Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-09 00:00:00

У січні 2020 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк», відповідно до якого просив розірвати депозитні договори № SAMDNWFD0070028501100 від 06.12.2013 р. та № SAMDNWFD0070028507100 від 06.12.2013 р. та стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на його користь вклади, відсотки за вкладами та штрафні санкції, зокрема: - за договором SAMDNWFD0070028501100 від 06.12.2013 р. суму вкладу в розмірі500 000 доларів США, нарахованих відсотків за період з 7.03.2014 по 7.01.2020 року у розмірі 292 191,78 доларів США, 3% річних за період з 29.12.2019 року по 7.01.2020 року у розмірі 410,96 доларів США, пеню в порядку ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 150 000 доларів США; - за договором № SAMDNWFD0070028507100 від 06.12.2013 р. суму вкладу в розмірі 2 300 000 грн., нарахованих відсотків за період з 7.03.2014 по 7.01.2020 року у розмірі 2 419 347,95 грн., 3% річних за період з 29.12.2019 року по 7.01.2020 року у розмірі 1 890,41 грн., пеню в порядку ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 690 000 грн. Ухвалою суду від 13.01.2020 р. відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 19 березня 2020 року (т. 1 а.с. 24). 3 березня 2020 р. представником відповідача Кобзар Ю.Б. подано пояснення, відповідно до яких договір № SAMDNWFD0070028507100 від 06.12.2013 р. було розірвано 07.03.2014 р., а кошти виплачені позивачу. На підтвердження цього відповідачем було надано довідку, із змісту якої однак слідувало, що вклад не було виплачено позивачу, а було переведено на інший рахунок (т. 1 а.с. 28-37). 16.03.2020 р. до суду від представника позивача Дугінова Д.А. надійшла заява про зміну позовних вимог, відповідно до якої просив стягнути на користь позивача грошові кошти: - у розмірі 2 035 424,65 доларів США за договором № SAMDNWFD0070028501100 від 06.12.2013 р. (розрахунок здійснено станом на 19.03.2020 р.), що складається з: суми вкладу у розмірі 500 000,00 доларів США, не нарахованих відсотків за період з 29.12.2019 року по 19.03.2020 року у розмірі 302 054,79 доларів США, 3% річних за період з 29.12.2019 року по 19.03.2020 року 3 369,86 доларів США, пеню за період з 29.12.2019 року по 19.03.2020 року у розмірі 1 230 000,00 доларів США - у розмірі 10 474 515,07 доларів США за договором № SAMDNWFD0070028507100 від 06.12.2013 р. (розрахунок здійснено станом на 19.03.2020 р.), що складається з: суми вкладу у розмірі 2 300 000 грн., нарахованих відсотків за період з 7.03.2014 по 19.03.2020 року у розмірі 2 501 013,70 грн., 3% річних за період з 29.12.2019 року по 19.03.2020 року у розмірі 15 501,37 грн., пеню в порядку ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 29.12.2019 року по 19.03.2020 року у розмірі 5 658 000 грн. (т. 1 а.с. 64-65). 3 квітня 2020 року від представника відповідача Кобзар Ю.Б. надійшов відзив на позов, в якому зазначила, що ТОВ «ФК «Фінілон» на підставі договору про переведення боргу від 17.11.2014 замість АТ КБ «Приватбанк» стало боржником за депозитними договорами, укладеними [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк», які є предметом спору, а тому ТОВ «ФК «Фінілон» несе відповідальність перед позивачем за неповернення вкладу. Крім того, позивачем неправильно здійснено розрахунок відсотків за користування вкладами та завищено розмір пені, яку просила зменшити на підставі норми ст. 551 ЦК України (т. 1 а.с. 100-102). 19.05.2020 від представника позивача Дугінова Д.А. надійшла заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просив стягнути на користь позивача: - у розмірі 2 729 850,23 доларів США за договором SAMDNWFD0070028501100 від 06.12.2013 р. грошові кошти у розмірі 2 729 850,34 доларів США, що складається з: суми вкладу - 500 000,00 доларів США, нарахованих але не виплачених відсотків за період з 7.03.2014 року по 12.05.2020 року у розмірі 4 253,16 доларів США, не нарахованих відсотків за період з 7.03.2014 року по 12.05.2020 року у розмірі 180 008,14 доларів США, 3% річних за період з 7.03.2014 року по 12.05.2020 рік у розмірі 5 589,04 доларів США, пеню на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 7.03.2014 року по 12.05.2020 року у розмірі 2 040 000,00 доларів США; - у розмірі 13 837 555,49 грн. за договором № SAMDNWFD0070028507100 від 06.12.2013 р. (розрахунок здійснено станом на 19.03.2020 р.), що складається з: суми вкладу у розмірі 2 300 000 грн., нарахованих відсотків за період з 7.03.2014 по 12.05.2020 року у розмірі 2 102 545,90 грн., інфляційних втрат за період з 29.12.2019 року по 12.05.2020 року у розмірі 25 300 грн., 3% річних за період з 29.12.2019 року по 12.05.2020 року у розмірі 25 709,59 грн., пеню в порядку ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 29.12.2019 року по 12.05.2020 року у розмірі 9 384 000 грн. (т. 1 а.с. 109). Крім того, представником позивача [PERSON] було подано до суду відповідь на відзив, відповідно до якої вважає, що позивачем не було надано згоди на переведення боргу перед ним ТОВ «ФК «Фінілон», що є умовою п. 1 договору про переведення боргу від 17.11.2014 р., укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон», відповідно до якої вказаний договір укладено банком на підставі згоди кредиторів, отриманої банком шляхом приєднання кредиторів до Умов та правил надання банківських послуг, розміщених на сайті банку: https://privatbank.ua/terms. А отже, вважає, що договір про переведення боргу є нікчемним в силу положень ч. 1 ст. 520, ч. 1 ст. 654, ч. 2 ст. 1059 ЦКУкраїни, що стверджується і відповідною судовою практикою. 28.05.2020 р. представником відповідача Кобзар Ю.Б. було подано до суду відзив на заяву про збільшення позовних вимог (від 19.05.2020 р.), відповідно до якого вважає, що позивачем неправильно здійснено розрахунки відсотків за користування вкладом, оскільки позивач звернувся до банку із заявою про розірвання договору та повернення коштів 20.12.2019 р., яку банком отримано 26.12.2019 р., а отже, з урахуванням вимоги про повернення коштів, договір є розірваним через 2 банківських дні після отримання заяви вкладника, що відповідає положенню ч. 3 ст. 651 ЦК України. Вважає неправомірними вимоги позивача в частині стягнення відсотків за період з 09.11.2019 р. по 12.05.2020 р. за відсотковою ставкою 1,25% річних, оскільки з 25.04.2017 р. Комітетом управління активами і пасивами було встановлено ставку по вкладам «До запитання» у розмірі 0,01% (т. 1 а.с. 155-156). Ухвалою суду від 18.09.2020 р. за заявою представника позивача Дугінова Д.А. роз`єднано позовні вимоги щодо договорів банківського вкладу та подовжено розгляд цивільної справи за позовними вимогами за договором № SAMDNWFD0070028501100 від 06.12.2013 р. Щодо договору № SAMDNWFD0070028507100 від 06.12.2013 р. матеріали справи виділені в самостійне провадження (т. 1 а.с. 170). Ухвалою суду від 18.09.2020 р. залучено у в якості третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору, ТОВ «ФК «Фінілон» (т. 1 а.с. 171). 13.11.2020 р. представник позивача [PERSON] подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просив стягнути на користь позивача суму грошових коштів у розмірі 5 515 620,89 доларів США за договором № SAMDNWFD0070028501100 від 06.12.2013 р. (розрахунок здійснено станом на 13.11.2020 р.), що складається з: суми вкладу у розмірі 500 000,00 доларів США, не нарахованих та не сплачених відсотків у розмірі 4 253,16 доларів США, не нарахованих відсотків (за період з 07.03.2014 р. по 13.11.2020 р.) у розмірі 183 175,95 доларів США, 3% річних (за період з 29.12.2019 р. по 13.11.2020 р.) -13 191,78 доларів США, пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» (за період з 29.12.2019 р. по 13.11.2020 р.) у розмірі 4 815 000,00 доларів США (т. 1 а.с. 178-179). 13.11.2020 р. закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду на 9 лютого 2021 року (т. 1 а.с. 182). 25.03.2021 р. у справі зупинено провадження до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №320/5115/17-ц за позовом фізичної особи до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення процентів, 3% річних, неустойки (пені) за договором банківського вкладу (т. 1 а.с. 191). Ухвалою суду від 25.01.2022 р. у справі поновлено провадження та призначено до судового розгляду на 6 квітня 2022 року. 26.04.2022 р. представник відповідача Кобзар Ю.Б. подала суду письмові пояснення, в яких посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 09.11.2021 р. у справі № 320/5115/17, зазначила, що оскільки позивачем було направлено письмову заяву про розірвання депозитного договору 20.12.2019 р., яка отримана банком 26.12.2019, то в силу вимог ч. 3 ст. 651 ЦК України такий договір є розірваним через два банківських дні з дати отримання заяви, тобто з 29.12.2019 р., а отже з дня розірвання договору банківського вкладу будь-які підстави для нарахування відсотків на вклад відсутні. Також зазначила, що нарахування пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не може бути застосовано до даних правовідносин з моменту розірвання договору вкладу, оскільки між сторонами припинено споживчі правовідносини, у зв`язку із чим просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 13.06.2022 р. від представника відповідача Кобзар Ю.Б. надійшли письмові пояснення, відповідно до яких посилаючись на постанову Верховного Суду від 27.04.2022 р. у справі № 321/1260/19, вказала, що відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржником. Крім того, банком було отримано «мовчазну» згоду позивача, як кредитора, а отже доводи позивача щодо нікчемності договору про переведення боргу від 17.11.2014 р., укладеного між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» є необгрунтованими. 27.07.2022 р. представник позивача [PERSON] подав до суду письмові пояснення, відповідно до яких вважає, що вимоги позову є обґрунтованим та такими що підлягають задоволенню. Зазначив, що відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 09.11.2021 р. № 320/5115/17, договори, укладені між позивачем та банком є розірваними після набрання законної сили рішення суду про їх розірвання, а не після звернення вкладника до банку із заявою про розірвання депозитних договорів, а отже позивач не позбавлений вимагати пеню у розмірі 3% річних за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Ухвалою суду від 10 серпня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача Кобзар Ю.Б. про зупинення провадження у справі. У судовому засіданні представник позивача Дугінов Д.А. підтримав позовні вимоги. Представник відповідача Кобзар Ю.Б. позовні вимоги не визнала. Представник третьої особи ТОВ «ФК «Фінілон» до судового засідання не з`явився з невідомих причин. Тому, суд розглянув справу у його відсутність, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 06.12.2013 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір № SAMDNWFD0070028501100 (т. 1 а.с. 13). На виконання договору № SAMDNWFD0070028501100від 06..12.2013 р., на рахунок № [NUMBER] були внесені 500 000,00 доларів США. 26.12.2019 р. в АТ КБ «Приватбанк» отримано заяву позивача [PERSON] про розірвання договору № SAMDNWFD0070028501100, видачу депозитного вкладу та нарахованих відсотків (т. 1 а.с. 15). Вказані обставини підтверджуються оригіналом депозитного договору, оригіналом квитанції про внесення коштів на рахунок, які були оглянуті у судовому засіданні судом. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч. 1 ст. 1058 ЦК України). Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежність надання цих послуг. Враховуючи викладене, слід дійти висновку про поширення положень Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносин до розірвання договору банківського вкладу. Згідно з ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення) передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті (пункт 2.1 Положення). Згідно з пунктом 1.17 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція), в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за операціями з видачі готівки або приймання її для зарахування на відповідний рахунок із застосуванням платіжних пристроїв формується та роздруковується відповідний касовий документ (квитанція/чек банкомата, сліп) на паперовому носії, який видається клієнту. Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ. Отже, за нормами вказаної Інструкції на квитанції повинні міститися: підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-118цс14. Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника виникає право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника). Судом встановлено, що внесення грошових коштів підтверджуються договором та квитанцією. Оригінали договору банківського вкладу та квитанції про внесення грошових коштів судом оглянуті в судовому засіданні, копії містяться в матеріалах справи. Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що між сторонами було укладено вказаний договір банківського вкладу. До того ж представником відповідача факт укладання договору між ним та позивачем не заперечувався. На підставі положень договору строк його дії був неодноразово пролонгований. Заперечуючи щодо позову, відповідач посилався на те, що АТ КБ «Приватбанк» є неналежним відповідачем, що належним відповідачем у справі є ТОВ «ФК «Фінілон», оскільки останнє на підставі договору про переведення боргу від 17.11.2014 р. замість АТ КБ «Приватбанк» стало боржником за депозитним договором, укладеним сторонами, суд відхиляє, оскільки суду не надано доказів, а саме письмової згоди кредитора - позивача у справі на заміну боржника - АТ КБ «Приватбанк» у зобов`язанні за депозитним договором на іншу особу - ТОВ «ФК «Фінілон», що виключає здійснення заміни боржника у зобов`язання відповідно до положень ст. 520 ЦК України. Відповідно до ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення суми вкладу в розмірі 500 000,00 доларів США, оскільки між сторонами було укладено договір банківського вкладу, факт внесення грошових коштів підтверджується договором, квитанцією та вказане не заперечується АТ КБ «Приватбанк». Водночас, судом встановлено, що відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України. З метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банку України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, враховуючи Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», Декларацію Верховної Ради України від 20 березня 2014 року № 1139-VII «Про боротьбу за звільнення Украйни», Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території України» та з урахуванням неможливості здійснювати Національним банком України банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю окремих банків та відокремлених підрозділів банків, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також неможливість виконання такими банками та відокремленими підрозділами банків вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинних шляхом, або фінансування тероризму», Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», інших нормативно-правових актів Національного банку України, що свідчить про здійснення ними ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи кредиторів, у тому числі інших банків, Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову від 6 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» (далі - Постанова НБУ № 260). Згідно з п. 5 вказаної Постанови банки, у тому числі ПАТ КБ «Приватбанк», зобов`язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України. Рішенням Центрального банку Російської Федерації № РН-33/І від 21.04.2014 року, також було припинено з 21 квітня 2014 року діяльність відокремлених структурних підрозділів на території Республіки Крим і на території міста федерального значення Севастополя - ПАТ КБ «Приватбанк». За законодавством України чинність на окупованій території Автономної Республіки Крим нормативних актів Російської Федерації не визнається, та вони не підлягають виконанню. Водночас, наявність вказаного рішення Банку Росії щодо припинення діяльності на території АРК ПАТ КБ «Приватбанк» унеможливлює діяльність відокремленого підрозділу банку на території АРК та міста Севастополя - Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк». Тому, відокремлений підрозділ ПАТ КБ «Приватбанк» на території АРК та міста Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність, після окупації АРК та міста Севастополя. Неможливість банку здійснити повернення вкладу позивачеві у зв`язку з тим, що за законодавством Російської Федерації та відповідно до рішення Центрального Банку вказаної держави від 21 квітня 2014 року і рішень судів Російської Федерації відповідальність за повернення грошових коштів по вкладах покладено на автономну некомерційну організацію «Фонд захисту вкладників», судом не беруться до уваги, оскільки згідно зі ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Тому, невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення сум банківського вкладу з цих підстав є безпідставним. Щодо позовних вимог про стягнення відсотків, то суд дійшов висновку про їх часткове задоволення, виходячи з такого. Згідно з ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Умовами договору банківського вкладу передбачено його пролонгацію на умовах договору банківського вкладу. При чому, розрахунок процентів на новий строк при продовженні дії договору банківського вкладу здійснюється за процентною ставкою, яка діє в банку для продовжених депозитних вкладів, а у разі їх розірвання за процентною ставкою «На вимогу». Судом встановлено, що 26.12.2019 року Головний офіс ПАТ КБ «Приватбанк» отримав заяву позивача про розірвання депозитного договору, повернення вкладів та нарахованих відсотків, у зв`язку з чим він є розірваним через 2 банківських дні після отримання заяви вкладника, що відповідає положенню ч. 3 ст. 651 ЦК України, а саме з 29 грудня 2019 року, що також визнається представником відповідача. За таких обставин, суд дійшов висновку, що зазначений договір розірваний з 29.12.2019 р. за ініціативою вкладника, у зв`язку з чим між сторонами припинено правовідносини за цим договором та підстави для їх розірвання в судовому порядку відсутні, а отже вимоги позову в частині розірвання договору задоволенню не підлягають. За договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070028501100 від 06.12.2013 року із сумою вкладу 500 000,00 доларів США (а.с. 13) передбачено строк дії договору 366 днів, до 06.12.2014 року включно. Враховуючи можливість пролонгації договору та подання заяви про розірвання договору, вказаний договір продовжувався до 29.12.2019 року у такі періоди: -з 07.12.2014 р. по 07.12.2015 р. включно; -з 08.12.2015 р. по 07.12.2016 р. (високосний рік, який містить 366 днів) включно; -з 08.12.2016 р. по 08.12.2017 р. включно; -з 09.12.2017 по 09.12.2018 р. включно; -з 10.12.2018 р. по 10.12.2019 р. включно. Позивачем здійснено розрахунок суми ненарахованих відсотків з 07.03.2014 р., проте, доказів щодо ненарахування відсотків саме з вказаної дати, останнім не надано. Разом з тим, відповідно до Витягу з електронного додатку «Приложение 1 (Реестр Кредиторов) к договору перевода долга № б/н от 17.11.2014» стан заборгованості банку перед позивачем станом на 17.11.2014 року складав: 500 000 доларів США (сума вкладу) та 4 253,16 доларів США (відсотки за вкладом) (т. 1 а.с. 45, 46). Тому, суд дійшов висновку, що розрахунок не нарахованих відсотків необхідно здійснювати з 18.11.2014 р. У матеріалах справи міститься лист відповідача від 07.05.2020 р. № 20.1.0.0.0/7-200506/6676 з інформацією про зміну відсоткових ставок за договором «Стандарт» 12 міс. (т. 1 а.с. 112), відповідно до якого: 07.12.2014р - 11,0% річних; 12.01.2015р - 12,5% річних; 08.06.2015р - 11,5% річних; 04.08.2015р - 12,5% річних; 08.09.2015р - 11,5% річних; 01.10.2015р - 10,5% річних; 14.12.2015р - 10,0% річних; 19.01.2016р - 9,5% річних; 04.02.2016р - 8,5% річних; 10.03.2016р - 7,5% річних; 01.07.2016р - 7,0% річних; 19.07.2016р - 6,5% річних; 04.08.2016р - 6,0% річних; 23.11.2016р - 5,5% річних; 08.12.2016р - 6,5% річних; 01.01.2017р - 5,5% річних; 20.02.2017р - 4,5% річних; 04.05.2017р - 4,0% річних; 30.06.2017р - 3,75% річних; 14.07.2017р - 3,3% річних; 10.08.2017р - 3,25% річних; 01.11.2017р - 3,0% річних; 01.02.2018р - 2,75% річних; 06.04.2018р - 2,50% річних; 12.06.018р - 2,25% річних; 09.11.2019р - 1,25% річних по 07.05.2020 року. При цьому, відповідно до п. 7 договору банківського вкладу у разі продовження договору на новий строк процентна ставка відповідає ставці, яка діє в банку для вперше оформлених вкладів даного найменування і строку на дату зарахування коштів на депозитний рахунок. Тобто, у даному випадку відсоткова ставка на вклад береться з кожної дати продовження договору банківського вкладу. З урахуванням наведенеого, суд визначив наступний розрахунок процентів з урахуванням наданої інформації банком щодо розміру відсоткових ставок, а також в межах заявлених позовних вимог (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог станом на 13.11.2020, враховуючи дату розірвання договору 29.12.2019 р. (т. 1 а.с. 178): -з 18.11.2014 р. по 07.12.2015 р.: 500 000,00 доларів США х 11% (процентна ставка на дату зарахування коштів відповідно до умов п. 7 договору, тобто на 7 грудня 2014 року) / 365 х 366 днiв = 55 150,68 доларів США) -з 08.12.2015 р. по 07.12.2016 р. (високосний рік, який містить 366 днів) включно: 500 000,00 доларів США х 10,5% (процентна ставка на дату зарахування коштів відповідно до умов п. 7 договору, тобто на 8 грудня 2015 року) / 365 х 366 днiв = 52 643,84 доларів США) -з 08.12.2016 р. по 08.12.2017 р. включно: 500 000,00 доларів США х 6,5% (процентна ставка на дату зарахування коштів відповідно до умов п. 7 договору, тобто на 8 грудня 2016 року) / 365 х 366 днiв = 32 589,04 доларів США) -з 09.12.2017 по 09.12.2018 р. включно: 500 000,00 доларів США х 3% (процентна ставка на дату зарахування коштів відповідно до умов п. 7 договору, тобто на 9 грудня 2017 року) / 365 х 366 днiв = 15 041,10 доларів США) -з 10.12.2018 р. по 10.12.2019 р. включно: 500 000,00 доларів США х 2,25% (процентна ставка на дату зарахування коштів відповідно до умов п. 7 договору, тобто на 10 грудня 2018 року) / 365 х 366 днiв = 11 280,82 доларів США) Сума не нарахованих відсотків за період з 7.05.2014 р. по 10.12.2019 р. складає: 170 958,64 доларів США (4 253,16 доларів США + 55 150,68 доларів США + 52 643,84 доларів США + 32 589,04 доларів США + 15 041,10 доларів США + 11 280,82 доларів США) За період з 11.12.2019 р. по 28.12.2019 р. (з 29 грудня 2020 року договір є розірваним) пройшло менше 6 місяців (19 днів), у зв`язку з цим за вказаний період відповідно до п. 11 договору проценти нараховуються за вкладом «За вимогою» - у розмірі 0,01% на підставі протоколу Комітету управління активами і пасивами відповідача від 21.06.2017 року, що становить: 2,60 доларів США (500 000 х 0,01 % / 365 х 19 днів). Загальний розмір відсотків за договором банківського вкладу за період з 7.05.2014 р. по 28.12.2019 р. включно складає 170 961,24 доларів США (170 958,64 доларів США + 2,60 доларів США). Що стосується позовних вимог про нарахування та стягнення відсотків за період з 29.12.2019 р. (наступний день після розірвання договору) по 13.11.2020 року (з урахуванням позовних вимог), то суд дійшов висновку про відмову у їх задоволенні, виходячи з такого. Відповідно до заяви позивача договір банківського вкладу є розірваним на підставі положень 653 ЦК України з 29 грудня 2019 року. Отже, договірні зобов`язання на майбутнє, після розірвання договору банківського вкладу, між сторонами припинилися. Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Тобто після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Виплата ж передбачених договором та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договору вкладу та після припинення таких договору вказані проценти не нараховуються. Тому положення статті 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після розірвання договору банківського вкладу, яким припинено договори вкладу, не застосовуються. Відповідний правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 9 листопада 2021 року у справі 320/5115/17 з подібних правовідносин. Відповідно до частини третьої статті 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Укладений сторонами договір був строковим, не передбачав зобов`язання банка повідомляти клієнта про пролонгацію договору банківського вкладу, або погодження будь-яким способом розірвання договорів, тому факт розірвання договорів не пов`язується із зустрічними діями другої сторони. Ураховуючи те, що між позивачем та банком припинено правовідносини з договору банківського вкладу, то положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме щодо нарахування та стягнення пені за період з 29.12.2019 р. по 13.11.2020 р. (що є однією з позовних вимог) не поширюється на спірні правовідносини. Зазначений висновок узгоджується з висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 13 191,78 доларів США за період з 29 грудня 2019 року по 13 листопада 2020 року, оскільки вказане відповідає положенням ст. 625 ЦК України. Розрахунок 3% річних, здійснений позивачем, суд перевірив на його правильність за формулою 500 000 доларів США х 3% х 321 днів (за період з 29 грудня 2019 року по 13 листопада 2020 року) і він є правильним. Оскільки стягнення пені в іноземній валюті суперечить вимогам чинного законодавства, тому що згідно вимог ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у національній валюті, то пеня має обчислюватися та стягуватися за судовим рішенням виключно у національній валюті України - гривні. Таким чином суд конвертує суми 3% річних, розраховані у валюті, та стягує їх у гривні за офіційним курсом Національного банку України встановленим на 10.08.2022 року (36,5686 грн. за 1 долар США), що становить 13 191,78 доларів США х 36,5686 = 482 404,93 грн. При цьому, суд звертає увагу, що висновок Верховного Суду у справі № 320/5115/17 щодо нарахування 3% річних у валюті вкладу стосується правовідносин, які виникли у зв`язку з невиконанням рішення суду про розірвання договору банківського вкладу та повернення коштів. У зв`язку з цим, нарахування 3% річних у валюті вкладу до вказаних правовідносин не може застосовуватись, оскільки позивачем вони нараховані у зв`язку з розірванням договору банківського вкладу та не пов`язані з невиконанням відповідного рішення суду про стягнення коштів. Суд зазначає, що суми коштів, які підлягають стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача, зазначені без відрахування податків та зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. Суд дійшов такого висновку, виходячи з такого. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IVПодаткового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 Податкового кодексу України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 Податкового кодексу України). Перелік доходів, що включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, визначено статтею 164 Податкового кодексу України. Відповідно до пп. 164.2.8 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку на доходи фізичних осіб (далі -ПДФО) включаються, зокрема пасивні доходи (крім зазначених у підпункті 165.1.41 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України). До пасивних доходів, які оподатковуються ПДФО, належать, зокрема проценти на поточний або депозитний (вкладний) банківський рахунок і проценти на вклад (депозит) у кредитних спілках. Доходи у вигляді процентів, нараховані на суми банківських вкладних (депозитних) або поточних рахунків, ощадних (депозитних) сертифікатів, вкладів (депозитів) членів кредитної спілки у кредитній спілці оподатковуються відповідно до норм п. 170.4 ст. 170 Податкового кодексу України. Згідно з підпунктом «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім: а) сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю; б) відсотків, отриманих від боржника внаслідок прострочення виконання ним договірного зобов`язання; Згідно з пп. 174.4.1 п. 170.4 ст. 170 Податкового кодексу України податковим агентом платника ПДФО під час нарахування на його користь доходів у вигляді процентів є особа, яка здійснює таке нарахування, тобто банківська установа. Отже, податковий агент, згідно п.п. 14.1.180 Податкового кодексу України зобов`язаний нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV Податкового кодексу України, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються їй, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм у порядку, передбаченому ст. 18 та розділом IV Податкового кодексу України. При цьому, відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 Податкового кодексу України. Відповідно абзацу «а» п. 176.2 ст. 176 особи, які відповідно до Податкового кодексу України мають статус податкових агентів, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати(перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок. Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми нарахованих банком відсотків на депозитні кошти та неустойка (пеня, штрафи), стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку та, відповідно, підлягають оподаткуванню на загальних підставах за ставками, визначеними Податковим Кодексом України. Тому, з метою недопущення неоднозначного тлумачення судового рішення під час його виконання, з огляду на те, що при виконанні судового рішення та при наявності відкритого виконавчого провадження з приводу виконання такого рішення, виникатимуть питання щодо порядку виконання судових рішень в частині сплати боржником грошових коштів стягувачу, які повинні бути оподатковані у встановленому законом порядку, суд дійшов висновку про зазначення у резолютивній частині рішення про те, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. Оскільки позивач при поданні позову був звільнений від сплати судового збору, то відповідно до ст. 141 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Загальна сума, яка підлягає стягненню 684 153,02 доларів США (вклад в розмірі 500 000,00 доларів США + відсотки у розмірі 170 961,24 доларів США + 3% річних у розмірі 13 191,78 доларів США), що за офіційним курсом Національного банку України встановленим на час подання позову (08.01.2020 р.) становить: 684 153,02 х 23,6785 (23,6785 грн. за 1 долар США) = 2 516 656,88 грн. Відповідно до ст. 4, 6 Закону України «Про судовий збір» станом на час подання позову (08.01.2020 р.) позивач повинен був сплатити з урахуванням ціни позову судовий збір у розмірі 1% від ціни позову, що становить 25 166,57 грн. Максимальний розмір судового збору станом на 08.01.2020 р. складав 10 510,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 10 510,00 грн.

Outcome: partial