Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-03 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , треті особи без самостійних вимог Виконавчий комітет Лубенської міської ради та [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. В позові вказала, що згідно рішення Лубенського міськрайонного суду від 17.05.2005 року квартира [ADDRESS] повернута до державного фонду в особі виконавчого комітету Лубенської міської ради. В подальшому, а саме 22.03.2006 року рішенням Виконавчого комітету Лубенської міської ради №69 було визнано її - [PERSON] основним квартиронаймачем вищевказаної квартири. 04.07.2009 вона зареєструвала шлюб з гр. [PERSON] та змінила своє прізвище з [PERSON] на [PERSON] . 13.02.2009 року рішенням Лубенського міськрайонного суду було визнано право на користування житловим приміщенням у вищевказаній квартирі за її колишнім чоловіком - відповідачем [PERSON] , який після набрання рішенням чинності, зареєстрував своє місце проживання у квартирі. Після реєстрації свого місця проживання, відповідач [PERSON] жодного дня за місцем реєстрації не проживав, комунальні платежі не сплачував, кошти на утримання квартири у належному стані не давав. Їй відомо, що відповідач постійно проживає в [ADDRESS] . Реєстрація відповідача у квартирі значно обмежує її законні права, зокрема, реалізувати право на оформлення субсидії, внаслідок чого вона вимушена сплачувати надмірну плату. Позивач за первісним позовом [PERSON] прохає суд визнати [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] таким, що втратив право на користування житлом - а саме, квартирою [ADDRESS] . Судові витрати покласти на відповідача. В свою чергу [PERSON] звернувся в суд із зустрічним позовом до [PERSON] третя особа Виконавчий комітет Лубенської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що починаючи з 2019 року він не може потрапити до жилого приміщення, яке надане йому в користування за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з протиправними діями відповідача [PERSON] . 10.01.1990 року [PERSON] на підставі ордеру № 928, виданого Лубенською КЕЧ району, отримав на склад сім`ї 4 особи двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 27,9 м2. За вказаною адресою [PERSON] зареєстрований з 11.11.1987 року. В квартирі проживали: [PERSON] , [PERSON] (колишня дружина), [PERSON] (донька) та [PERSON] (падчериця). В 1991 році [PERSON] розлучився з [PERSON] , після чого проживав у вказаній квартирі один. 22.02.1997 року [PERSON] одружився з [PERSON] . З цього часу вони фактично разом стали проживати за адресою: [ADDRESS] . З жовтня 1999 року [PERSON] , у зв`язку з притягненням його до кримінальної відповідальності, був відсутній у спірній квартирі. За час відсутності [PERSON] , 11.01.2000 року [PERSON] зареєструвала своє місце проживання за адресою: [ADDRESS] . При цьому, жодної згоди на це від [PERSON] не отримувала. 24.10.2000 року [PERSON] був засуджений вироком Полтавського обласного суду до покарання у виді позбавлення волі на певний строк, яке відбував реально. 17.08.2006 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано за заявою останньої. 16.02.2008 року [PERSON] було звільнено з місць позбавлення волі. Після повернення в березні 2008 року [PERSON] не зміг потрапити до квартири, в якій раніше проживав за адресою: [ADDRESS] , оскільки [PERSON] змінила замки на дверях та не впустила останнього до житла, пояснюючи це тим, що вона є відповідальним квартиронаймачем. Крім цього, коли [PERSON] з`явився до паспортного столу, оскільки мав обов`язок періодично відмічатися після відбуття покарання, він дізнався, що його було знято з реєстрація місця проживання за адресою: [ADDRESS] . У паспорті поставили відповідну відмітку, що датована 17.05.2001 роком. Також [PERSON] стало відомо, що за час його відсутності (відбування покарання у місцях позбавлення волі) [PERSON] прописала свого сина [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Крім того, у 2006 році звернулася із заявою до Виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області про визнання її основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] . 22.03.2006 року Виконавчий комітет Лубенської міської ради Полтавської області ухвалив рішення № 69, яким задовольнив вимоги заявника - визнав [PERSON] основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] . При цьому, [PERSON] не пускала [PERSON] до квартири. У зв`язку з цим, з метою захисту своїх прав та інтересів [PERSON] звернувся до Лубенського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до Лубенського комунального житлово-експлуатаційного управління, [PERSON] , [PERSON] , Лубенського МВ з обслуговування м. Лубни та Лубенського району ГУМВС України в Полтавській області, Сектора громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Лубенського МВ ГУМВС України в Полтавській області, третя особа Виконавчий комітет Лубенської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання вчинити певні дії. В свою чергу відповідачі [PERSON] та [PERSON] звернулися із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням. Свій позов мотивували тим, що після звільнення з місць позбавлення волі [PERSON] поселився та став проживати у житловому будинку своєї матері в с. Клепачі Лубенського району. В квартиру за адресою [ADDRESS] він не вселявся і такого наміру не мав. Вони не чинили йому перешкод у вселенні. Рішенням Лубенського міькрайонного суду від 13.02.2009 року по справі № 2- 51/2009 року позов [PERSON] до Лубенського комунального житлово- експлуатаційного управління, [PERSON] , [PERSON] . Лубенського МВ з обслуговування м. Лубни та Лубенського району ГУМВС України в Полтавській області, Сектора громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Лубенського МВ ГУМВС України в Полтавській області задоволено. Визнано за [PERSON] право на користування жилим приміщенням, що знаходиться в [ADDRESS] . Зобов`язано працівників Лубенського комунального житлово-експлуатаційного управління прийняти від [PERSON] документи по реєстрації його за адресою: [ADDRESS] для подальшої передачі їх до Сектору громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Лубенського МВ ГУМВС України в Полтавській області для проведення реєстрації. Зобов`язано Сектор громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб Лубенського МВ ГУМВС України в Полтавській області в особі Лубенського МВ з обслуговування м. Лубни та Лубенського району ГУМВС України в Полтавській області зареєструвати [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В задоволенні зустрічного позову [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування жилими відмовлено. Приймаючи рішення суд критично віднісся до доказів, що були надані [PERSON] . Її пояснення не відповідали обставинам справи та були спростовані показами свідків. Наданий нею акт вуличного комітету від 09.02.2009 року, яким вона підтверджувала свій позов, суперечив поясненням самої [PERSON] . Крім цього, вона не заперечувала факту заміни вхідних замків. 15.05.2009 року за [PERSON] було зареєстровано місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Фактично з цього часу він став проживати у квартирі. Мав окрему ізольовану кімнату, яку облаштував власними речами. У квартирі крім нього проживав також [PERSON] - син [PERSON] . [PERSON] проживала за адресою: [ADDRESS] разом з [PERSON] , з яким 04.07.2009 року зареєструвала шлюб. У період з 2009 року по 2011 рік [PERSON] доглядав за своєю паралізованою матір`ю (до моменту її смерті), яка проживала у [ADDRESS] . У зв`язку з цим він змушений був деякий час знаходитися поруч з нею. Проте, основним місцем його проживання була квартира [ADDRESS] . Слід також зазначити, що [PERSON] була встановлена II група інвалідності, про що йому Управлінням праці та СЗН виконкому Лубенської міської ради 25.09.2013 року видано посвідчення серії [NUMBER] . [PERSON] отримав право на пільги по сплаті комунальних послуг за адресою місця свого проживання [ADDRESS] - 100% знижка на сплату всіх комунальних платежів. Таким чином, жоден з інших наймачів не сплачував власні кошти за користування комунальними послугами. У червні 2013 року [PERSON] переніс тяжку операцію по заміні правого колінного суглоба. Після виписки з лікарні однією з рекомендацій було ходіння за допомогою ортопедичної опори. А тому враховуючи, що квартира [ADDRESS] розташована на 4 поверсі, йому тяжко було підніматися сходами. У зв`язку з цим, [PERSON] до моменту свого одужання проживав у будинку у [ADDRESS] . Згодом [PERSON] повернувся до квартири [ADDRESS] . [PERSON] після смерті своєї матері отримав у спадщину житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , право власності на який було зареєстровано ним 18.03.2016 року. У зв`язку з цим, він періодично їздив та доглядав за господарством. Навесні, влітку, восени обробляв угіддя та збирав врожай на присадибній ділянці. А взимку, залишався на певний час з метою охорони та обігріву будинку. Весь інший час проживав у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи, що всі абонентські книжки по комунальним послугам було оформлені на [PERSON] , [PERSON] перераховував останній кошти за квартплату, згідно із житлових розмірів його ізольованої кімнати. Також, віддавав їй особисто частину коштів на оплату комунальних послуг за час, коли проживав у квартирі. Влітку 2019 року [PERSON] , мабуть, через розлучення зі своїм чоловіком повернулася до квартири [ADDRESS] . Відразу після повернення до квартири [PERSON] почала створювати умови для [PERSON] , за яких проживання в квартирі є неможливим, а саме: спочатку зайняла кімнату [PERSON] (в іншій кімнаті проживав дорослий син [PERSON] - [PERSON] ), потім змінила замки у вхідних дверях (при цьому, ключі [PERSON] не надає), не пускала [PERSON] до квартири, а згодом разом з [PERSON] в квартирі почав проживати [PERSON] . [PERSON] мав бажання мирно врегулювати дану ситуацію, неодноразово звертався до [PERSON] та її сина з метою уладнати конфлікт. Натомість, останні не бажали цього. [PERSON] продовжувала не пускати [PERSON] до квартири, чинила перешкоди у користування житловим приміщенням. 10.09.2020 року [PERSON] звернувся із заявою про вчинення кримінального правопорушення до Лубенського відділу поліції ГУ НГІ в Полтавській області. Повідомив про те, що [PERSON] умисно, починаючи з березня місяця 2020 року, перешкоджає йому у користуванні жилим приміщенням, що знаходиться в [ADDRESS] . На виконання ухвали Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 23.09.2020 року по справі № 539/3083/20 відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені 28.09.2020 року за № 12020170240001038. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] прохав суд зобов`язати [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у здійсненні права користування жилим приміщенням, а саме, квартирою за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник - адвокат Садовий В.В. позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, проти задоволення позову [PERSON] щодо усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням заперечували. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник - адвокат Мартинюк О.С. позов [PERSON] не визнали, заперечують щодо його задоволення, мотивуючи тим, що позивач штучно створює перешкоди відповідачеві у користуванні житлом, не допускаючи його до квартири. Крім того, [PERSON] в 2009 році вже зверталась в суд з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням та рішенням суду в задоволенні її позову було відмовлено. Наполягали на задоволенні позову [PERSON] щодо усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням. [PERSON] суду пояснив, що маючи бажання проживати у спірній квартирі він намагався не йти на конфлікт із [PERSON] , оскільки він має судимість, а влаштування будь-якої сварки могло б йому нашкодити, тому був змушений звернутись із даним позовом до суду. Представник третьої особи Виконавчого комітету Лубенської міської ради в судове засідання не з`явився, міський голова звернувся до суду з заявою в якій прохав справу розглядати без участі їх представника, по суті позову покладається на розсуд суду. Третя особа по справі [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений завчасно та належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив. Представник третьої особи - Міністерства оборони України в судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений завчасно та належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив. З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, заслухавши сторони та покази свідків, суд приходить до наступних висновків. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що на підставі ордеру № 928 від 10.01.1990 року виданого Лубенським КЕЧ [PERSON] на склад сім`ї 4 особи отримав двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . З 2000 по 2008 рік [PERSON] відбував покарання у виді позбавлення волі. Рішенням виконкому Лубенської міської ради №69 від 22.03.2006 року (а.с.9) визнано [PERSON] основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] . Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 13.02.2009 року по цивільній справі №2-51/2009 року (а.с.10-12) за позовом [PERSON] до Лубенського комунального житлово-експлуатаційного управління, [PERSON] , [PERSON] , Лубенського МВ з обслуговування м. Лубни та Лубенського району ГУМВС України в Полтавській області, Сектору громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Лубенського МВ ГУМВС України в Полтавській області, третя особа Виконавчий комітет Лубенської міської ради про визнання права на користування житловим приміщенням, зобов`язання вчинити певні дії та за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, первісний позов [PERSON] задоволено та визнано право користування за [PERSON] житловим приміщенням, що знаходиться в [ADDRESS] , зобов`язавши працівників Лубенського комунального житлово-експлуатаційного управління прийняти від [PERSON] документи по реєстрації його за адресою: [ADDRESS] для подальшої передачі їх до Сектору громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Лубенського МВ ГУМВС України в Полтавській області для проведення реєстрації. Зобов`язано Сектор громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Лубенського МВ ГУМВС України в Полтавській області в особі Лубенського МВ з обслуговування м. Лубни та Лубенського району ГУМВС України в Полтавській області зареєструвати [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . У зустрічному позові [PERSON] та [PERSON] відмовлено. Згідно довідки Сектору з реєстрації місця перебування/проживання фізичних осіб ЦНАП виконавчого комітету Лубенської міської ради (а.с.21), [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . У довідці Калайдинцівської сільської ради від 16.01.2019 року (а.с.13) зазначено, що [PERSON] проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Первісний позов обґрунтовано тим, що [PERSON] протягом 11 років не проживає за адресою: [ADDRESS] , без поважних причин, а тому відповідно до ст.71 ЖК України позивач просить визнати його таким, що втратив право користування приміщенням. В обґрунтування такого позову надає акт будинкового комітету від 25.09.2020 року (а.с.14), [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак, з моменту реєстрації там не проживає і по питанню недопуску його до квартири не звертався. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Згідно статті 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Під час судового розгляду справ були спростовані факти, викладені в акті будинкового комітету від 25.09.2020 року. Так, свідок [PERSON] суду пояснила, що вона, як голова будинкового комітету, 25.09.20 року разом із її заступником [PERSON] та секретарем [PERSON] склали акт про те, що [PERSON] , будучи зареєстрованим 15.05.2009 року в квартирі [ADDRESS] , з моменту реєстрації в ній не проживає, з приводу недопуску його в квартиру до будинкового комітету не звертався. Даний акт було складено зі слів [PERSON] . Знає, що двері в квартиру [ADDRESS] були замінені в 2018 році. В 2017-2018 роках [PERSON] проживала в цій квартирі з чоловіком. Але [PERSON] дійсно ніколи не звертався до будинкового комітету з приводу того, що йому чинять перешкоди у користуванні квартирою. Вона часто бачила його перед під`їздом №3, однак чи заходив він в квартиру вона не знає, а тому і склала вказаний акт. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона брала участь у складенні акту від 25.09.2020 року. Відомості в акті відображені зі слів [PERSON] . Сторін по справі [PERSON] та [PERSON] вона особисто не знає, декілька разів бачила їх біля під`їзду. Відомості про те, що [PERSON] чинять перешкоди у користуванні квартирою їй не відомі. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні дали показання про те, що вони проживають в будинку [ADDRESS] . [PERSON] вони регулярно бачили в будинку в 2019-2020 роках. Свідок [PERSON] , дочка [PERSON] , вказала, що [PERSON] з 2009 року не проживав за вказаною адресою. Враховуючи такі показання свідків [PERSON] та [PERSON] , суд відхиляє як доказ акт від 25.09.2020 року, оскільки відображені в ньому відомості були одержані без об`єктивного дослідження ситуації. Натомість наведені свідки підтвердили, що неодноразово бачили [PERSON] в цьому будинку. Також підтвердили, що в 2017-2018 роках [PERSON] проживала в квартирі з іншим чоловіком, а в 2018 році змінили замки в квартирі, що свідчить про вчинення дій по перешкоджанню [PERSON] в користуванні спірною квартирою. Доводи [PERSON] щодо несплати комунальних послуг відповідачем не є підставою згідно зі статями 71, 72 ЖК Української РСР для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, тому що не свідчать про втрату інтересу відповідача до спірного житла. Натомість наведені у справі докази вказують на те, що [PERSON] чиняться перешкоди в користуванні його помешканням, з приводу чого він, зокрема, звертався до поліції (а.с.59-61). Право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а тому позбавлення цього права, у тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання. Окрім того, суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Відтак, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд установив відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] . Натомість зустрічний позов [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При зверненні до суду з позовною заявою [PERSON] , як інвалід ІІ групи був звільнений від сплати судового збору за подання позову на підставі п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір». За таких обставин, на підставі ст.141 ЦПК України, суд, задовольняючи позовні вимоги [PERSON] стягує судовий збір на користь держави з [PERSON] .

Outcome: approved