Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] , третя особа Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом. В обґрунтуванні позовних вимог посилалася на те, що вона з 04.11.1958 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Під час шлюбу позивачка разом з чоловіком за спільні кошти та власними зусиллями збудували житловий будинок [ADDRESS] , який на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.10.1985 року, виданого відділом комунального господарства виконкому АНД району згідно з рішенням виконкому АНД районної ради м. Дніпропетровська №469/10 від 20.09.1985 року, був зареєстрований за [PERSON] . Таким чином, у спільному майні подружжя позивачці належить 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина, на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Окрім позивачки, спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є їх діти - відповідачі у справі: [PERSON] та [PERSON] , які у встановлений законом строк відмовилися від прийняття спадщини. Спадщину після смерті чоловіка [PERSON] позивачка прийняла відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України та звернулась до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Проте, державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Писарєвою Н.С. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно. Так, правовстановлюючий документ на житловий будинок [ADDRESS] , а саме свідоцтво про право власності на житло від 29.10.1985 року, видане відділом комунального господарства виконкому АНД району, згідно з рішенням виконкому АНД районної ради м.Дніпропетровська №469/10 від 20.09.1985 року, зареєстроване в КП «ДМБТІ» та записано в реєстрову книгу №448 за реєстровим №72, було втрачено та місце зберігання оригіналу вказаного свідоцтва невідоме, що унеможливлює отримання його дублікату. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила суд: -визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , як за подружжям; -визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . У підготовче судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила слухати справу у її відсутності, про що надала до суду письмову заяву. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, надали до суду заяви, у яких просили суд розглянути справу у їх відсутності, позов визнали та проти його задоволення не заперечували. Представник третьої особи Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори просив розглянути справу у його відсутності та ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства, про що надав письмову заяву. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи та копію спадкової справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] із 04.11.1958 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 04.11.1958 року, актовий запис №10 (а.с.5). Під час шлюбу подружжям за спільні кошти збудовано житловий будинок [ADDRESS] , який на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.10.1985 року, виданого відділом комунального господарства виконкому АНД району, згідно з рішенням виконкому АНД районної ради м. Дніпропетровська №469/10 від 20.09.1985 року, був зареєстрований за [PERSON] (а.с.7). Вказане нерухоме майно зареєстровано до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи підлягають застосуванню положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Згідно зі статтею 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує допоки не спростована. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя. Отже, судом встановлено, що житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя та розмір їх часток у праві власності на неї є рівним, тобто по 1/2 частки у кожного. Відтак, [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності 1/2 частки вказаного домоволодіння. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 01.07.2021 року Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), атів запис №1305 (а.с.6). Четвертою дніпровською державною нотаріальною конторою 24.12.2021 року відкрито спадкову справу №1151/2021 після смерті [PERSON] . Діти спадкодавця [PERSON] та [PERSON] 24.12.2021 року надали нотаріусу заяви про відмову від спадщини на користь [PERSON] , за №3410 та №1151 (а.с.27 зворот., 28). [PERSON] , яка діяла в інтересах [PERSON] , на підстави довіреності, посвідченої 22.07.2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Насобіною Т.В., за №562, звернулася 12.05.2022 року до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину (а.с.47). Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Писарєвї Н.С. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно. Відповідно до листа КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради від 18.01.2022 року №652, в інвентаризаційній справі містяться відомості про право приватної власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , у цілому за [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.10.1985 року, виданого відділом комунального господарства виконкому АНД району, згідно з рішенням виконкому АНД районної ради м.Дніпропетровська №469/10 від 20.09.1985 року, зареєстроване в КП «ДМБТІ» та записано в реєстрову книгу №448 за реєстровим №72. Крім цього, КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради надано копію вказаного свідоцтва (а.с.41). Позивач значила, що свідоцтво про право власності на житло від 29.10.1985 року, видане відділом комунального господарства виконкому АНД району, згідно з рішенням виконкому АНД районної ради м.Дніпропетровська №469/10 від 20.09.1985 року, було втрачено, а місце зберігання оригіналу вказаного свідоцтва невідоме, що унеможливлює отримання його дублікату. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з положеннями ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до норм ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. За приписами ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, тобто зміна власника майна, що підлягає державній реєстрації, неможлива без перереєстрації права власності. Тому свідоцтво про право на спадщину є обов`язковим, коли об`єктом спадкування є нерухоме майно, що підлягає обов`язковій державній реєстрації. Для підтвердження наявності спадкового майна, яке підлягає державній реєстрації та місця його знаходження, нотаріусу слід подати документ, що підтверджує право власності спадкодавця на майно з відміткою органу, що проводить реєстрацію, або реєстраційного посвідчення, яке є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа. У свою чергу, право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця лише з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Враховуючи, що до позивачки перейшли права на спадкове майно, однак вона не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину відповідно до вимог чинного законодавства у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на домоволодіння, тому суд вважає, що даний спір підлягає вирішенню в судовому порядку та позивачем обрано правильний спосіб захисту. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Пунктом 1 ч. 2 ст.16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку, шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК України. За змістом ст. 392 ЦК України, належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 321 ЦК України також визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Пунктами 4.15, 4.18 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року N 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкодавця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Отже, відсутність факту офіційного визнання перешкоджає належному володінню користуванню та розпорядженню успадкованим майном, створює умови правової невизначеності речових прав позивача. При цьому, в даному випадку, нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Відсутність у позивача правовстановлюючих документів на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , перешкоджає їй у реалізації спадкових прав та оформленню спадщини нотаріусом. Згідно зі ст.30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою. Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, тому вважає визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , як за подружжям; та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Витрати по справі суд вважає покласти на рахунок сторони, що їх понесла.

Outcome: approved