Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-07 00:00:00

07 грудня 2018 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] та просила в порядку поділу спільного майна подружжя виділити їй в натурі половину житлового будинку, який знаходиться в [ADDRESS] та половину земельної ділянки, яка знаходиться під вказаним будинком, кадастровий номер якої 2610100000:14:001:0159, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а також просила стягнути з відповідача половину вартості відчуженого ним автомобіля в сумі 39 636 грн. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що між нею та відповідачем укладено шлюб 13.11.1996 року, на даний час на розгляді в суді знаходиться справа про розірвання шлюбу. За час перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти придбано житловий будинок, земельну ділянку та автомобіль. Майно набуте подружжям під час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Провести розподіл майна, що є спільною сумісною власністю неможливо, оскільки відповідач будь які пропозиції. Крім того, він вже відчужив автомобіль, а кошти витратив на власні потреби. 06 лютого 2019 року позивачка зменшила позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на її користь відповідача половину вартості відчуженого ним автомобіля в сумі 39 636 грн. З 27 березня 2019 року по 09 липня 2021 року у справі була призначена та проводилась будівельно-технічна експертиза. 27 жовтня 2021 року позивачка змінила позовні вимоги та просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме: право власності на 1/2 ідеальної частки житлового будинку загальною площею 299,4 кв.м. з господарськими спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] та на 1/2 ідеальної частки земельної ділянки, яка знаходиться під вказаним будинком, кадастровий номер якої 2610100000:14:001:0159, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, оскільки експертом не надано відповідь на питання чи можливий реальний розподіл майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Тому належним способом захисту її прав буде визнання судом права власності на 1/2 ідеальної частки майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідач відзиву на позовну заяву не надав. 08 серпня 2022 року представник відповідача надав додаткові пояснення з окремих питань в яких зазначив, що позовні вимоги визнає частково, оскільки після розірвання шлюбу 07.12.2018 року син [PERSON] постійно проживає з батьком та повністю перебуває на його утриманні. Мати ним взагалі не цікавиться та жодним чином не допомагає, хоча дитина потребує значних матеріальних витрат. За таких обставин слід відійти від рівноправності часток у спільній сумісній власності подружжя. Просить суд визнати за позивачкою 1/3ідеальну частку на право власності у житловому будинку та земельній ділянці, а за відповідачем 2/3 такої частки. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів наведених у позові та у заяві про зміну позовних вимог, просив позов задоволити. Також додатково пояснив, що представником відповідача не обґрунтовано підстав для зміни рівності часток подружжя. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав частково з підстав наведених у додаткових письмових поясненнях. Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Позивач та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі з 13.11.1996 року по 07.12.2018 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та рішенням суду про розірвання шлюбу. Під час шлюбу у сторін народився син [PERSON] [INFO] , який є повнолітнім та є особою з інвалідністю І групи. Син на даний час проживає з відповідачем. Під час шлюбу відповідачем набуто у власність на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яке складається із житлового будинку загальною площею 299,4 кв.м. та земельної ділянки кадастровий номер якої 2610100000:14:001:0159, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.10). Відповідач погоджується, що майно придбано за час шлюбу та не заперечує, що позивачка має право на 1/3 частину домоволодіння. Позивачка вважає вказане майно спільною сумісною власністю подружжя та просить поділити його, шляхом визнання за нею права власності на 1/2\~ ідеальної частки будинку та земельної ділянки, оскільки експертиза не надала варіантів поділу будинку та земельної ділянки в натурі. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року № 464/7011/16-ц. Також, відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, судом встановлено, що спірний будинок та земельна ділянка сторонами набуті під час шлюбу, за їх спільні кошти, тому домоволодіння, за адресою: [ADDRESS] , яке складається із житлового будинку загальною площею 299,4 кв.м. та земельної ділянки кадастровий номер якої 2610100000:14:001:0159, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна. Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Враховуючи вказані норми, частка відповідача не може бути збільшена, оскільки відповідач не надав суду доказів того, що позивачка не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї, ухиляється від участі в утриманні дитини, приховала, знищила чи пошкодила спільне майно, витрачала його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Отже, спірне домоволодіння придбане сторонами під час перебування у шлюбі за їх спільні кошти, тому є об`єктом спільної сумісної власності та підлягає поділу між сторонами у рівних ідеальних частках. Поділити домоволодіння між сторонами в натурі не можливо, оскільки експерт не міг надати відповідь щодо варіантів поділу у зв`язку з ненаданням відповідачем технічної документації на житловий будинок та державного акту на земельну ділянку, а також по причині ненадання можливості експерту провести повторну технічну інвентаризацію об`єкта. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Виходячи з заявлених позовних вимог, пояснень сторін, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 та ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позов задоволено повністю, тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 8810 гривень. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 60, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст. ст. 368 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved