Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-17 00:00:00

19 серпня 2021 року до Великомихпйлівського районного суду Одеської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , Новосавицького старостинського округу Великоплосківської сільської ради Роздільнянського району Одеської області про визнання заповіту недійсним. Позов обґрунтовано тим, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 10 березня 2021 року, актовий запис № 82. [PERSON] проживала у с. Новосавицьке Роздільнянського району Одеської області самотньо, близьких та рідних у неї не було. Він зі своєю сім`єю на протязі останніх 14 років доглядали за покійною, забезпечували продуктами харчування, ліками, організовували лікування, опалення, утримували її будинок у належному для проживання стані, організували та провели процес поховання [PERSON] , що підтверджується довідкою наданою старостою с. Новосавицьке. [PERSON] дякувала ним за їх піклування відносно неї та вирішила спадкувати після своєї смерті усе своє майно їх сім`ї. Так як її сім`я забезпечена, як матеріально так і фінансово, то вони відмовилися від майна (будинку), який належав [PERSON] . 14 грудня 2015 року [PERSON] згідно заповіту, посвідченого державним нотаріусом Великомихайлівської районної державної нотаріальної контори Одеської області НАС 059876, спадкувала йому земельну ділянку площею 8,66 га, що розташована за адресою: Одеська область Великомихайлівський район Новосавицька сільська рада, кадастровий номер: 5121683300:01:001:0014, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 268324, виданий 10 березня 2005 року Великомихайлівською районною державною адміністрацією Одеської області. Що стосується всього іншого її майна ( будинку) то за домовленістю між [PERSON] та їх сім`єю та відповідачем [PERSON] було вирішено, що будинок вона заповість [PERSON] , даний заповіт було посвідчено 16 червня 2016 року секретарем Новосавицької сільської ради Великомихайлівського району Одеської області Євсєєвою Наталією Миколаївною, але у заповіті було помилково вказано, що [PERSON] заповідає все своє майно. Проте, що [PERSON] спадкувала йому земельну ділянку, а відповідачу будинок може підтвердити сама відповідач [PERSON] , а також і бувший секретар сільської ради, яка посвідчувала заповіт від 16 червня 2016 року [PERSON] . На даний момент він не може отримати право власності на земельну ділянку, яку заповіла йому [PERSON] , так як існує оспорюваний заповіт, у зв`язку з чим вважає, що його права та інтереси порушено заповітом від 16 червня 2016 року, тому він змушений звернутися з позовом до суду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимог підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позові. Відповідач в судове засідання не з`явилась, через канцелярію суду від неї надійшла заява в якій вона просить розглядати справу у її відсутність, та зазначила, що цією заявою вона підтверджує, що визнає повністю позов [PERSON] в якому він просить визнати недійсним заповіт [PERSON] , посвідчений 16 червня 2016 року Новосавицькою сільською радою Великомихайлівського району Одеської області. Вона повністю визнає ту обставину, що заповідач [PERSON] при складанні та посвідченні заповіту на її користь мала на меті заповідати їй тільки належний їй житловий будинок, оскільки належну їй земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва вона у 2015 році вже заповідала позивачу [PERSON] , про що вона їй повідомила перед своїм зверненням до сільради за посвідченням заповіту на її користь. Проте, при складані від імені [PERSON] тексту заповіту та його посвідчені 16 червня 2016 року в ньому було помилково вказано, що вона заповідає їй все своє майно, оскільки це не відповідало її дійсній волі. Їй відомі наслідки подання цієї заяви, яка є підставою для задоволення позову. Представник відповідача Новосавицького старостинського округу Великоплосківської сільської ради Роздільнянського району Одеської області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином, причин неявки до суду не повідомили. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] в с. Новосавицьке Великомихайлівського району Одеської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим Великомихайлівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса). Так, в матеріалах справи наявна копія Державного акту на право на земельну ділянку серії ЯА № 268324 виданого 10 березня 2005 року Великомихайлівським райвідділом земельних ресурсів, з якого вбачається, що [PERSON] на підставі Розпорядження Великомихайлівської райдержадміністрації від 28 грудня 2004 року № 526/А-2004 належить земельна ділянка площею 8,66 га, яка розташована на території Новосавицької сільської ради, цільове призначення земельної ділянки ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 23. Також, в матеріалах справи наявна копія заповіту посвідченого державним нотаріусом Великомихайлівської районної державної нотаріальної контори Одеської області - Шавшою Г.М. від 14 грудня 2015 року, з якого вбачається, що [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла земельну ділянку площею 8,66 га, цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: Одеська область Великомихайлівський район Новосавицька сільська рада, кадастровий номер: 5121683300:01:001:0014, [PERSON] , [INFO] . Крім того, в матеріалах справи наявний заповіт посвідчений секретарем Новосавицької сільської ради Великомихайлівського району Одеської області Євсєєвою Н.М. 16 червня 2016 року , з якого вбачається, що [PERSON] заповіла все своє майно де б воно не знаходилось та з чого не складалось, що буде належати їй на день її смерті [PERSON] , [INFO] . Також, в матеріалах справи наявна довідка посвідчена старостою с. Новосавицьке [PERSON] , з якої вбачається, що [PERSON] із своєю сім`єю доглядали за покійною [PERSON] , 1936 року народження на протязі останніх 14 років, яка проживала в с. Новосавицьке Великомихайлівського району Одеської області. Весь цей час вони забезпечували її продуктами харчування, ліками, заправляли газовий балон, постійно звозилися дрова. Останні п`ять років [PERSON] погано бачила ( незважаючи на зроблену операцію катаракту, яка позитивного результату не дала). Його сім`я прала білизну та регулярно купали, тобто проводили гігієнічні процедури старенькій. Останній час [PERSON] , зважаючи на її поважний вік скаржилася на погане самопочуття, вони викликали « Швидку» та відвозили на стаціонарне лікування. Також ними був проведений косметичний ремонт в оселі, де вона мешкала, було встановлено грубу для опалення. Тобто, робили все, щоб її життя було повноцінним. Процес поховання був повністю здійснений ними за українськими традиціями зі священиком. За хороший догляд [PERSON] завжди їм дякувала. З наявного в матеріалах справи витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 42441018 від 14.12.2015 року виданого Великомихайлівською районною державною нотаріальною конторою, вбачається, що заповіт [PERSON] посвідчений 14 грудня 2015 року Великомихайлівською районною державною нотаріальною конторою, зареєстрований у спадковому реєстрі за № 58355834. В матеріалах справи наявна інформаційна довідка зі Спадкового реєстру ( заповіти/спадкові договори) № 66608405 від 27.09.2021 року, з якої, зокрема, вбачається, що заповіт [PERSON] посвідчений 16 червня 2016 року Новосавицькою сільською радою Великомихайлівського району Одеської області, зареєстрований у спадковому реєстрі за № 59157508. Відповідно до інформаційної довідки зі спадкового реєстру ( спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину ) № 66608384 від 27.09.2021 року, відсутня інформація про заведення спадкової справи та видачу свідоцтва про право на спадщину після померлої [PERSON] , [INFO] . Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , будучи попереджена про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показів, пояснила, що працювала секретарем Новосавицької сільської ради Великомихайлівського району Одеської області в 2016 році. У червні 2016 року посвідчувала заповіт [PERSON] . При посвідченні заповіту були тільки вона та [PERSON] , при цьому до тексту заповіту у [PERSON] ніяких зауважень не було, про те, що землю вона заповіла комусь іншому [PERSON] також не вказувала. Крім того, зазначила, що при складанні від імені [PERSON] тексту заповіту та його посвідчені 16 червня 2016 року вона, [PERSON] , сама підписала заповіт замість [PERSON] та сама писала напис «з моїх слів записано мною вголос прочитано і підписано власноруч». Визначаючись щодо встановлених обставин справи та спірних правовідносин, суд керується наступним. Згідно ст.ст. 1233, 1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, яке здійснюється нею особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Частиною другою ст. 1247 ЦК України передбачено, що заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Згідно ч. 4 ст. 207 ЦК України якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Згідно з частиною третьою ст. 1247 ЦК України, заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. За частиною четвертою вказаної статті, заповіти посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочин, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із положеннями статті 1251ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Пунктом 2.1.розділу ІІ Порядку\~передбачено, що нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. Посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти. При посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 1247,1251 ЦК України і особисто подані ними посадовій особі органу місцевого самоврядування. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням точного місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися в присутності не менш як двох свідків. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому (пункти 1.1.,1.4. розділу ІІІ Порядку). Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншим громадянином за правилами, викладеними у пункті 2.3 розділу II зазначеного Порядку, відповідно до якого у разі, якщо за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт чи заяву, підписується інша фізична особа, посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього. Копія документа, за яким встановлюється особа, долучається до примірника документа, який залишається у справах органу місцевого самоврядування. Частиною першою та другою статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Згідно з ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як роз`яснено у пунктах 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України, тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України, тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Таким чином оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний - в силу припису закону. Відповідно до частини 2 статті 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Статтею 1253 ЦК України\~передбачена можливість посвідчення заповіту при свідках, яке відбувається за бажанням заповідача. У випадках, встановлених абзацом третім частини 2 статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю і не можуть бути: нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; спадкоємці за заповітом; члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків. При цьому, згідно п. 2.5. Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України від 11.11.2011 № 3306/5 (далі - Порядок), при вчиненні нотаріальних дій визначається обсяг цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, у порядку, встановленому статтею 44 Закону України «Про нотаріат», згідно якої під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Відповідно до ч. 2 ст. 44 ЗУ «Про нотаріат» визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом громадянина України або іншими документами, передбаченими статтею 43 цього Закону (крім посвідчення водія, особи моряка, особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, виданого за місцем роботи фізичної особи), які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними. Згідно ч. 3 ст. 44 ЗУ «Про нотаріат», у разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою. За змістом статті 37 Закону України «Про нотаріат», пункту 1.2. розділу І Порядку право посвідчувати заповіти у сільських населених пунктах надано уповноваженим посадовим особам органів місцевого самоврядування. Статтею 1251 ЦК України\~також передбачено, що у разі відсутності у населеному пункті нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. При посвідченні заповітів та засвідченні справжності підпису на документах перевіряється справжність підписів осіб, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії (пункт 2.4. розділу ІІ Порядку). За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч. 2 ст. 1257 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (провадження №12-304гс18) вказано, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц (провадження №14-90цс19) зазначено, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Досліджуючи в судовому засіданні спірний заповіт від 16.06.2016 року та вислухавши пояснення свідка [PERSON] , дані нею під присягою, суд приходить до висновку, що останній складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, зокрема в порушення вимог ч.2 ст.1247 ЦК України даний заповіт особисто не підписаний заповідачем. При цьому, із тексту заповіту від 16.06.2016 року не вбачається, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що померла [PERSON] на день складання заповіту унаслідок фізичної вади, хвороби тощо, не могла власноручно підписати та прочитати заповіт, а навпаки, як вказано безпосередньо у самому заповіті секретарем Новосавицької сільської ради Великомихайлівського району Одеської області Євсєєвою Н.М., особу заповідача було встановлено, її дієздатність перевірено, та заповідач перебувала при здоровому розумі, ясній пам`яті, усвідомлювала значення своїх дій, діяла добровільно. Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що відповідно до інформаційної довідки зі спадкового реєстру ( спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину ) № 66608384 від 27.09.2021 року, відсутня інформація про заведення спадкової справи та видачу свідоцтва про право на спадщину після померлої [PERSON] , [INFO] , тобто позивачем не надано суду доказів того, що він звертався до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої [INFO] [PERSON] . Відповідно до\~ч.\~4\~ст.\~206\~ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так, в матеріалах справи міститься заява відповідача [PERSON] відповідно до якої відповідач визнала позов, однак судом встановлено, що вказана заява про визнання позову суперечить закону. Таким чином, аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду, дослідивши наявні у справі докази, що мають значення для правильного вирішення спору по суті суд приходить до висновку, що заповіт від 16.06.2016 року, посвідчений 16.06.2016 року Новосавицькою сільською радою Великомихайлівського району Одеської області, є нікчемним в силу закону, а саме ч.1 ст. 1257 ЦК України, оскільки складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України, оскільки нікчемний заповіт є недійсним в силу закону, визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, а тому суд відмовляє у задоволенні позову, оскільки визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, так як не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд вказує, у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, судові витрати покладаються на рахунок позивача.

Outcome: dismissed