Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-28 00:00:00

У березні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ПЕРФЕКТ ТІМ» звернулися з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання послуг. У своїй позовній заяві просили суд cтягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРФЕКТ ТІМ» заборгованість за Договором про надання послуг від 21.04.2021 року у розмірі 201 600,00 грн. (двісті одна тисяча шістсот гривень 00 коп.). Cвої позовні вимоги мотивували тим, що між ТОВ «ПЕРФЕКТ ТІМ» (Позивач) та [PERSON] (Відповідач) був укладений договір про надання послуг від 21.04.2021 року. Так, виходячи з положень Договору послуги виконавця (Позивача) за договором полягали у сприянні Відповідачу в отриманні у власність конкретно визначеного об`єкту нерухомого майна, а саме квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи положення Договору та специфіки правовідносин, що виникли між Позивачем та Відповідачем, належним виконанням Позивачем своїх зобов`язань за Договором є факт укладання Відповідачем нотаріального договору купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна, а саме квартири, що вказана вище, та, відповідно, набуття останнім права власності на таку квартиру. Так, між АТ «АЛЬФА-БАНК» (Продавець) та Відповідачем (Покупець) 10.02.2022 року був укладений договір купівлі-продажу предмета іпотеки, що був посвідчений Кузьменко Ю.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 72. Таким чином, з урахуванням положень Договору та ст. 526 ЦК України, Позивач належним чином виконав свої зобов`язання за Договором. Відповідач своїх зобов`язань за Договором не виконала, оскільки мала оплатити надані Позивачем послуги в момент укладання договору купівлі-продажу вказаної вище квартири. У зв`язку із вказаним вище, за зазначеним договором про надання послуг у Відповідача утворилася перед Позивачем заборгованість, яка не була погашена на момент подання даного позову. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 квітня 2022 року матеріали позову було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 квітня 2022 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 21 липня 2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. 22 липня 2022 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив. 01 серпня 2022 року на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. Судом було встановлено, що 21 квітня 2021 року між ТОВ «ПЕРФЕКТ ТІМ» (Позивач) та [PERSON] (Відповідач) виникли договірні взаємовідносини у зв`язку з укладенням договору про надання послуг (далі за текстом - Договір), предметом якого було вжиття останнім ряду заходів, направлених на забезпечення практичної можливості придбання Відповідачкою квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.1. Договору Виконавець (Позивач) за завданням Замовника (Відповідач) зобов`язується надати послуги, спрямовані на укладання основного договору купівлі-продажу об`єкта нерухомості, згідно з вимогами Замовника. Відповідно до п. 1.2. Договору Замовник зобов`язується оплатити вартість послуг наданих Виконавцем в розмірі 201 600 (двісті одна тисяча шістсот) гривень еквівалент 7 200 (сім тисяч двісті) доларів США по курсу НБУ в момент укладання основного договору. Пунктом 2.2.3. Договору передбачено, що об`єктом нерухомості, який бажав придбати Відповідач, є квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до того ж п. 2.2.3. Договору замовник зобов`язувався оплатити вартість послуг виконавця в момент підписання основного нотаріального договору купівлі-продажу вказаної вище квартири Так, виходячи з положень Договору послуги виконавця (Позивача) за договором полягали у сприянні Відповідачу в отриманні у власність конкретно визначеного об`єкту нерухомого майна. Враховуючи положення Договору та специфіки правовідносин, що виникли між Позивачем та Відповідачем, належним виконанням Позивачем своїх зобов`язань за Договором є факт укладання Відповідачем нотаріального договору купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна, а саме квартири, що вказана вище, та, відповідно, набуття останнім права власності на таку квартиру. Вказане стороною відповідача не заперечувалося. Також у день підписання вищезгаданої домовленості, мало місце підписання ще одного правочину - попереднього договору купівлі - продажу (далі за текстом - Попередній договір). Підписанти названого договору, [PERSON] , іменована як покупець, [PERSON] , іменований як продавець та ТОВ «Перфект Тім», іменоване як агентство, досягли згоди щодо наступних умов взаємовідносин за Попереднім договором: Об`єкт договору є: Квартира розташована за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 1.2. Попереднього договору передбачено, що агентство надає, а покупець приймає та оплачує комплекс інформаційно - посередницьких послуг, спрямованих на відчуження об`єкта на користь покупця шляхом нотаріального укладення основного договору купівлі - продажу. Також пунктом 1.3. Попереднього договору встановлено, що продавець за договором зобов`язується укласти основний договір купівлі - продажу квартири, а покупець погоджується придбати за основним договором об`єкт в період до 31 жовтня 2021 року. Судом також встановлено, що квартира, послуги з купівлі якої мав надати Позивач, станом на день укладення Договору перебувала в іпотеці. 05 березня 2007 року між УніКредит Банк, правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі за текстом - Банк) та [PERSON] (далі за текстом - Іпотекодавець) було укладено договір іпотечний договір № MRTG - 000000001263/S, посвідчений 05 березня 2007 року [PERSON] , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим № 610, згідно з яким Іпотекодавець передав Банку в іпотеку нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а саме: трикімнатну квартиру загальною площею 76,8 кв.м,, житловою площею 52,8 кв.м. Згаданий Іпотечний договір забезпечував зобов`язання Іпотекодавця перед Банком за договором про іпотечний кредит № MRTG - 000000001263, укладеного 05 березня 2007 року. Пунктом 9.1. Іпотечного договору визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі, зокрема, але не виключно, продажу Іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь - якій особі на підставі договору купівлі - продажу, в порядку встановленому7 законодавством України (в т.ч. статтею 38 Закону України «Про іпотеку») та умовами Іпотечного договору. Згідно заяви Іпотекодавця, [PERSON] , посвідченої Кузьменко Ю.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу від 10 лютого 2022 року, за реєстровим № 71, Іпотекодержатель у встановлений законом термін сповістив Іпотекодавця про обраний спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, зазначивши про свій намір укласти договір купівлі продажу предмету іпотеки з метою задоволення вимог за кредитним договором. Іпотекодавець погодився та не заперечував проти позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу Іпотекодержателем від свого імені. Усі ці обставини відтворені у змісті договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] (Покупець) та Акціонерним товариством «Альфа-Банк» (Продавець), 10 лютого 2022 року, посвідчення якого здійснено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузьменко Ю.В., та зареєстроване в реєстрі за № 72. Умовами означеного вище правочину передбачається, що на умовах викладених у цьому договорі та на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» Продавець передає у власність (продає), а Покупець приймає у власність (купує) нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Згідно з частиною 1 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 902 ЦК України передбачено, що виконавець повинен надати послугу особисто. Також ч. 1 ст. 906 ЦК України встановлено, що збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З відповіді на відзив вбачається, що представник позивача зауважує про те, що Відповідач жодним чином не намагалася змінити умови укладеного договору, розірвати його або ж визнати недійсним. Відмова Відповідача виконати взяті на себе зобов`язання, що висловлена в ході розгляду даної справи, є суперечливою поведінкою та порушенням принципу добросовісності, оскільки до цього моменту вона таких заперечень не надавала. Проте вказані судження спростовуються матеріалами. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при винесенні постанови № 522/799/16-ц (провадження 61-2887св20) від 03 березня 2021 року виснувала наступне: «...Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Так, принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зазначений принцип лежить в основі доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Згаданий принцип римського права "venire contra factum proprium" є вираженням "equitable estoppel" - однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина ґрунтується на "principles of fraud" та є спрямованою на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Подібні висновки викладено і у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18). Як убачається із змісту договору про надання послуг, у ньому відсутні будь які пункти які б надавали можливість Відповідачці ініціювати питання щодо розірвання договору про надання послуг. Таким чином, Позивач діяв недобросовісно по відношенню до Відповідачки, як до слабшої сторони договірного процесу, оскільки будучи автором обговорюваного правочину не обумовив підстав з настанням яких остання мала б очевидну можливість розірвати підписаний нею договір про надання послуг. У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду № 753/11000/14- ц (провадження № 61-11сво17) від 18 квітня 2018 року обумовлено: «Contra proferentem (лат. verba chartamm fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under die diminant sinfluence of the party).». Окремо з матеріалів справи вбачається, що із копії попереднього договору купівлі-продажу, який був підписаний учасниками цієї справи та [PERSON] , 21 квітня 2021 року, обумовлені особи мали на меті у строки та спосіб, передбачений умовами названого правочину, укласти основний договір купівлі-продажу нерухомого майна, квартири за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: dismissed