Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-16 00:00:00

І. СУТЬ ЗАЯВИ [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог від 27.06.2017 р. (том І а.с. 56-59), просить зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні належним їй майном, а саме: перенести вбиральню та сарай на відстань, яка відповідає встановленим санітарним та будівельним нормам, стягнути з відповідача 1500,00 грн. матеріальної шкоди та 3000,00 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог вказала, що відповідно до договору купівлі-продажу від 30.05.1991 р. їй на праві власності належить 44/100 ідеальних частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЖТ №122690 вона є власником земельної ділянки площею 0,0420 га, співвласниками земельної ділянки є, зокрема, [PERSON] . Позивач зазначає, що відповідач встановила вбиральню та сарай безпосередньо перед її вікнами, чим порушує санітарні та будівельні норми, про що був складений припис Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області. Зауважує, що вбиральня та сарай побудовані [PERSON] на земельній ділянці, яка їй не належить, є неприватизованою та перебуває у власності територіальної громади Житомирської міської ради. Вказала, що вона, як власник, позбавлена можливості нормально користуватись своїм майном, оскільки вбиральня розташована на близькій відстані від вікон її будинку, гризуни та комахи лізуть на її подвір`я та будинок. Чоловік відповідача [PERSON] пошкодив жалюзі на її вікнах та стіну, вбив її собаку, розмір завданої матеріальної шкоди визначений позивачем становить 1500,00 грн. У позові також зазначено, що у зв`язку із протиправними діями відповідача, вона щоденно зазнає сильних душевних страждань, постійно відчуває хвилювання, потребує лікування та змушена витрачати додатковий час та кошти для захисту своїх прав. Вважає дії відповідача умисними, оскільки на неодноразові прохання відповідача та її чоловіка змінити свою поведінку останні не реагують. Розмір моральної шкоди позивач оцінює у сумі 3000,00 грн. [PERSON] вказує, що неодноразово зверталась до всіх компетентних органів міста зі скаргами на дії сусідів, але її звернення результатів не дали, а тому вимушена звернутись до суду за захистом своїй порушених прав. ІІ. ПРОЦЕДУРА та ПОЗИЦІЇ СТОРІН Справа розглядалась судами неодноразово. Постановою Верховного Суду від 24.06.2020 року рішення Богунського районного суду м. Житомира від 07.06.2018 року та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 29.08.2018 року скасовано. Справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд (Т. №2 а.с. 39-43). 15.07.2020 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу було передано для розгляду судді Кузнєцову Д.В. (Т. №2 а.с. 51). Ухвалою суду від 16.07.2020 р. цивільну справу прийнято до провадження суддею Кузнєцовим Д.В. та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (Т. №2 а.с. 52-53). 17.09.2020 р. від представника відповідача адвоката Трофімова А.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечує проти позовних вимог [PERSON] (Т.№2, а.с.61-62). В обґрунтування заперечень, вказав, що позовні вимоги є суперечливими, оскільки позивач зазначає, що вбиральня та сарай побудовані на належній відповідачу території, далі по тексту зазначає, що земельна ділянка належить територіальній громаді Житомирської міської ради. Крім того, адвокат Трофімов А.М. зауважує, що [PERSON] вступила в спадщину після смерті [PERSON] , зі змісту свідоцтва про вступ в спадщину на момент переходу спадкових прав сарай та вбиральня вже входили до складу спадщини. Звертає увагу суду, що зменшення відстані від вбиральні та сараю до будинку [PERSON] відбулося шляхом здійснення позивачем самочинної прибудови до будинку. Крім того, до позовної заяви не долучено докази, що відповідач була притягнута до відповідальності за порушення санітарних норм. Вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими. 27.10.2020 року у судовому засіданні сторони виявили намір врегулювати спір за участі судді, про що суддею було постановлено ухвалу. Врегулювання спору за участі судді було призначено на 17.11.2020 року (Т. №2 а.с. 52-53). 20.11.2020 року ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира було припинено врегулювання спору за участі судді. Справа передана на повторний авторозподіл для визначення іншого складу суду (Т. №2 а.с. 39-43). 02.12.2020\~року відповідно\~до протоколу\~повторного автоматизованого\~розподілу судової\~справи між\~суддями справу\~було передано\~для розгляду\~судді Стрілецькій\~О.В. (Т. №2 а.с. 78). Ухвалою суду від 07.12.2020 р. суддею Стрілецькою О.В. цивільну справу прийнято до свого провадження. Розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження (Т. №2 а.с. 79). Ухвалою суду від 23.02.2021 року, яка постановлена у судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати і занесена до протоколу судового засідання, залучено до участі у справі в якості третіх осіб [PERSON] , [PERSON] , Житомирську міську раду (Т. №2 а.с. 97-100). 04.03.2021 р. [PERSON] направив до суду письмові заперечення, в яких він просить розгляд справи проводити без його участі. В поясненнях вказав, що не претендує на некапітальні розвалені фундаментні споруди та не заперечує проти того, щоб вони перейшли в користування [PERSON] ( [PERSON] №2 а.с. 104). Ухвалою суду від 15.04.2021 р. призначено у справі будівельно технічну та земельно технічну експертизу, провадження у справі зупинено (Т. №2 а.с. 127-128). Відповідно ухвали суду від 07.09.2021 р. поновлено провадження у цивільній справі, призначено до розгляду в судовому засіданні (Т. №2 а.с. 171). Ухвалою суду від 16.09.2021 року, яка постановлена у судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати і занесена до протоколу судового засідання, задоволено клопотання позивача, витребувано з архівного відділу Житомирської міської ради документацію відносно земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] (Т. №2 а.с. 174-177). 27.10.2021 р. на виконання вимог ухвали суду від 16.09.2021 р. архівний відділ Житомирської міської ради направив до суду відповідь, з змісту якої вбачається, що на зберігання до відділу запитувані документи на надходили (Т. №2 а.с. 195). Згідно ухвали суду від 04.11.2021 р. повторно направлено для виконання судовому експерту ТОВ «Центр будівельних та земельних експертиз» Свістунову І.С. копію ухвали Богунського районного суду м. Житомира від 15.04.2021 року про призначення будівельно технічної та земельно технічної експертизи. Провадження по справі на час проведення експертизи зупинено (Т. №2 а.с. 223). 13.12.2021 р. до суду надійшов висновок експерта Свістунова І.С. № 343/12-2021 від 10.12.2021 р. (Т. №2 а.с. 214-233). Ухвалою суду від 20.12.2021 р. поновлено провадження у цивільній справі, призначено справу до розгляду в судовому засіданні (Т. №2 а.с. 223). 26.01.2022 р. [PERSON] направила до суду пояснення по справі (Т.№3 а.с.12-13), в яких уточнювала позовні вимоги, в прийнятті яких судом відмовлено, оскільки вони подані з порушенням вимог ЦПК України (Т. №3 а.с. 16-17). Ухвалою суду від 16.09.2022 року, яка постановлена у судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати і занесена до протоколу судового засідання, задоволено клопотання позивача викликано судового експерта Свістунова І.С. в судове засідання для роз`яснення складеного ним висновку (Т. №3 а.с. 16). В судових засіданнях [PERSON] та її представник адвокат Денисенко М.В. позовні вимоги, викладені в уточненій позовній заяві від 27.06.2017 року, підтримали в повному обсязі з підстав, викладених в позові, просили їх задоволити. [PERSON] в судових засіданнях пояснювала, що вбиральня і сарай використовуються [PERSON] . Зазначила, що на даний час вбиральня і сарай фактично розвалені, доски погнили і розсипались, тому вона спихнула їх ближче до [PERSON] (протокол судового засідання від 28.01.2021 року, Т. № 2 а.с. 87-90). Вважає, що залишки сарая і вбиральні, які належать [PERSON] , порушують її права, оскільки засмічують територію будинковолодіння. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 28.01.2021 р. позовні вимоги не визнала, пояснила, що спірні сарай та вбиральню вона не будувала, вони не знаходяться на земельній ділянці, яка належить їй на праві власності, на момент її вступу в спадщину спірні будівлі були побудовані, належали до прибудинкових споруд та перебували в спільній частковій власності всіх співвласників. Вказаними спорудами користувались всі співвласники, де зберігали свої речі, а не лише вона. В подальшому безпосередньо позивач перекинула рештки споруд ближче до її земельної ділянки. Вказала, що вона права позивача не порушує, позивач є конфліктною особою, вона прибудувала до належної їй частини будинку прибудову, без згоди інших співласників, яка не введена в експлуатацію, є самочинним будівництвом, безпідставно вважає, що її права порушені (Т.№ 2 а.с. 87-90). Представник відповідача [PERSON] - адвокат Трофімов А.В. в судовому засіданні 28.01.2021 року вказував, що всі прибудинкові споруди, які знаходяться на території даного будинковолодіння, належать співвласникам на праві спільної часткової власності і не є власністю [PERSON] . Зазначав, що на момент проведення судового засідання зазначені споруди взагалі не існують, оскільки їх знесла сама позивач, позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову (Т.№ 2 а.с. 87-90). В подальшому в судові засідання відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] не з`являлись, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справ без їх участі, проти задоволення позовних вимог заперечують (Т. №2 а.с. 112). Представник третьої особи Житомирської міської ради Гущина В.С. у судове засідання не з`явилась, електронною поштою надіслала до суду клопотання, в якому просить розгляд справи проводити без участі представника міської ради ( Т. № 3, а.с. 71). Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, направив заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечував (Т. №2 а.с. 104). Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки не повідомила. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності учасників справи, які скористалися своїм правом і подали до суду заяви про розгляд справи в їх відсутність, та розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ДОКАЗИ НА ЇХ ПІДТВЕРДЖЕННЯ Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 30.05.1991 р. [PERSON] придбала у власність 44/100 частини будинку за адресою: [ADDRESS] (Т. №1 а.с. 13-14). Зі змісту свідоцтва про право на спадщину АВР №095733, виданого 16.02.2001 року державним нотаріусом Другої Житомирської нотаріальної контори Кулінічем Р.В., вбачається, що [PERSON] успадкувала після смерті матері [PERSON] спадкове майно, яке складається з 43/100 ідеальних частин жилого будинку за адресою: [ADDRESS] , з жилою площею 78,9 кв.м., до будинку належать сараї «Б-1, В-1», туалети «У-У1-1» та огорожа №1; приватизована земельна ділянку розміром 0,436 га (Т.№2, а.с. 145). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.07.2015 року складовими частинами об`єкта нерухомого майна - житлового будинку [ADDRESS] , огорожа № 1 (Т.№ 1 а.с. 16) На підставі договору дарування частки у праві власності від 16.07.2015 року [PERSON] відчужила на користь [PERSON] 13/100 ідеальних частин житлового будинку по майдану [ADDRESS] . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, складеного 03.02.2021 року, право власності на житловий будинок по майдану [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] - 13/100; [PERSON] - 13/100; [PERSON] - 31/100, складовими частинами об`єкта нерухомого майна є сарай Б, сарай В, уборні У-У1, огорожа № 1 (Т.№ 2 а.с. 95-96). Відповідно до рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 16.07.1998 року № 348 "Про закріплення за власниками домоволодінь земельних ділянок, надання їх в користування та передачу в приватну власність" за адресою: [ADDRESS] закріплено земельну ділянку розміром 0,0992 га (Т.№ 1 а.с. 19). Зі змісту державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЖТ №122690 вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0420 га, іншими співвласниками є [PERSON] 0,0535 га, Житомирська міська рада - 0,0037 га ( Т. №1 а.с. 22). Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІV-ЖТ №044960 [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0436 га за адресою: [ADDRESS] (Т. №1 а.с. 89). Прізвище « [PERSON] » змінено на « [PERSON] », що підтверджується змістом свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 17.08.2010 року (Т. №1, а.с. 90). Згідно рішення Житомирської міської ради № 758 від 28.09.2017 року [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність площею 0,0100 га по майдану [ADDRESS] (Т.№ 2 а.с. 159). ІV. ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ, МОТИВИ та ОЦІНКА СУДУ Звертаючись до суду з позовом, позивач просила усунути перешкоди в користуванні належним їй майном, зобов`язавши відповідачку перенести вбиральню "У" та сарай "В" на відстань, яка відповідає встановленим санітарним та будівельним нормам (Т.№ 1 а.с. 59). В ході судового розгляду справи позивач вказувала, що вбиральня "У" і сарай "В" фактично зруйновані, а тому просила зобов`язати [PERSON] прибрати їх залишки. Отже, зі змісту заявлених позовних вимог вбачається, що між співвласниками житлового будинку виник спір щодо здійснення права спільної часткової власності на нерухоме майно - господарські споруди, та спір щодо користування земельною ділянкою, яка закріплена за будинковолодінням. Щодо здійснення сторонами права спільної часткової власності на нерухоме майно Відповідно до\~статті 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За правилами\~ч.ч.\~1,\~2,\~7\~ст.\~319\~ЦК України\~власник володіє,\~користується,\~розпоряджається\~своїм\~майном на\~власний\~розсуд.\~ Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом . Нормами ч. 2 ст. 321 ЦК України визначено, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 186\~ЦК України\~наведено визначення головної речі та її приналежності. Річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Згідно із статтею 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини 3 статті 13\~Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~розділ Державного реєстру прав складається з чотирьох частин, що містять відомості про, зокрема, нерухоме майно. Підпунктом 2 пункту 29\~Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно\~встановлено, що до Державного реєстру прав вносяться такі відомості про об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, зокрема, опис об`єкта нерухомого майна із зазначенням об`єктів, що є приналежністю головної речі (присвоєна літера, римська або арабська цифра відповідно до технічного паспорта, загальна та (за наявності) житлова площа) (у разі коли об`єкт нерухомого майна є головною річчю). Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 24.05.2001 № 127\~затверджено Інструкцію про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна. Згідно з пунктом 4 підрозділу 1 розділу II Інструкції господарські (допоміжні) будівлі (сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, сміттєзбірники тощо) та споруди (коледжі, вигрібні ями, огорожі, ворота, хвіртки, замощення тощо) підлягають технічній інвентаризації в складі основної будівлі. Відповідно до пункту 3 підрозділу 3 розділу II Інструкції на присадибних ділянках, крім житлових будинків, розміщуються допоміжні (господарські) будівлі (сараї, хліви, літні кухні, гаражі, майстерні, навіси, вбиральні тощо) та господарські споруди (колодязі, вигрібні ями, огорожі, ворота, хвіртки, замощення тощо). Разом з тим, пунктом 4 підрозділу 3 розділу II Інструкції встановлено, що до прибудов житлових будинків належать прибудовані житлові кімнати та допоміжні приміщення (тамбури, веранди, кухні, комори, ванні кімнати, вбиральні тощо). Крім того, згідно з пунктом 2 підрозділу 4 розділу II Інструкції господарські (допоміжні) будівлі (котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції, гаражі, сараї, сміттєзбірники тощо), розміщені на земельних ділянках або територіях житлових, громадських та інших будинків, виконують функції допоміжного господарського призначення та інженерного забезпечення основних будинків. Отже, враховуючи викладене господарсько-побутові будівлі\~(сарай, гараж, санвузол тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою,\~вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами. Частинами 1, 2 статті 355 ЦК України визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Нормами\~ст.\~358\~ЦК України\~передбачено,\~що право\~спільної часткової\~власності здійснюється\~співвласниками за\~їхньою згодою. Співвласники\~можуть домовитися\~про порядок\~володіння та\~користування майном,\~що є\~їхньою спільною\~частковою власністю. Кожен\~із співвласників\~має право\~на надання\~йому у\~володіння та\~користування тієї\~частини спільного\~майна в\~натурі,\~яка відповідає\~його частці\~у праві\~спільної часткової\~власності.\~У разі\~неможливості цього\~він має\~право вимагати\~від інших\~співвласників,\~які володіють\~і користуються\~спільним майном,\~відповідної матеріальної\~компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок по майдану [ADDRESS] належить співвласникам на праві спільної часткової власності, виділ частки кожного зі співвласників в даному будинковолодінні в натурі не проведений відповідно до ст. 364 ЦК України, що унеможливлює висновок про належність певних приміщень конкретній особі, а відтак всі господарсько-побудові споруди, які є приналежністю до житлового будинку, належать співвласникам на праві спільної часткової власності, отже право власності на них здійснюється співвласниками за спільною згодою. В статті 360 ЦК України визначено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження\~спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. В матеріалах справи відсутні належні докази, які б вказували на те, що вбиральня "У" та сарай "В", про які зазначає позивач, перебувають у власності [PERSON] , були побудовані безпосередньо нею. Відсутні й докази того, що між співвласниками була укладена угода про порядок використання спільного майна, згідно якої саме за [PERSON] було закріплено право користування зазначеними господарськими приміщеннями. З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово зверталась до відповідних державних установ з приводу незаконно побудованих відповідачем вбиральні "У" та сарая "В", що підтверджуються копіями відповідних відповідей з Управління державного архітектурно-будівельного контролю, Департаменту містобудування та земельних відносин, КП «Інспекція з благоустрою м. Житомира» Житомирської міської ради, Головного Управління Держпродспоживслужби, ГУ НП в Житомирській області ( Т №1 а. с. 19-33), згідно яких не було встановлено, що [PERSON] незаконно побудувала чи використовує зазначені господарські приміщення. Згідно Акту перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил від 01.03.2017 року, складеного головним спеціалістом Управління державного архітектурно-будівельного контролю, не встановлено порушення будь-яких будівельних норм [PERSON] , не встановлено жодних порушень розташування вбиральні "У" (Т.№ 1 а.с. 35). Перевірка проводилась за зверненням [PERSON] . В судовому засіданні 28.01.2021 року [PERSON] вказувала про те, що сарай під літ "В" перебував в користуванні й інших співвласників, в ньому зберігались речі інших співвласників, а доказів протилежного матеріали справи не містять. Беручи до уваги викладене, судом встановлено, спірні господарські будівлі перебувають у спільній частковій власності всіх співвласників даного житлового будинку, з урахуванням положень ст.ст. 358, 360 ЦК України їх використання та утримання повинно здійснюватися всіма співвласниками за їх згодою, суд вважає, що позивач не довела на підставі належних і допустимих доказів, що саме відповідач незаконно побудувала спірні господарські будівлі, незаконно їх використовує, не доведено, що зазначені будівлі перебувають лише у власності відповідачки, що вона вчиняла дії щодо їх руйнування. Щодо розміщення вбиральні "У" та сараю "В" на самовільно зайнятій відповідачкою земельній ділянці по майдану [ADDRESS] . Судом встановлено, що позивач і відповідач є власниками окремих земельних ділянок по [ADDRESS] , а відтак здійснення ними права володіння і користування належними їм земельними ділянками повинно відповідати правовим вимогам. Зі змісту припису Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, акту обстеження земельної ділянки та акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом земельної ділянки від 21.02.2018 р. вбачається, що [PERSON] на землях житлової та громадської забудови комунальної форми власності використовує земельну ділянку площею 0.0090 га під подвір`я. На момент перевірки право власності або право користування земельною ділянкою площею 0,0090 га за гр. [PERSON] не зареєстровано, що є порушенням ст. ст. 125. 126 Земельного кодексу України. Рішення органу виконавчої влади про передачу вказаної земельної ділянки у власність або користування (оренду) у [PERSON] відсутнє, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» свідчить про факт самовільного зайняття земельної ділянки площею 0.0090 га. (Т. №1 а.с.133 а - 135). Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які вказують на те, що вбиральня "У" та сарай "В" знаходяться саме на земельній ділянці площею 0,0090 га. В акті обстеження земельної ділянки від 21.02.2018 року наявна план-схема земельної ділянки площею 0,0090 га, на якій відсутнє зображення, що на ній розміщені будь-які споруди (Т.№ 1 а.с. 134). З даної плану-схеми взагалі не вбачається за можливе встановити місцезнаходження земельної ділянки площею 0,0090 га по відношенню до земельної ділянки розміром 0,0992 га, яка закріплена за домоволодінням по майдану [ADDRESS] , як і не вбачається за можливе визначити її конфігурацію по відношенню до земельної ділянки площею 0,0436 га, яка на праві власності належить [PERSON] , і по відношенню до земельної ділянки площею 0,0420 га, яка на праві власності належить [PERSON] . Суд критично ставиться до зазначеної вище плану-схеми і з огляду на те, що в ході судового розгляду ні суду, ні судовому експерту не були надані технічні документи, на підставі яких земельні ділянки були передані у приватну власність, що взагалі унеможливлює визначити межі земельних ділянок на місцевості та їх конфігурацію, а відтак суд ставить під сумнів правильність проведеного обстеження. Також з матеріалів справи вбачається, що матір відповідачки [PERSON] набула право власності на 43/100 частин житлового будинку по майдану [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 02.12.1992 року, до якого вже належали сарай Б, сарай В, вбиральні У та У-1, огорожа № 1 (Т.№ 1 а.с. 82-84), право власності на яке було зареєстроване відповідно до чинного на той час законодавства, і в подальшому за даною адресою була закріплена земельна ділянка площею 0,0992 га, що взагалі виключає можливість розміщення спірних об`єктів на самовільно зайнятій земельній ділянці. Крім того, в межах судового провадження за клопотанням позивача у справі була призначена і проведена судово-будівельна та земельно-технічна експертиза, за результатами якої був складений Висновок експерта № 343/12-2021 (далі за текстом Висновок експерта, Т.№ 2 а.с.215-235). На вирішення експерта, в тому числі, були поставлені питання: Чи знаходяться господарські споруди сарай під літерою "В" та вбиральна "У" на земельній ділянці, яка на праві власності чи на праві користування належить [PERSON] зі співвласників житлового будинку, який розташований за адресою [ADDRESS] , належить земельна ділянка, на якій розміщені господарські споруди сарай під літерою "В" та вбиральна "У"? (Т. № 2 а.с. 127-128) Згідно Висновку експерта станом на дату проведення дослідження вбиральня «У» на території домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , відсутня. В описовій частині висновку зазначено, що у зв`язку з відсутністю на дату проведення дослідження уборної (літ"У"), залишків конструктивних елементів, які відображають її місцерозташування, встановити, де розташовувалась вона не вбачається за можливе, а тому в подальшому уборна (літ "У") не досліджується (Т. № 2 а.с. 226 на звороті, стор. експертизи 24). Відповідно до Висновку експерта сарай (літ. «В») перебуває в аварійному, частково зруйнованому стані. Встановити, чи розміщений сарай (літ. «В») на земельній ділянці [PERSON] , площею 0,0436 та (право власності підтверджується державним актом від 08.08.2001 (бланк серії, ІV-ЖТ № 0441)/т., а.с.89/) не вбачається\~за можливо, оскільки в наданих на дослідження матеріалах відсутня технічна документація, кадастровий план із зазначенням значень каталогу координат, конфігурації, точних розмірів, прив`язок і опису всіх меж ділянки, а виходячи із: плану зовнішніх меж, який міститься в: державному акті від 08.08.2001 (бланк серії, ІУ- ЖТ № 0441) /т.1, а.с.89/ та державному акті на право приватної власності на землю від 19.10.1998/т.1, а.с.21/; плану встановлення меж земельної ділянки від 1998 року /т.2, а.с. 153 (тильна сторона)/; плану встановлених меж земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , ділянки площею 0,1134 га /т.2, а.с. 150/; генерального плану ділянки площею 992 кв.м /т. 1, а.с.20/; кадастрового плану земельної ділянки площею 0,1063 га /додатково надані матеріали/, встановити конфігурацію та значення каталогу координат ділянки площею 0,0436 га, яка належить [PERSON] , не вбачається за можливе в зв`язку із відсутністю відповідних судово-експертних методик (пункт 1 Висновку). Також згідно Висновку експерта не представилось\~можливим визначити, кому із співвласників даного будинковолодіння належить земельна ділянка, на якій розташований сарай (літ\~"В") у зв`язку з відсутністю відомостей про формування окремих земельних ділянок, конфігурації, значень координат точних розмірів, прив`язок і опису всіх меж ділянок кожного із співвласників будинковолодіння за адресою [ADDRESS] ; незадоволенням клопотання експерта про надання додаткових матеріалів (пункт 2 Висновку). В ході судового розгляду справи суду не представилось можливим отримати необхідну технічну документацію на земельні ділянки за адресою [ADDRESS] , які перебувають у власності учасників судового процесу. Згідно відповідей з Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, Міськрайонного управління у Житомирському районі та м. Житомирі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, Департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради, Житомирської міської ради, архівного відділу Житомирської міської ради технічна документація щодо передачі у власність земельних ділянок за зазначеною адресою в них відсутня (Т. № 2 а.с. 164-166, 195-196), як і відсутня вона безпосередньо у власників земельних ділянок. Крім того, зі змісту Висновку експерта не вбачається, що [PERSON] самовільно використовує будь-яку земельну ділянку. За клопотанням позивача в судове засідання був викликаний судовий експерт [PERSON] для роз`яснення складеного ним висновку, який пояснив, що вбиральня, яка позначена на плані літерою «У», фактично відсутня, на орієнтованому місці її розташування знаходяться залишки дерев`яних конструкцій, тому графічно вона у висновку експерта не відображена, за призначенням вона не використовується. В межах огородженої території, яку використовує [PERSON] наявна інша вбиральня, про яку відсутні відомості в представлених на дослідження матеріалах. Зазначив, що сарай, який позначений літерою «В» перебуває в аварійному стані, він частково зруйнований, для використання не придатний. Пояснив, що залишки сарая під літ. "В" знаходяться на частині огородженої земельної ділянки, яка перебуває у фактичному користуванні [PERSON] . Водночас, з огляду на те, що йому не був наданий каталог координат, він не мав можливості встановити, в межах чиєї земельної ділянки перебувають залишки сарая та вбиральні. Зазначив, що зі сторони [PERSON] огорожа, поряд з якою перебувають залишки сарая, також частково зруйнована. Судовий експерт в судовому засіданні звертав увагу позивачки, що конфліктна ситуація, яка виникла з приводу прибирання залишків сараю, могла б бути врегульована шляхом встановлення позивачкою на межі власної земельної ділянки металевого паркана, на що позивач категорично заперечила. Згідно з ч. 3 ст. 1 Земельного кодексу України використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Земельні ділянки можуть знаходитись у громадян в режимі права власності або перебувати в користуванні. Власники, користувачі земельних ділянок мають право самостійно господарювати на землі, споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди (п.п. б, д, ч. 1 ст. 90, п.п. а, г, ч. 1 ст. 95 Земельного кодексу України). Порушені права власників та/або користувачів земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом (ч. 2 ст. 90, ч. 2 ст. 95 Земельного кодексу України). Власники, користувачі земельних ділянок зобов`язані: забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон (п.п. а, б, г, е, ч. 1 ст. 91, п.п. а, б, г, е, ч. 1 ст. 96 Земельного кодексу України). Відповідно до статті 103 Земельного кодексу України України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані\~\~\~\~не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель. Згідно зі ст.ст. 152, 212 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Враховуючи наведені норми чинного законодавства, встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що на підставі доказів, які досліджені судом, позивачем не доведено, що відповідач самовільно зайняла земельну ділянку, на якій розташовані спірні господарські приміщення, не доведено обставин, за яких відбулось самовільне зайняття земельної ділянки, судом не встановлено, що сарай під літ. "В" та вбиральня під літ. "У" незаконно з порушенням будівельних норм були без відповідного дозволу побудовані відповідачкою, не встановлено, що зазначені господарські будівлі знаходяться на земельній ділянці, яка перебуває у власності [PERSON] , не доведено, що на час розгляду справи в суді саме відповідачка їх використовує, як і не встановлено, що вони перебувають на земельній ділянці, яка на праві власності перебуває у позивачки, що могло б порушити її права. Отже, судом не встановлено не дотримання відповідачем вимог земельного законодавства, яке призвело до порушення прав позивача. Щодо того, що розташування вбиральні "У" та сарая "В" порушують санітарні та протипожежні норми Судом встановлено, що вбиральня під літ. "У", вимоги щодо перенесення якої заявляла позивач, фактично відсутня, не використовується за призначенням, а встановити її попереднє місце розташування взагалі не вбачається можливим, а відтак суд вважає, що позивач не довела, що відповідач використовує дану вбиральню з порушенням санітарних норм, чим порушуються права позивачки. У Висновку експерта міститься посилання на те, що в межах огородженої території, яку фактично використовує [PERSON] , наявна вбиральна, відомості про яку відсутні в представлених на дослідження матеріалах (фото №№15,16 Висновку). У висновку експерта міститься посилання на те, що фактичне розташування вбиральні "У1", яку використовує позивач [PERSON] , та вбиральні відомості про яку відсутні, яку використовує [PERSON] , порушують певні вимоги Державних будівельних норм (пункт 3 Висновку, Т. № 2 а.с. 232). Але з огляду на те, що позивач не заявляла жодних вимог про те, що розташування цих вбиралень порушують її права, не заявляла вимог про їх перенесення, демонтажу тощо, відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу виключно в межах заявлених позовних вимог, а тому суд не надає правову оцінку їх розміщенню, оскільки це виходить за межі позовних вимог, заявлених позивачкою. Згідно ухвали суду на вирішення експерта, в тому числі, були поставлені питання: 3. Вказати відстань сараю під літерою «В», вбиральні під літерою "У" за адресою: [ADDRESS] , по відношенню до квартири, яка на праві власності належить гр. [PERSON] , враховуючи відстань до приміщення, право власності на яке зареєстровано у встановленому законом порядку. 4. Чи відповідають споруди, а саме сарай під літерою «В» та вбиральня під літерою «У», які розташовані за адресою: [ADDRESS] , будівельним, санітарним, протипожежним нормам та відстані по відношенню до помешкання за адресою: [ADDRESS] , яка належить гр. [PERSON] , право власності на яке зареєстровано у встановленому законом порядку? (Т. № 2 а.с. 127-128). Матеріалами справи підтверджується, що позивач, будучи співвласником житлового будинку, користується приміщенням, які складають квартиру [ADDRESS] . Також на схематичному зображенні згідно висновку експерта вбачається, що до приміщення 2-2 позивач здійснила прибудову розмірами 1,95х3,43, право власності на яку не зареєстровано у встановленому порядку, тобто фактично є самочинним будівництвом (Т.№ 2 а.с. 222, висновок експерта на стор.15). За приписами ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. З огляду на те, що позивач у встановленому порядку не зареєструвала право власності на новостворене майно, тому вона не набула на нього право, а відтак не може посилатися на його порушення. Згідно висновку експерта за адресою: [ADDRESS] мінімальна відстань у просвіті від залишків сараю (літ. «В») до прибудови [PERSON] , право власності на яку не зареєстровано, становить: 2,5 м; а до житлового будинку (літ. «А»), в тому числі приміщень квартири [ADDRESS] , які перебувають в користуванні [PERSON] , - 4,37 м. Отже, з наведеного можна зробити висновок, що відстань від сараю літ "В" до приміщень, які використовує позивач, значно скоротилась у зв`язку із здійсненням нею прибудови, право власності на яку станом на день розгляду справи не зареєстроване. Також у висновку експерта у відповіді на питання № 3 наведена мінімальна відстань у просвіті від залишків сараю (літ.«Б»), який також знаходиться на території будинковолодіння, хоча таке питання не ставилось перед експертом, до прибудови [PERSON] , право власності на яку не зареєстровано, становить 1,01 м; а до житлового будинку (літ. «А»), в тому числі приміщень квартири [ADDRESS] , які перебувають в користуванні [PERSON] - 2,38 м. З наведеного вбачається, що відстань до житлового будинку від сараю літ "Б", є значно меншою, ніж відстань до цих же приміщень від сараю літ "В". В той же час, позивач не ставить питання про неправомірність побудови сарая літ "Б" і його перенесення (Т.№ 2 а.с. 231, висновок експерта на сторінці 33). Також у висновку експерта зазначено, що згідно пункту 15.2.3 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» протипожежні відстані не нормуються між житловими і господарськими будинками у межах однієї присадибної ділянки, в зв`язку із чим порушень протипожежних відстаней між досліджуваними будівлями/спорудами не встановлено. Зі змісту описової частини висновку експерта вбачається, що дотримання санітарних норм і відповідної відстані між житловим будинком і господарськими будівлями передбачено у разі, якщо сараї використовуються для утримання худоби, свійських тварин або птиць. В іншому випадку відсутня нормативно визначена відстань, яка повинна бути дотримана між такими приміщеннями. Аналогічні пояснення надав судовий експерт і в судовому засіданні, пояснивши, що під час натурного обстеження не встановлено, що сараї, які знаходяться на території даного будинкововолодіння, використовуються для утримання худоби і птиці, а тому відсутні критерії щодо дотримання санітарних вимог під час їх розташування. Враховуючи викладене, на підставі досліджених доказів судом не встановлено, що вбиральня "У" та сарай "В", які розташовані на території будинковолодіння по майдану [ADDRESS] , розміщені з порушенням санітарних і протипожежних вимог, внаслідок чого порушуються права позивачки, на що вона посилалась. Згідно з ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилами\~ст. 15 Цивільного кодексу України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.\~Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Виходячи з приписів наведених норм, в межах даного спору підлягає доказуванню факт порушення особистих прав саме позивачки. Проте, дослідивши матеріали справи, суд дійшов переконливого висновку, що позивач не довела, що саме відповідачка здійснила порушення її майнових прав на володіння і користування нерухомих майном, оскільки матеріалами справи не підтверджується, що відповідач здійснила незаконне будівництво вбиральні і сарая, не доведено, що зазначені приміщення перебували у власності відповідачки, оскільки поділ спільного майна не проведений і суду не надані докази, які б підтверджували, що за згодою всіх співвласників майно перебувало в користуванні лише відповідачки, не доведено, що саме відповідач вчиняла будь-які дії, які призвели до руйнації господарських приміщень. Беручи до уваги те, що право спільної часткової власності за правилами ст.ст. 358, 360 ЦК України здійснюється спільно всіма співвласниками, в тому числі і на господарські споруди, а відтак суд вважає, що відсутні будь-які підстави для покладення обов`язку щодо прибирання зруйнованих господарських приміщень лише на відповідачку, оскільки в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази, які свідчать про те, що саме відповідач їх використовувала, а також вчиняла неправомірні дії, які призвели до руйнації спільного майна. Не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи доводи позивачки, що відповідач самовільно зайняла земельну ділянку, на якій розміщені господарські споруди. Також суд вважає, що позивач не довела, що відповідач вчинила дії, які порушують право позивачки на користування земельною ділянкою, яка перебуває в її власності, як і не доведено не дотримання відповідачем інших вимог земельного законодавства, що могло б бути підставою для застосування до відповідачки цивільної відповідальності. З огляду на те, що судом не встановлено порушення відповідачем прав позивачки на користування майном, відсутні підстави для відшкодування матеріальної і моральної шкоди, вимоги про стягнення якої заявляла позивач, оскільки вони є похідними від первісних. Крім того, щодо відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 1500,00 грн, яку просила стягнути позивач з метою відшкодування вартості втраченого майна, то суд вважає за необхідне звернути увагу, що згідно позовної заяви пошкодження її майна вчинила не відповідач, а її чоловік, вимог до якого позивач взагалі не заявляла. З урахуванням наведеного, беручи до уваги досліджені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, а тому суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed