Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду за даним позовом, у якому ставить наступні вимоги: визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що перебуваючи з 24.01.2009 р. в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , а саме 27.04.2011 року вони придбали квартиру [ADDRESS] . Реєстрація права власності на зазначену квартиру проведена на ім`я [PERSON] і тому він вважає таку його особистою власністю. Фактичні шлюбні відносини між подружжям припинені з листопада 2020 року, що слугувало підставою для звернення з позовом до Ужгородського міськрайонного суду про розірвання шлюбу. В добровільному порядку поділити спільне сумісне майно подружжя відповідач відмовляється, оригінал договору купівлі-продажу спірного майна знаходиться у нього. Посилаючись на зазначені вище обставини та вважаючи, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя, просить визнати за нею, [PERSON] , право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.04.2022 року відкрито провадження у справі та визначено проводити судовий розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.04.2022 року вжито заходи забезпечення позову у даній справі шляхом накладення арешту на 1/2 квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . В призначене судове засідання позивач та її представник не з`явилися, подали до суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляду справи за їх відсутності. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися. Представник відповідача подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі на підставі наявних у справі письмових доказів, просив скасувати вжиті в рамках даної справи заходи забезпечення позову. Відповідно до вимог ч.2 ст.247\~ЦПК\~України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінюючи докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді справи в судовому процесі на засадах змагальності, як того вимагає ст.12 ЦПК України та у відповідності з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд прийшов дійшов наступних висновків. Правовідносини, які виникли між сторонами по справі в частині виникнення права спільної сумісної власності подружжя, регулюються\~СК України, зокрема, ст.60, якою визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).\~Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування,\~є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 та 2\~статті 61 СК України\~передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 1\~ст. 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В той же час\~стаття 57 СК України, визначає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Аналіз зазначених норм, які регулювали правовідносини на час придбання спірного майна, вказує на те, що придбане майно особами під час їх зареєстрованого шлюбу презюмується його належністю дружині та чоловікові в рівних частках, якщо інше не буде доведено в судовому порядку (ч.1\~ст. 57 СК України). Тобто, у випадку наявності спору між подружжям щодо належності майна на праві особистої власності, придбаного під час шлюбу, тягар доведеності такого факту покладається на сторону, яка не визнає факту його належності подружжю. Крім того суд приймає до уваги правовий висновок ВП ВС у справі 372/504/17, де було зазначено, - «…Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю особи підтверджує, що у судів попередніх інстанцій відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні. Спір про поділ майна, заявлений особою не вирішено….». Виходячи з принципу змагальності цивільного судочинства, обов`язок доведеності обставин, на які посилається сторона, як на підставу пред`явлених позовних вимог, покладаються саме на цю сторону (ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України). Суд, в свою чергу розглядає позовні вимоги в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків встановлених цим Кодексом. (ч.1,2\~ст.13 ЦПК України). Судом встановлено, що в \~період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ( згідно копії свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] ) сторони у справі [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] . Вказана обставина підтверджується доданою до справи копією договору купівлі-продажу квартири від 27.04.2011 року, що укладений між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Журкі О.Т, та зареєстровано у реєстрі за № 1174. Таким чином придбання квартири в період зареєстрованого шлюбу вказує на те, що така належить подружжю [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Статтями\~70\~та\~71 СК України\~передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до\~Цивільного кодексу України\~(стаття 68 СК). Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у\~статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга\~статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга\~статті 364 ЦК України). Як встановлено судом сторони мають намір розірвати шлюбні відносились та звернулися з цією метою до Ужгородського міськрайонного суду з позовом. Як вбачається зі змісту позову, сторонам у добровільному порядку не вдалося врегулювати питання про поділ спільного майна. Отже, при вирішенні питання щодо поділу спільного сумісного майна, право на яке виникло у сторін під час зареєстрованого шлюбу, в силу\~СК України, слід керуватися нормами глави 26 Книги\~третьої ЦК України\~«Право спільної власності». Так, згідно ч.1\~ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Відповідно до ч.3\~ст.358 ЦК України\~кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, слід дійти висновку, що придбана спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя, відтак підлягає поділу в рівних частках. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про необхідність задоволення пред`явлених позовних вимог у повному обсязі. Також суд констатує, що з боку відповідача суду не надано жодного належного та допустимого доказу, який би спростовував доводи викладені позивачем, такий просив проводити судовий розгляд без його участі на підставі наявних у справі письмових матеріалів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного вище суд задовольняє позовні вимоги. Крім того суд констатує, що в рамках даної цивільної справи суд ухвалою від 29.04.2022 року вживав заходи забезпечення позову. Відповідно до\~вимог ст.\~158\~ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Так, відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. З огляду на те, що відповідач подав до суду обґрунтоване клопотання про скасування вжитих в рамках даної цивільної справи заходів забезпечення позову, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення прозову. Згідно\~ст.141 ЦПК України, пропорційно задоволеним позовним вимогам суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 4815.17 грн.

Outcome: approved