Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-01 00:00:00

04 листопада 2016 року [PERSON] та [PERSON] звернулася в суд з позовом Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укпрофофздоровниця», Дочірнього підприємства «Санаторій Немирів ЗАТ «Укпрофофздоровниця» про відшкодування збитків, в якому просили стягнути з відповідачів відшкодування збитків, завданих вилученням нерухомого майна за рішенням суду, в розмірі 194165,63 грн, з яких 92500,00 грн. [PERSON] та 101665,63 грн [PERSON] . На обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що 12 липня 2010 року конкурсною комісією ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» проводився комерційний конкурс з продажу будівлі спального корпусу № 11 літ. А-3 загальною площею 1200,7 кв. м, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Вказаний об`єкт нерухомості належав на праві власності ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниці» та перебував на балансі ДП «Санаторій Немирів». Учасниками цього конкурсу були зокрема, вони - [PERSON] та [PERSON] 15 липня 2010 року вони отримали від відповідача ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» повідомлення про результати проведення конкурсу, згідно з яким вони були визнані переможцями в комерційному конкурсі з продажу вищевказаного об`єкта. 23 липня 2010 року між ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» (Продавець) та [PERSON] і [PERSON] (Покупці) було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, згідно з п. 1 якого Продавець продає та зобов`язується передати у власність Покупцям, а Покупці купують у рівних частинах та зобов`язуються оплатити і прийняти у власність спальний корпус № 11 літ. А-3, загальною площею 1200,7 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 23 липня 2010 року було складено Акт прийому-передачі до даного Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23 липня 2010 року. 16 серпня 2010 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» зареєструвало за [PERSON] та [PERSON] право власності (по 1/2 кожному) на вказане приміщення. Проте 07 липня 2011 року прокурор Яворівського району Львівської області звернувся у Яворівський районний суд Львівської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України з позовом до [PERSON] , [PERSON] , ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» про визнання недійсним договору та витребування майна. Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 03 листопада 2011 року у справі № 2-1239/2011) позов прокурора було задоволено повністю: визнано недійсним укладений між ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» та [PERSON] і [PERSON] договір купівлі-продажу від 23 липня 2010 року спального корпусу [ADDRESS] ; скасовано державну реєстрацію права власності на будівлю даного спального корпусу; витребувано від [PERSON] та [PERSON] будівлю спального корпусу на користь Фонду державного майна України. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05 лютого 2014 року дане рішення Яворівського районного суду Львівської області від 03 листопада 2011 року було залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 червня 2014 року рішення судів першої та апеляційної інстанції залишено без змін. Таким чином, придбане ними у ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» (ДП «Санаторій Немирів») майно за рішенням суду було вилучено на користь третьої особи, а саме держави в особі Фонду державного майна України. Вилучення за рішенням суду у позивачів майна відбулося з підстав, які виникли до укладення між сторонами договору купівлі-продажу, а саме з обставин, що пов`язані із правомірністю набуттям ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» права власності на дане нерухоме майно. Разом з тим, на момент укладення договору купівлі-продажу від 23 липня 2010 року у них не було підстав допускати ймовірності того, що у ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» відсутні права на відчуження майна. Зокрема, спірне майно належало ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» на підставі рішення Виконавчого комітету Немирівської селищної ради Яворівського району Львівської області № 47 від 19 червня 2008 року, що підтверджувалось свідоцтвом про право власності від 30 липня 2008 року. Правовстановлюючий документ на право власності був чинним, судом не скасований. Крім того, на момент укладення договору були відсутність заборони відчуження (арешту) чи податкової застави цього майна перевірялось шляхом отримання витягу № 27908147 від 23 липня 2010 року з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та витягу № 27908237 від 23 липня 2010 року з Державного реєстру застав рухомого майна про податкову заставу. Положенням п. 4 договору купівлі-продажу від 23 липня 2014 року тож було передбачено, що Продавець засвідчив, що від Покупців не приховано обставин, які мають істотне значення; до укладення цього Договору нерухоме майно іншим способом не відчужене; нерухоме майно як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передане; щодо нього відсутні судові спори; внаслідок продажу нерухомого майна не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб; нерухоме майно є вільне від будь-яких майнових прав і претензій третіх осіб. Положенням п. 5 цього Договору було передбачено, що Продавець стверджує, що на вказане вище нерухоме майно не поширюються права третіх осіб, інші речові права. Отже, зазначені вище доводи у сукупності, вказують на те, що у покупців не було яких-небудь підстав засумніватися у праві відчужувача на продаж майна на час укладення договору. Таким чином, між сторонами склалися правовідносини, за якими продавець повинен відшкодувати покупцеві збитки на підставі ст. 661 Цивільного кодексу України. З огляду на це, вони як покупці за договором купівлі-продажу від 23 липня 2010 року мають право вимагати від продавця відшкодування завданих їм збитків внаслідок вилучення придбаного майна. Також оскільки спальний корпус на момент укладення договору купівлі-продажу перебував на балансі ДП «Санаторій Немирів», то це підприємство як дочірнє підприємство ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця», у якого на балансі перебувало це майно, також повинно нести солідарну відповідальність у відшкодуванні заподіяних позивачам збитків. Внаслідок вилучення майна на користь третьої особи, вони втратили придбане ними майно, у зв`язку з чим їм було завдано збитків у розмірі ринкової вартості нежитлового приміщення спального корпусу [ADDRESS] . За попередніми даними, ринкова вартість цього майна на момент подачі позовної заяви становила 185000,00 грн. Оскільки їх частки у праві власності на це майно становлять по 1/2, то розмір завданих кожному із них збитків становить по 92500,00 грн. Крім того, відшкодуванню підлягають також витрати, які понесені позивачем [PERSON] в процесі укладення та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, зокрема, до таких витрати належать 4165,63 грн збору на обов`язкове державне пенсійне страхування та 5000,00 грн державного мита при посвідченні договору нотаріусом. Отже, загальний розмір завданих їм збитків, які підлягають відшкодуванню відповідачами в порядку ст. 661 Цивільного кодексу України, становлять 194165,63 грн, з яких 92500,00 грн збитків, завданих [PERSON] та 101665,63 грн збитків, завданих [PERSON] . Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 листопада 2016 року головуючим суддею було визначено Гоцка В.І. Ухвалою судді від 07 листопада 2016 року відкрито провадження у справі та призначено попереднє судове засідання. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року підготовку справи до судового розгляду завершено, справу призначено до судового розгляду. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 грудня 2017 року головуючим суддею визначено Карпин І.М. Ухвалою судді від 22 грудня 2017 року матеріли справи прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання. 23 квітня 2018 року представник позивачів [PERSON] подав заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просить стягнути із Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» завдані позивачам збитки в розмірі 2204900,00 грн. на користь [PERSON] та 2214065,63 грн на користь [PERSON] . Заява обґрунтована тим, що позивачі звертаються до суду з вимогами про відшкодування збитків у розмірі реальної (ринкової) вартості нежитлового приміщення спального корпусу площею 1200,7 кв. м на момент розгляду справи. Проте на час звернення до суду у позивачів не було документів, які підтверджували реальну ринкову вартість цього майна на момент розгляду справи. 19 квітня 2018 року суб`єкт оціночної діяльності ФОП [PERSON] склав Звіт про оцінку нерухомого майна, а саме будівлі спального корпусу № 11 під літ. А-3, площею 1200,7 кв. м, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до складеного звіту, ринкова вартість об`єкта оцінки без врахування ПДВ становить 4409800,00 грн. Оскільки частки [PERSON] та [PERSON] у праві власності на це майно становлять по 1/2 частині, то розмір завданих кожному із них збитків становить по 2204900,00 грн. Крім того, як було зазначено в позовній заяві, відшкодуванню підлягають також витрати, які понесені позивачем [PERSON] в процесі укладення та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, зокрема, до таких витрати належать 4165,63 грн збору на обов`язкове державне пенсійне страхування та 5000,00 грн державного мита при посвідченні договору нотаріусом. Отже, загальний розмір завданих їм збитків, які підлягають відшкодуванню відповідачами в порядку ст. 661 Цивільного кодексу України, становлять 4418965,63 грн, з яких 2204900,00 грн. [PERSON] та 2214065,63 грн. [PERSON] . Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 26 червня 2018 року позов [PERSON] , [PERSON] в частині позовних вимог до ДП «Санаторій Немирів» ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» було залишено без розгляду. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 26 червня 2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 31 жовтня 2018 року вирішено, що в зв`язку із зміною найменування в подальшому відповідачем у справі слід вважати Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладі профспілок України «Укрпрофоздоровниця». Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 29 березня 2021 року провадження у справі зупинено до часу залучення у справі правонаступників [PERSON] , який помер [INFO] . 11 травня 2021 року представник позивача подав додаткові письмові пояснення, в яких зазначив таке. Позивачі [PERSON] та [PERSON] 23 липня 2010 року придбали кожен по 1/2 частині нерухомого майна - приміщення спального корпусу [ADDRESS] , оплатили за договором вартість цього майна, здійснили державну реєстрацію права власності на нього. В подальшому 03 листопада 2011 року рішенням Яворівського районного суду Львівської області у справі № 2-1239/2011, яке залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05 лютого 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 червня 2014 року, задоволено позов прокурора та витребувано вищевказане нерухоме майно від [PERSON] та [PERSON] на користь Фонду державного майна України. Предмет спору становить вимога про стягнення із ПрАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» 4418965,63 грн. (2204900,00 грн на користь [PERSON] та 2214065,63 грн на користь [PERSON] . Загальний розмір завданих позивачам збитків становить 4418965,63 грн, з яких 4409800,00 грн ринкова вартість вилученого у позивачів нерухомого майна, що підтверджується Звітом про оцінку нерухомого майна (по 1/2 із цієї суми [PERSON] та 1/2 [PERSON] (його правонаступникам); 4165,63 грн. сума сплаченого [PERSON] збору на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно з платіжним дорученням доручення № 8 від 23 липня 2010 року; 5000,00 грн сума сплаченого [PERSON] державного мита при посвідченні договору купівлі-продажу щодо придбання вищевказаного нерухомого майна. За змістом норми ст. 661 Цивільного кодексу України відповідальність продавця перед покупцем у випадку евікції настає саме у формі відшкодування завданих покупцеві збитків. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно з ч. 2 ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Отже, питання щодо визначення розміру збитків, які підлягають до відшкодування, визначено законодавчо та становлять відповідно грошову суму реальної вартості втраченого майна на час розгляду справи в суді. Положенням ст. 661 Цивільного кодексу України в якості відповідальності продавця перед покупцем за евікцію визначено зобов`язання продавця відшкодувати саме збитки, а не здійснити компенсацію сплачених покупцем за договором купівлі-продажу грошових коштів. Іншого тлумачення поняття «збитки», ніж це вбачається із суті правових норм ст.ст. 22, 1192 Цивільного кодексу України, цивільним законодавством не передбачено. Тому підставними та обґрунтованими є вимоги позивачів саме щодо стягнення з відповідача суми збитків, виходячи з ринкової вартості нерухомого майна, яке було за рішенням суду вилучено у позивачів на користь третьої особи. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 16 серпня 2021 року поновлено провадження у справі та залучено до часті в справі правонаступників позивача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 16 серпня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про залишення позовних вимог позивачів без розгляду. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 жовтня 2021 року головуючим суддею визначено Поворозника Д.Б. В судове засідання позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та їх представник адвокат Станько Т.Р. не прибули, однак представник 04 липня 2022 року подав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивачів, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить позов задовольнити. Представник відповідача Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладі профспілок України «Укрпрофоздоровниця» адвокат Заєць Н.О. в судове засідання, призначене на 25 липня 2022 року, не прибула, про дату час та місце розгляду справи була повідомлена шляхом надіслання судової повістки SMS-повідомленням, що підтверджується відповідною довідкою, складеною секретарем судового засідання. Про причини неявки суд не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи чи будь-яких інших до суду не подавала. Також представник відповідача не прибула в попередні судові засідання, які були призначені на 26 травня 2022 року та 04 липня 2022 року, однак подавала клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з тим, що наказами Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладі профспілок України «Укрпрофоздоровниця» від 24 травня 2022 року № 40 та від 30 червня 2022 року № 20-к відповідно було оголошено простій не з вини працівників, зокрема, Управління правового забезпечення, в періоди відповідно з 26 травня 2022 року до 30 червня 2022 року та з 01 липня 2022 року до 10 липня 2022 року, в зв`язку з чим суд двічі відкладав розгляд справи. Відповідно до ч. 5 ст. 130 Цивільного процесуального кодексу України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Враховуючи, подану заяву представником позивачів, а також неявку представника відповідача, який був належно повідомлений про дату , час та місце судового засідання, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та їх представників, на підставі поданих ними письмових пояснень та доказів. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, у зв`язку з неявкою учасників. Частинами 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 25 липня 2022 року, є дата складення повного судового рішення 03 серпня 2022 року. Оцінивши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, зважаючи на таке. Суд встановив, що 12 липня 2010 року конкурсною комісією ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» проводився комерційний конкурс з продажу будівлі спального корпусу № 11 літ. А-3, загальною площею 1200,7 кв. м, розташованого за адресою: [ADDRESS] . 15 липня 2010 року [PERSON] та [PERSON] отримали від ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» повідомлення № 11-05/1335 про результати проведення конкурсу, згідно з яким вони визнані переможцем в комерційному конкурсі з продажу будівлі зазначеного спального корпусу. 23 липня 2010 року між ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» (Продавець) та [PERSON] і [PERSON] (Покупці) був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна - будівлі спального корпусу № 11 літ. А-3, загальною площею 1200,7 кв. м, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Також 23 липня 2010 року сторонами було складено Акт прийому-передачі до Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23 липня 2010 року, відповідно до якого було передано [PERSON] та [PERSON] будівлю зазначеного спального корпусу, загальною вартістю 160000,00 грн, які покупцями були сплачені. Факт сплати позивачами вартості зазначеної будівлі підтверджується копією платіжного доручення від 21 липня 2010 року № 1. Також [PERSON] сплатив 4165,36 грн збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що підтверджується копією платіжного доручення № 8 від 23 липня 2010 року, та 5000,00 грн державного мита при посвідченні договору приватним нотаріусом Антух Л.В., що підтверджується копією відповідної довідки нотаріуса. Факт належності ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» зазначеного нерухомого майна на час проведення конкурсу та укладення договору купівлі-продажу підтверджується наявними в матеріалах справи копіями витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 26 червня 2010 року № 26539137 та рішення Виконавчого комітету Немирівської селищної ради Яворівського району Львівської області № 47 від 19 червня 2008 року. ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» на підставі зазначених вище договору купівлі-продажу та акту прийому-передачі від 23 липня 2010 року зареєструвало за [PERSON] та [PERSON] право власності (по 1/2 кожному) на спальний корпус № 11 літ. А-3, загальною площею 1200,7 кв. м, розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 16 серпня 2010 року № 27031196. Однак рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 03 листопада 2011 року у справі № 2-1239/2011 за позовом Прокурора Яворівського району Львівської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до ФОП [PERSON] , [PERSON] та ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця», треті особи: Федерація незалежних профспілок України та ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» було задоволено позов прокурора: визнано недійсним укладений між Закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» та фізичною особою - підприємцем [PERSON] та [PERSON] 23 липня 2010 року договір купівлі-продажу будівлі спального корпусу № 11, літ. А-3, загальною площею 1200,7 кв. м, санаторію «Немирів», розташованого за адресою: [ADDRESS] , посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антухом Л.В.; скасовано державну реєстрацію права власності на будівлю спального корпусу № 11, літ. А-3, загальною площею 1200,7 кв. м, санаторію «Немирів», розташованого за адресою: [ADDRESS] у реєстровій книзі Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» та у єдиному реєстрі прав власності на нерухоме майно; витребувано із незаконного володіння фізичної особи - підприємця [PERSON] та [PERSON] нерухоме майно, а саме будівлю спального корпусу № 11, літ. А-3, загальною площею 1200,7 кв. м, санаторію «Немирів», розташованого за адресою: [ADDRESS] ; визнано за державою в особі Фонду державного майна України право власності на приміщення спального корпусу № 11, літ. А-3, загальною площею 1200,7 кв. м, санаторію «Немирів», розташованого за адресою: [ADDRESS] . Рішення суду було мотивоване тим, що майно, а саме зазначене приміщення спального корпусу, передане до статутного фонду Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», являється державною власністю і товариство, не ставши власником майна, не мало права без згоди Фонду державного майна України продавати його. Ухвалами Апеляційного суду Львівської області від 05 лютого 2014 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 червня 2014 року дане рішення Яворівського районного суду Львівської області від 03 листопада 2011 року було залишено без змін. Отже, суд встановив, що придбане [PERSON] та [PERSON] у ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» майно (будівля спального корпусу № 11 літ. А-3, загальною площею 1200,7 кв. м, розташованого за адресою: [ADDRESS] ) за рішення суду, яке набрало законної сили, було вилучено на користь третьої особи, а саме держави в особі Фонду державного майна України. Відповідно до ч. 1 ст. 661 Цивільного кодексу України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Отже, у разі, якщо позов власника про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено, покупець цього майна має право відповідно до даної норми звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу. У постанові Верховного Суду України від 29 червня 2016 року у справі № 6- 1376цс16 викладено правовий висновок про те, що ст. 330 Цивільного кодексу України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу його не можна витребувати в нього. Одним із чинників дотримання принципу пропорційності при втручанні у право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі ст. 661 Цивільного кодексу України. Аналогічна висновки щодо застосування норм права висловлені у постанові Верховного Суду від 28 травня 2020 року у справі № 332/1766/17. Відповідно до положень 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, у тому числі є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно з ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд погоджується з доводами представника позивачів, що у спірному випадку наявні передбачені законом, а саме ст. 661 Цивільного кодексу України підстави, для відшкодування позивачам збитків, оскільки на момент укладення описаного вище договору купівлі-продажу від 23 липня 2010 року у [PERSON] та [PERSON] не було обґрунтованих та об`єктивний підстав знати чи допускати ймовірності того, що у продавця ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» відсутні права на відчуження придбаного ними майна (будівля спального корпусу № 11 літ. А-3, загальною площею 1200,7 кв. м, розташованого за адресою: [ADDRESS] ), оскільки право власності на це майно було у встановленому законом порядку зареєстроване ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» та посвідчувалось відповідним свідоцтвом про право власності від 30 липня 2008 року, виданим на підставі рішення Виконавчого комітету Немирівської селищної ради Яворівського району Львівської області № 47 від 19 червня 2008 року, та витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 26 червня 2010 року № 26539137. Також на час укладення даного договору були відсутні будь-які обтяження цього нерухомого майна, в тому числі заборона його відчуження. Отже, вилучення за вказаним вище рішенням суду у [PERSON] та [PERSON] майна відбулося з підстав, які виникли до укладення між сторонами договору купівлі-продажу, а саме щодо правомірності розпоряджання ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» даним нерухомим майном. Відповідно, у [PERSON] та [PERSON] виникло право вимоги до ПАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» про відшкодування збитків у вигляді вартості придбаного ними нерухомого майна, яке в подальшому вибув з їх власності не з їх вини і відповідач, як продавець цього нерухомого майна, зобов`язаний відшкодувати покупцям завдані збитки відповідно до вимог ст. 661 Цивільного кодексу України. Щодо розміру збитків, які повинен відшкодувати відповідач позивачам, суд зазначає таке. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, наведеною, зокрема, в рішенні від 08 липня 1986 року у справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства», одним із елементів дотримання принципу пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. Вирішуючи питання про грошове стягнення у справах за позовами про захист права приватної власності на майно, суд має виходити з того, що вартість спірного майна визначається погодженням сторін, а за його відсутності дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Аналогічні правові висновки висловлено у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 640/14719/15-ц. В цій постанові суд касаційної інстанції також погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про обґрунтованість стягнення з продавця на користь покупця на підставі ст. 661 Цивільного кодексу України саме дійсної вартості квартири, вилученої у позивача за рішенням суду на користь третіх осіб, з підстав, що виникли до її продажу, а саме ринкову вартість нерухомого майна згідно з із звітом, складеним суб`єктом оціночної діяльності, а не суму, сплачену покупцем згідно з договором купівлі-продажу. У справі, що розглядається, представник позивачів надав суду Звіт про оцінку нерухомого майна, а саме Будівлі спального корпусу №11 під літ. «А-3», загальною площею 1200,7 м. кВ, розташованого за адресою: [ADDRESS] , станом на 19 квітня 2018 року, проведеного ФОП [PERSON] , який є ліцензованим суб`єктом оціночної діяльності, згідно з яким ринкова вартість об`єкта оцінки без врахування ПДВ, становить 4409800,00 грн. Зі свого боку, відповідач будь-яких заперечень та доказів з приводу розміру ринкової вартості нерухомого майна, встановленого суб`єктом оціночної діяльності, суду не надав і зазначеного висновку (звіту) не спростував. Зважаючи на викладене вище, суд дійшов висновку, що з ПАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» слід стягнути на користь позивачів на підставі ст. 661 Цивільного кодексу України саме дійсну ринкову вартість зазначеної вище будівлі в розмірі 4409800,00 грн, а також описані вище витрати, пов`язані з придбанням цього нерухомого майна, а саме 4165,36 грн збору на обов`язкове державне пенсійне страхування та 5000,00 грн державного мита при посвідченні договору нотаріусом. Крім цього, суд встановив, що, як описано вище, один із покупців майна [PERSON] помер [INFO] , а його спадкоємцями є дочки [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується матеріалами спадкової справи № 8/2019, та які ухвалою суду були залучені до участі в справі як правонаступники [PERSON] . При цьому, згідно з матеріалами спадкової справи, [PERSON] є спадкоємцем 4/5 частин, а [PERSON] - 1/5 частини спадкового майна [PERSON] . Отже, на користь позивачів [PERSON] та [PERSON] слід стягнути суми збитків, право на відшкодування яких мав їх батько [PERSON] , пропорційно до їх часток у спадковому майні, а саме 4/5 і 1/5 відповідно. Щодо доводів відповідача, викладених у запереченні на клопотання представника позивача про залучення [PERSON] та [PERSON] до участі у справі як правонаступників [PERSON] , а саме що вони не є спадкоємцями в частині відшкодування [PERSON] спірних збитків, так як згідно із свідоцтвами про право на спадщину після смерті батька не прийняли в порядку спадкування зазначеного нерухомого майна (спального корпусу санаторію) та/чи зобов`язань за договором купівлі-продажу від 23 липня 2010 року, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 2 ст. 608 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов`язаним з особою кредитора. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 1219 Цивільного кодексу України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Європейський суд з прав людини в рішенні від 06 грудня 2007 року у справі «Воловик проти України» зазначив, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права Такі роз`яснення надано в рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Згідно з п. 6 ст 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як ст. 3 загалом, так і п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зроблено висновок, що закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах. При застосуванні буквального тлумачення ч. 1 ст. 1230 Цивільного кодексу України можливий висновок, що спадкоємці набуватимуть лише право на відшкодування збитків завданих спадкодавцеві у договірних зобов`язаннях. Однак це не в повній мірі відповідало би нормам ст. ст. 608, 1218, 1219 Цивільного кодексу України та суперечило б принципу справедливості, інакше в нерівному становищі опинялися спадкоємці кредитора-учасника договірного зобов`язання та спадкоємці кредитора-учасника недоговірного зобов`язання. Тому основним критерієм, при включенні таких прав до складу спадщини, повинно бути встановлено, чи є право нерозривно пов`язаним із особою кредитора. Аналогічні висновки щодо застосування норм права висловлені у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 662/541/15-ц. Враховуючи наведене вище, суд зазначає, що для вирішення питання чи мають право спадкоємці (доньки) [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] право на отримання відшкодування збитків, які мали бути відшкодовані [PERSON] ПАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця», слід встановити, чи є таке право нерозривно пов`язаним із особою кредитора [PERSON] . З врахуванням наведених вище норм Цивільного кодексу України та висновків Верховного Суду, суд зазначає, що ними безпосередньо передбачено перехід до спадкоємців права на відшкодування збитків. Додатковим аргументом включення права на відшкодування шкоди у недоговірному зобов`язанні до складу спадщини вказує зміст ч. 1 ст. 1231 Цивільного кодексу України, у якій передбачено перехід у спадщину обов`язку відшкодувати майнову шкоду у недоговірному зобов`язанні. Такий висновок також наведено у згаданій вище постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 662/541/15-ц. Також спірні збитки, право на отримання яких [PERSON] мав на підставі ст. 661 Цивільного кодексу України, не пов`язані нерозривно з ним особисто, зокрема, таке право [PERSON] не є його особистим немайновим правом, не є правом на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, правом на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, правом на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом тощо. Також суд вважає, що спірні правовідносин не вичерпали свою дію (не припинилися) в зв`язку із смертю [PERSON] як первісного кредитора у правовідносинах із ПАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» і продовжують існувати до остаточного вирішення питання про відшкодування спірних збитків. Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку про те, право на відшкодування збитків [PERSON] (спадкодавцеві позивачів [PERSON] та [PERSON] ) безпосередньо не пов`язане з особою спадкодавця, не має суто особистого характеру, а тому в спірних правовідносинах допускається правонаступництво. Крім того, суд враховує, що, як зазначено вище, ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 16 серпня 2021 року було залучено до часті в справі правонаступників позивача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до п. 28 ч. 1 ст. 353 Цивільного процесуального кодексу України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо заміни сторони у справі (процесуальне правонаступництво) або сторони виконавчого провадження. Однак відповідач не оскаржив зазначену ухвалу суду в апеляційному порядку, відповідно, вона набрала законної сили і є чинною. Враховуючи наведені вище обставини та норми законодавства, суд дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити та стягнути з ПАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» на користь позивачів в порядку ст. 661 Цивільного кодексу України збитки в загальному розмірі 4418965,63 грн (4409800,00 грн - дійсна вартість спального корпусу № 11 літ. А-3, загальною площею 1200,7 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та витрати, які понесені [PERSON] в процесі укладення та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу - 4165,63 грн збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та 5000,00 грн державне мито при посвідченні договору нотаріусом), зокрема: 2204900,00 грн. на користь [PERSON] (половина вартості будівлі); 442813,12 грн на користь [PERSON] і 1771252, 51 грн на користь [PERSON] , тобто в розмірі відповідно 4/5 і 1/5 частин спадщини [PERSON] (половина вартості будівлі і витрат, пов`язані оформленням її придбання). Згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання позовної заяви та заяви про збільшення розміру позовних вимог [PERSON] сплатила судовий збір в загальному розмірі 4359,50 грн, що підтверджується квитанціями від 02 вересня 2016 року № ПН942 та від 23 квітня 2018 року № 63, а [PERSON] - 4451,16 грн, що підтверджується квитанціями від 02 вересня 2016 року № ПН948 та від 23 квітня 2018 року № 62. Судовий збір сплачено в розмірах, встановлених ст. 4 Закону України «Про судовий збір». Оскільки суд ухвалив рішення про задоволення позовних вимог з відповідача ПАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» слід стягнути на користь позивачів судовий збір відповідно до частини задоволених їх позовних вимог, а саме: на користь [PERSON] судові витрати із сплати судового збору в розмірі 4359,50 грн; на користь [PERSON] в розмірі 890,50 грн; на користь [PERSON] в розмірі 3560,00 грн.

Outcome: approved