, надавши оцінку доводам та запереченням сторін в сукупності з наданими письмовими доказами, суд дійшов наступного висновку. Фактичні обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 24 жовтня 2015 року зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб [NUMBER] , виданого Зіемельським відділом реєстрації актів цивільного стану міста Риги (а.с .22-23). [INFO] у м.Рига, Латвія народився [PERSON] , батьком якого є позивач [PERSON] , а матір`ю - відповідачка [PERSON] (а.с. 20-21), дитині присвоєно персональний код 327882-98873. Деклароване місцем проживання [PERSON] «Мікелі», Сілакрогс, Ропажський край, LV-2133, Латвія (а.с. 26-27). Малолітній [PERSON] з народження знаходився під наглядом практики сімейного лікаря [ADDRESS] (а.с. 27-29). Згідно з випискою з медичної карти пацієнта [PERSON] , у відвідуванні лікаря приймають участь обоє батьків, останній візит [NUMBER] , дитину привів батько. [PERSON] відвідував приватний дошкільний освітній заклад «Грегуціс» у Сілакрогсі з 28 червня по 28 липня (а.с. 30-31). 17 березня 2021 року в м. Рига між [PERSON] та [PERSON] було укладено угоду подружжя про спільне піклування над неповнолітньою дитиною, про право на спілкування, про засоби на утримання дитини, про розподіл спільного майна (а.с. 40-47). Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу, реєстр №4699, на підставі спільної заяви [PERSON] та [PERSON] шлюб між ними розірвано 19.04.2021 (а.с. 24-25). В серпні 2021 року [PERSON] подав до Міністерства юстиції Латвійської Республіки заяву про повернення протиправно вивезеної чи утримуваної дитини згідно з Гаазькою конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (а.с. 8-18). 01 вересня 2021 року до Міністерства юстиції України як Центрального органу з виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року через Центральний орган Латвійської Республіки надійшла вказана заява позивача, та почалась процедура, передбачена п.12 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.07.2006 №952, спрямована на отримання добровільної згоди відповідачки щодо повернення дитини, під час якої отримано пояснення відповідачки, з яких вбачається, що [PERSON] відмовляється добровільно повернути дітей та посилається на відповідні докази та аргументи. Так, [PERSON] надано докази її офіційного працевлаштування на території України (КП «Ремшлях-Буд-Скалат»). [PERSON] є громадянином України (паспорт [NUMBER] , орган, що видав, 2LVA) (а.с. 61). Згідно довідки завідувача Скалатського ДНЗ від 27 липня 2021 року [PERSON] зарахований у Скалатський ДНЗ з 01.09.2021 (а.с. 63). Навчальним закладом надано педагогічну характеристику дитини дошкільника. [PERSON] знаходиться на обліку в лікаря-педіатра НКП «Амбулаторія, групова практика Скалатської міської ради», що підтверджується декларацією № 0001-ЕТМ2-72А0 (а.с.65). Відповідачка [PERSON] з дитиною [PERSON] проживають в [ADDRESS] (а.с. 66). Відповідно до акта обстеження умов проживання від 22 вересня 2021 року у будинку за адресою: [ADDRESS] , проживають: [PERSON] , [PERSON] . Сім`я проживає в цегляному двоповерховому будинку загальною площею 226 кв.м., у власності відповідачки перебувають земельні ділянки площею 0,0297 га для ведення особистого підсобного господарства, та площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. У будинку зроблений сучасний ремонт, облаштована ванна кімната, кухня, вітальня, спальні та велика дитяча кімната площею 30 км.м. Для дитини є ліжко, особиста шафа, комод з дитячими речами, стіл, крісло, килим, ящики з іграшками. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права Згідно з частиною другою статті 2 ЦПК України якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлено цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. У частині четвертій статті 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ) як джерело права. Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування урегульовані положеннями Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, укладеної 25 жовтня 1980 року в м. Гаага (далі - Гаазька Конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей». Статті 3, 12, 13, 20 Гаазької Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Суд може відмовити в поверненні дитини у наступних випадках: якщо в ході розгляду справи виявить, що особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування чи заявник дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (пункт «а» частини першої статті 13); або з моменту переміщення пройшло більше року й дитина прижилась у новому середовищі (частина друга статті 12); або існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункт «b» частини першої статті 13); або якщо дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості,при якому слід брати до уваги її думку (частина друга статті 13); або якщо повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (стаття 20). Відповідно до статті 12 цієї Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. Якщо судовий або адміністративний орган в запитуваній державі має підстави вважати, що дитина була переміщена до іншої держави, він може зупинити процедури або відмовити в прийнятті заяви про повернення дитини. Згідно із статтею 8 Гаазької Конвенції будь-яка особа, установа або інший орган, які стверджують, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, може звернутися з заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини. Договірна держава визначає Центральний орган для виконання функцій, покладених Конвенцією на такі органи (стаття 6 Гаазької Конвенції). Цілі цієї Конвенції досягаються шляхом співпраці компетентних органів в державах-учасницях. В Україні Центральним органом для виконання передбачених Конвенцією функцій, а також співробітництва з іноземними центральними органами визначено Міністерство юстиції, яке діє безпосередньо або через територіальні управління юстиції. Функції та механізм взаємодії залучених до її виконання органів влади визначається Порядком. Як вбачається із матеріалів справи процедура щодо повернення незаконно утримуваних малолітніх дітей розпочата в адміністративному органі, а саме Міністерстві юстиції України у вересні 2021 року. За наданими відповідачкою доказами малолітня дитина вже прижилася у своєму новому середовищі, [PERSON] відвідує дитячий садочок. Дитина перебуває на обліку у сімейного лікаря. Сім`я проживає у власному двоповерховому приватному будинку з усіма зручностями; дитина має власну кімнату. Помешкання вмебльоване, наявна необхідна побутова техніка. [PERSON] забезпечений усім необхідним для навчання, відпочинку та розвитку, одягом, взуттям, відповідно до сезону, предметами гігієни, харчуванням, книгами та навчальним приладдям, іграшками. Окрім цього, при вирішенні даної категорії справ також необхідно керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини, перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 18 червня 2014 року у справі № 6-58цс14. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини передбачено,що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонічний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до статті 8 цієї Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. У § 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому, при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини. Стосовно питання про взаємозв`язок між Конвенцією про права дитини та Гаазькою Конвенцією ЄСПЛ уже зазначав, що у сфері міжнародного викрадення дітей зобов`язання, які накладаються статтею 8 на Договірні держави, повинні тлумачитися у світлі вимог Гаазької конвенції (справа «Ignaccolo-Zenide», § 95; «Iglesias Gil та A.U.I. проти Іспанії», № 56673/00, § 51; та «Maumousseau та Washington», § 60) і вимог Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (справи «Maire», § 72; «Maumousseau та Washington», і «Neulinger та Shuruk», § 132), а також відповідних норм і принципів міжнародного права, застосовних у відносинах між Договірними державами (справа «Demir та Baykara проти Туреччини», № 34503/97, § 67). Цей підхід включає в себе комбіноване і гармонійне застосування міжнародних документів, зокрема Конвенції про права дитини та Гаазької Конвенції, беручи до уваги їх мету та наслідки для захисту прав дітей та батьків. Вирішальним питанням є те, чи було забезпечено в межах свободи розсуду, що надається державам у таких питаннях, справедливий баланс, який повинен існувати між конкуруючими інтересами, що стоять на кону: інтереси дитини, батьків та громадського порядку (справа «Maumousseau та Washington», § 62), беручи при цьому до уваги те, що найкращі інтереси дитини повинні отримати першочергову увагу і що цілі попередження та негайного повернення відповідають певній концепції «найкращих інтересів дитини». Таким чином, даний спір необхідно вирішувати виходячи з найкращих інтересів малолітніх дітей. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, з матеріалів справи та доводів відповідачки вбачається, що малолітній [PERSON] виїхав з матір`ю з Латвії у віці майже 3 (трьох) років. Протягом року проживає з матір`ю в Україні. За цей період дитина з батьком не спілкувалася. Крім того, між позивачем та відповідачкою склалися вкрай неприязні відносини, за поясненнями відповідачки, позивач зловживає алкоголем, ним нерідко застосовувалося фізичне, психологічне та економічне насилля. 26.02.2021 [PERSON] , проживаючи з дитиною в м. Рига, змушена була звернутися до Сирітського суду Риги з приводу призначення їй державної допомоги, оскільки вказану допомогу отримував її чоловік [PERSON] , з яким на той час півроку мешкали окремо; в тому місці, де проживала сім`я, антисоціальні умови, чоловік отримуючи допомогу, грошей на продукти та на утримання дитини не надавав. В серпні 2020 року [PERSON] зверталася до різних організацій в Латвії за допомогою, оскільки на той час опинилася в скрутній ситуації: чоловік не допомагає фінансово, вона безробітна, доглядає за дитиною (якій на той час було 2 роки), допомогу отримує лише від брата, у якого вона разом з сином проживає. Також позивачка просила допомогу як жінці, яка постраждала від емоційного та фінансового насилля в сім`ї. Відповідно до педагогічної характеристики дитини дошкільника, заповненої [PERSON] дошкільним навчальним закладом 08.04.2022, [PERSON] , прибувши 01.09.2021 до закладу, важко звикав до нових умов, погано йшов на контакт з однолітками, а особливо з дорослими, уникав спілкування з чужими людьми, але при зустрічі з мамою та бабусею ставав активним. При проведенні роботи практичного психолога та вихователів [PERSON] звик до нових умов, приймає участь в ігровій та навчально-виховній діяльності, відвідує дитячий садок із задоволенням. 20 червня 2022 року за місцем проживання [PERSON] за участю вихователя та начальника служби у справах дітей проведено бесіду з дитиною в присутності матері, про що складено відповідну довідку. Під час зустрічі дитина проявила знаки уваги вихователю, на питання, чи хоче він до садочку, [PERSON] відповів «так», на питання « [PERSON] поїхати до батька?», хлопчик відвернувся та сховався за спиною матері. Під час гри дитина розповідала про подарунки, поїздки з матір`ю та дідусем; згадки про батька не було жодного разу. На питання про батька дитина замикалася, не хотіла спілкуватися. Відповідно до психолого-педагогічної характеристики на [PERSON] , 2018 р.н., психофізичний розвиток дитини відповідає віковій нормі. Мати приділяє максимум уваги вихованню сина. Символом авторитетної фігури у хлопчика виступає дідусь, якого він сприймає як джерело тепла й сили. Оскільки хлопчик відмовився спілкуватися про свого батька ставлення дитини до [PERSON] не встановлене. Служба у справах дітей Скалатської міської ради надала суду висновок органу опіки та піклування щодо повернення малолітнього [PERSON] до Латвійської Республіки №14 від 10 серпня 2022 року. Службою проведено обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] та його матері [PERSON] , досліджено всі обставини та зроблено висновок про недоцільність повернення малолітнього [PERSON] до Латвійської Республіки. З матеріалів справи вбачається та сторонами не спростовується, що відповідач проживає в мобільному тимчасовому будинку площею 33 кв.м., який має дві кімнати. При повернення дитини до Латвійської Республіки, враховуючи технічні характеристики житла позивача, спільне проживання при умові, що з дитиною приїде і мати [PERSON] в одному будиночку відповідачки та позивача є неможливим. Отже, існують реальні ризики того, що повернення дитини до Латвійської Республіки негативно вплине на її відносини з матір`ю, спричинить дитині психічну шкоду та не сприятиме забезпеченню якнайкращих інтересів малолітніх дітей. [PERSON] є громадянином України. Для його проживання в Україні створені належні умови, відповідачка має у власності двоповерховий будинок, в якому вона проживає вдвох з дитиною, [PERSON] відвідує дошкільний дитячий навчальний заклад відповідно до віку, дитина отримує належне медичне та побутове забезпечення, тобто малолітня дитина прижилася у новому середовищі, адаптована до соціального оточення. Твердження сторони позивача про те, що через воєнні дії на території України залишення дитини в цій країні є небезпечним, не заслуговують на увагу, оскільки згідно з довідкою Скалатської міської ради Тернопільської області №1099 від 17.06.2022 у межах Скалатської територіальної громади військові дії не ведуться; у період 24.02.2022-17.06.2022 в межах Скалатської територіальної громади внаслідок військової агресії Росії військових дій не проводилось, жодна будівля чи елементи інфраструктури не були пошкоджені. Повернення [PERSON] до Латвійської Республіки, з урахуванням його вікових особливостей, емоційного стану, індивідуальних психологічних властивостей, рівня розумового розвитку на цей час, з психологічної точки зору, не є доцільним. Крім того, заслуговують на уваги доводи відповідачки про те, що малолітній син протягом тривалого часу не бачив батька, не пам`ятає його, та не спілкувався з ним, а тому наявні серйозні ризики психологічного травмування дитини у разі задоволення позову батька та розлучення дитини з матір`ю. Суд при вирішенні даного спору враховує, що відповідачка не мала можливості перебувати в Латвійській Республіці, оскільки не мала там житла, роботи, позбавлена можливості створити належні умови для проживання дитини. Натомість в Україні [PERSON] має власний будинок, дві земельні ділянки, працевлаштована, має стабільний дохід. Вивозячи без дозволу батька [PERSON] діяла в інтересах дитини, з меншою шкодою для малолітнього сина, ніж якби дотримувалась умов Угоди подружжя про спільне піклування від 17.03.2021. Крім того, [PERSON] є громадянином України, а тому жодних перешкод для його виїзду до України не було, тим більше Угодою визначено основне місце проживання дитини саме з матір`ю. Зі свого боку позивачем не надано жодних доказів створення ним належних умов для проживання дитини та її розвитку, оскільки сам позивач проживає у тимчасовому вагончику вдалині від необхідної\~інфраструктури. На думку суду, формальне порушення відповідачкою умов Угоди подружжя про спільне піклування від 17.03.2021 має менше негативних наслідків, ніж примусове відібрання дитини від матері та переміщення малолітнього в невідомі умови проживання. Суд також зауважує, що відсутні будь-які перешкоди участі позивача у житті сина та відвідування його за місцем проживання дитини. Таким чином, надаючи оцінку усім фактичним обставинам справи та поданим сторонами доказам, виходячи з принципу забезпечення найкращих інтересів малолітньої дитини, рішення про відмову у задоволенні позову відповідатиме найкращим інтересам дитини, а згідно зі статтею 12 Гаазької Конвенції суд відмовляє у повернення дитини, якщо з моменту утримання пройшло більше одного року і дитина прижилася у новому середовищі. Суд наголошує, що принцип додержання найкращих інтересів дитини також закладений і в Гаазькій конвенції. Неповернення дитини до країни проживання іноді може бути виправдане в силу об`єктивних причин, які відповідають інтересам дитини, на які вказують передбачені у цій Конвенції виключення, зокрема, у випадку серйозного ризику того, що повернення дитини завдасть їй фізичної чи психічної шкоди. Задля досягнення означеної вище легітимної мети та найкращого задоволення інтересів дитини за існування встановленого судом на підставі належних, допустимих і достатніх доказів серйозного ризику того, що повернення дитини поставить її під загрозу заподіяння шкоди психіці, відмова у позові є виправданою. Указане узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 квітня 2021 року у справі № 2-4237/12 (провадження № 14-21звц21) про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у зв`язку із встановленням ЄСПЛ у рішенні у справі «Сатановська та Роджерс проти України» (Satanovska and Rodgers v. Ukraine, заява № 12354/19) порушення Україною міжнародних зобов`язань за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при вирішенні судом справи. Як роз`яснив ЄСПЛ у рішенні «Рабан проти Румунії», порушення права на повагу до сімейного життя і втручання у сімейне життя має місце, якщо застосовані національні засоби перешкоджають взаємному спілкуванню дитини і батьків. Колегія суддів також ураховує й висновки, викладені у рішенні ЄСПЛ у справі «Х проти Латвії», заява № 27853/09, рішення від 26 листопада2013 року, в якому зазначено, що гармонійне тлумачення Європейської конвенції та Гаазької конвенції може бути досягнуте за умови дотримання наступних двох умов. По-перше, запитуваний суд повинен по-справжньому брати до уваги фактори, які можуть становити виключення до негайного повернення дитини в застосування статей 12, 13 і 20 зазначеної конвенції, особливо якщо вони згадуються однією із сторін судового провадження. Такий суд потім повинен ухвалити рішення, яке є достатньо аргументованим з цього питання, з тим щоб Суд мав змогу перевірити, що ці питання були належним чином розглянуті. По-друге, ці фактори повинні бути оцінені у світлі статті 8 Конвенції (справа «Neulinger та Shuruk», § 133) (§ 106). У даній справі наявні ризики того, що повернення дитини до Латвійської Республіки унеможливить її спілкування з матір`ю. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed