Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-24 00:00:00

12 жовтня 2021 року адвокат Довбня О.В. звернувся до суду з заявою в інтересах [PERSON] про становлення факту родинних відносин. В обґрунтування позовних вимоги зазначив, що батько заявниці [PERSON] у 13-річному віці був усиновлений, а його прізвище та по-батькові було змінено. В жовтні 2020 року батько зробив запит до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та отримав Повний витяг щодо актового запису про народження. Згідно витягу ім`я його батька, а заявниці - рідного дідуся - [PERSON] , [INFO] , «єврей» за національністю, а його рідна мати, а бабуся заявниці - [PERSON] , [INFO] . На підставі актового запису про усиновлення №26 від 28.09.1973 року, Центрально-міським р,б ЗАГС були внесені відомості про усиновлення щодо [PERSON] , батька заявниці, а саме змінено відомості про дитину, прізвище та по батькові на « [PERSON] » інформація щодо місця проживання та національність «єврей» була видалена. Відомості про батька з « [PERSON] » змінено на « [PERSON] ». Також було встановлено, що [PERSON] 22.01.1979 року розірвав шлюб з [PERSON] , а згодом зареєстрував шлюб з [PERSON] . Від шлюбу у них народився син [PERSON] , який 13.08.1990 року змінив прізвище на « [PERSON] ». [PERSON] має намір переїхати на постійне місце проживання до держави Ізраїль, тому їй необхідно документально підтвердити родинні відносини між нею та її дідусем [PERSON] , «євреєм» за національністю. 23 листопада 2021 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду, до участі у справі залучено в якості заінтересованої особи Покровський районний у місті Кривому Розі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро). Представник заявника адвокат Довбня О.В. до судового засідання не з`явився, направив заяву про розгляд справи в його та заявниці відсутність, заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав викладених в заяві. Представник заінтересованої особи Покровського ВДРАЦС до судового засідання не з`явилась, надали письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення заяви не заперечували. Заінтересована особа [PERSON] допитаний в суді 04.07.2022 не заперечував проти задоволення заяви, не заперечує, що [PERSON] його племінниця, про існування якої він дізнався рік тому, а також, що у нього є брат [PERSON] . Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що заявник [PERSON] , народилась [INFO] , її батьками в свідоцтві про народження зазначені [PERSON] та [PERSON] , свідоцтво [NUMBER] , які зареєстрували шлюб 29.12.1979, свідоцтво [NUMBER] та розірвали шлюб 07.01.1982, свідоцтво [NUMBER] (а.с.11,16,17). Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, щодо актового запису про народження [INFO] народився [PERSON] , батьками дитини зазначені [PERSON] , [INFO] , «єврей» за національністю, та [PERSON] , [INFO] , про що зроблено запис Бюро запису актів громадянського стану виконавчого комітету Центрально-Міської районної ради депутатів трудящих м.Кривого Рогу Дніпропетровської області. 27.09.1973 року внесені зміни, відповідно до актового запису про усиновлення №26 від 28.09.1973 року Центрально-міським б/р ЗАГС внесені відомості про дитину: прізвище « [PERSON] » змінено на « [INFO] », по-батькові « [PERSON] » змінено на « [INFO] »; змінено відомості про батька прізвище « [PERSON] » на « [INFO] », ім`я « [PERSON] » на « [INFO] » по батькові « [PERSON] » на « [INFO] »; інформація щодо місця проживання та національність «єврей» була видалена. (а.с.18-21) Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження [INFO] народився [PERSON] , батьками дитини зазначені [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 12.09.2017 року внесені відомості про зміну прізвище дитини з « [PERSON] » на « [INFO] », даний факт також підтверджено свідоцтвом про народження [NUMBER] , свідоцтвом про зміну прізвища [NUMBER] (а.с.24-29) За приписами ст.93 ЦПК України в порядку цивільного судочинства розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінка доказів здійснюється судом за приписами ст.89 ЦПК України, відповідно до якої суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Згідно з ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження це вид не позовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. У частині першій статті 315 ЦПК України наведено перелік фактів, справи про встановлення яких розглядаються судом. Хоча за змістом частини другої цієї статті зазначений перелік не є вичерпним, проте у судовому порядку можуть бути встановлені тільки ті факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб (якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення). Таким чином, в судовому засіданні встановлений факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , родинний зв`язок між якими простежується з наданих суду документів, тому судом встановлено, що вони між собою являються онукою та дідом. Як роз`яснено у пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (з подальшими змінами та доповненнями), в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Вказана вище норма цивільного процесуального закону не передбачає можливості розгляду в порядку окремого провадження заяв про встановлення факту національності. Хоча зазначений перелік справ не є вичерпним, проте зі змісту зазначених норм вбачається, що суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника правові наслідки. Як убачається зі змісту заяви, представник заявника посилається на те, що заявниця [PERSON] має намір переїхати на постійне місце проживання до держави Ізраїль, тому необхідно документально підтвердити факт родинних відносин з дідусем, який має єврейське походження. Разом з тим актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 49 Цивільного кодексу України; далі - ЦК України). Актом цивільного стану є, зокрема, народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо (частина друга статті 49 ЦК України). Аналогічні за змістом приписи закріплені у статті 2 Закону України від 1 липня 2010 року № 2398-VI «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» (далі - Закон № 2398-VI). Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом ДРАЦС за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган ДРАЦС складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку (частина перша статті 22 Закону № 2398-VI). Наказом Міністерства юстиції України 12 січня 2011 року № 96/5 затверджено Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання (далі - Правила), за змістом пунктів 1.1, 1.5 яких внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами ДРАЦС України, проводиться за заявами громадян відділами ДРАЦС у випадках, передбачених чинним законодавством. Підставами для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про встановлення неправильності в актовому записі цивільного стану та рішення, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану; постанова адміністративного суду (підпункти 2.13.1, 2.13.2 пункту 2.13 Правил). Таким чином, органи ДРАЦС за заявою громадян можуть вносити зміни до актових записів на підставі рішень суду, якими встановлено неправильність таких записів та зазначено про внесення до них конкретних змін. Питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України від 31 грудня 1991 року № 24 «Про порядок зміни громадянами України національності», відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Вказаний Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99. Чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах ДРАЦС національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Згідно зі статтею 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки. Стаття 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні. Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 9 грудня 1997 року № 703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах ДРАЦС повністю відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема, незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону «Про національні меншини в Україні». Національна належність особи, таким чином, є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу. У листі Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», витяг з якого опубліковано в журналі «Вісник Верховного Суду України» та розміщено на офіційному сайті Верхового Суду України, судам нижчих інстанцій було роз`яснено, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти належності до певної національності. Суд також враховує, що в ст. 24 Конституції України закріплено рівність громадян та відсутність будь-яких привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Таким чином, на території України факт належності особи до будь-якої національності не тягне за собою юридичних наслідків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 398/4017/18 (провадження № 14-215цс19) зроблено висновки, що «відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах про ДРАЦС повністю відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема, незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону «Про національні меншини в Україні». Національна належність особи, таким чином, є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу. Таким чином, не підлягає судовому розгляду питання встановлення приналежності особи до національності. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України судові витрати не відшкодовуються. На підставі ЗУ «Про національні меншини в Україні», ст. ст. 11, 24 Конституції України,

Outcome: partial