Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-31 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 09 серпня 2016 року по 23 липня 2018 року, визнання квартири по [ADDRESS] спільною сумісною власністю та визнання за нею права власності на Ѕ частку даної квартири. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 09 червня 2001 року по 08 липня 2016 року перебувала в зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , з яким з січня 2013 року припинили шлюбно-сімейні відносини, проживали окремо кожний своїм життям. На початку жовтня 2014 року, перебуваючи на заробітках в Москві, проживала однією сім`єю із [PERSON] . Повернувшись в м. Старокостянтинів вони продовжили проживати разом, з лютого 2016 року винаймали квартиру по [ADDRESS] , потім спільно придбали квартиру по [ADDRESS] . У своїх сімейних відносинах вони були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, купували продукти харчування, одяг, побутову техніку, все необхідне для спільного проживання, оплачували комунальні послуги, проживали однією сім`єю як чоловік та жінка. [INFO] у сторін народилася дочка [PERSON] . Так як шлюб із [PERSON] ще не був розірваний, тому його було записано батьком дитини. [PERSON] в судовому порядку встановив своє батьківство, обґрунтовуючи позов тим, що з жовтня 2014 року він почав проживати з нею однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Дитину визнав і визнає своєю дочкою і на даний час. Їх неодноразово відвідувала мати відповідача [PERSON] , яка вважає дитину своєю внучкою. Вони сім`єю часто гостювали у батьків відповідача в с. Шевченкове Звенигородського району Черкаської області, востаннє в червні 2018 року і пробули там дев`ять днів. Вони часто в колі сім`ї святкували дні народження, різні свята, що підтверджується фотознімками. Спільний сімейний бюджет у них був і в м. Москва, де вона працювала доглядальницею за літніми людьми, і в м. Старокостянтинові. У зв`язку із народженням дочки вони вирішили придбати власне житло, розглядали різні варіанти і зупинились на двохкімнатній квартирі по [ADDRESS] . 17 жовтня 2017 року вони придбали дану нерухомість, власником було зазначено відповідача, як главу сім`ї, вона погодилась на це, оскільки довіряла йому, як своєму чоловікові. Квартира була придбана в період їх спільного сімейного проживання за спільні кошти. Одразу після оформлення квартири вони замінили сантехніку, встановили газову колонку, придбали новий телевізор, новий посуд, товари повсякденного вжитку, оформили субсидію на квартиру, збирали кошти на капітальний ремонт. Після смерті свого батька [INFO] відповідач став нервовим, конфліктним, почав зловживати спиртним і проявляв неконтрольовану агресію до неї та дітей, особливо до її старшого сина [PERSON] . З травня 2018 року, стверджуючи, що квартира є його особистою власністю, так як юридично оформлена на нього, він погрожував вигнати її з двома дітьми з квартири. Психологічна атмосфера в сім`ї ставала більш нестерпною, небезпечною. 23 липня 2018 року вона з двома дітьми вимушена була переїхати в будинок до свого батька в село Круча Старокостянтинівського району Хмельницької області. В підготовчому засіданні позивачка у зв`язку із тим, що [PERSON] під час судового розгляду продав [PERSON] спірну квартиру по [ADDRESS] , збільшила позовні вимоги, а саме просила визнати недійсним договір купівлі-продажу даної квартири, посвідчений [PERSON] , приватним нотаріусом Старокостянтинівського районного нотаріального округу Хмельницької області 12 січня 2021 року за р. №21. За клопотанням позивачки ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 10 березня 2021 року до участі в справі в якості співвідповідача було залучено нового власника спірної квартири [PERSON] . Також позивачка уточнила позовні вимоги в частині періоду спільного проживання із [PERSON] однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 09 серпня 2016 року по 30 червня 2018 року. Позивачка підтримала уточнені позовні вимоги за обставин на їх обґрунтування. Співвідповідач [PERSON] заперечив проти задоволення позову, вказуючи, що позивачкою належними та допустимими доказами не підтверджено факту спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу та придбання спірної квартири за спільні кошти. Вказує на існування між сторонами у певний період часу близьких, романтичних стосунків як між чоловіком та жінкою, які не можна ототожнювати із подружніми/шлюбними відносинами. Вважає заявлену нерухомість особистою власністю, так як він придбав її за власні кошти, тому й самостійно нею розпорядився. Співвідповідач [PERSON] не визнав позовні вимоги в частині майнових прав позивачки на придбану ним квартиру, оскільки будь-яких офіційних заборон та арештів нотаріусом при укладенні договору купівлі продажу не було встановлено. Оплату за придбання квартири здійснював для [PERSON] частинами. Йому не було відомо про претензії позивачки до відповідача. Наразі в квартирі не проживає, так як там ще незавершений ремонт. Заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини другої статті 3\~СК України\~сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Нормою статті 74\~СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України. Статтею 60\~СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом статтей 12, 13, 81\~ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Так, за змістом наведених судом вище норм законодавства, зокрема сімейного, слідує, що хоча проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу не породжує виникнення в них прав та обов`язків подружжя, однак якщо такі жінка та чоловік не перебувають в будь-якому іншому шлюбі в період такого спільного проживання, то на майно, набуте ними за час спільного проживання однією сім`єю, поширюється режим спільної сумісної власності, який регулюється тими же нормами, що і режим спільної сумісної власності майна подружжя. Відтак, майно, набуте жінкою та чоловіком під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, може бути визначено та поділено між ними за тими ж правилами та на тих же підставах, що й спільне сумісне майно подружжя, зокрема із застосуванням презумпції спільності майна подружжя. Однак, для можливості такого поділу попередньо підлягає встановленню судом внаслідок доведення належним чином позивачем саме факт проживання чоловіка та жінки (сторін по справі) однією сім`єю без реєстрації шлюбу між собою в певний період часу, протягом якого і було придбане спірне майно, поділ якого просить здійснити в судовому порядку позивачка. Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена\~саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року в справі №127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі №343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі№522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі №354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі №490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі №279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі №748/897/18, від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі №490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року №757/8786/15-ц. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі №524/10054/16. Судом встановлено, що [PERSON] в березні 2016 року звернувся до Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області з позовом про визнання батьківства та виключення запису про особу, як батька з актового запису про народження дитини [PERSON] , [INFO] . Зокрема, на обґрунтування позову вказав, що з жовтня 2014 року став проживати однією сім`єю з [PERSON] та [INFO] у них народилась спільна дочка [PERSON] , яку після народження було зареєстровано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Старокостянтинівського районного управління юстиції у Хмельницькій області, та в актовому записі про батька дитини було вказано [PERSON] , так як шлюб не був офіційно розірваний. Він визнав своє батьківство відносно дочки [PERSON] . Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 31 травня 2016 року (справа №683/721/16-ц, провадження №2/683/495/2016) [PERSON] визнано батьком [PERSON] , [INFO] . Виключено відомості про батька в актовому записі про народження [PERSON] , [INFO] , за №407 від 17 грудня 2015 року, складеного відділом державної реєстрації актів цивільного стану Старокостянтинівського районного управління юстиції. Рішення набрало законної сили 13 червня 2016 року. У відповідності до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , повторно виданого 19 липня 2016 року Старокостянтинівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області, батьком [PERSON] , [INFO] , вказано [PERSON] (актовий запис №407 від 17 грудня 2015 року). У відповідності до запису в графі «Сімейний стан» в паспорті [PERSON] шлюб із [PERSON] розірвано на підставі рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 27 липня 2016 року, яке набрало чинності 08 серпня 2016 року. В липні 2018 року позивачка звернулась до Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та на її утримання, як матері дитини, до досягнення дитиною трьох років. В обґрунтування позову вказала, що з жовтня 2014 року проживала з [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах, від спільного проживання з ним [INFO] у них народилась дочка [PERSON] . Через неналежне ставлення до неї та її сина від першого шлюбу [PERSON] , [INFO] , вона вимушена була з дітьми переїхати на проживання до свого батька в село Круча Старокостянтинівського району Хмельницької області. Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 29 листопада 2018 року (справа №683/1900/18, провадження №2/683/963/2018) стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини із всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27 липня 2018 року і до її повноліття. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини із всіх видів заробітку щомісячно і до досягнення дочкою [PERSON] , [INFO] , трирічного віку, тобто до [INFO] . Постановою Хмельницького апеляційного суду від 26 березня 2019 року вищевказане судове рішення залишено без змін. Судом встановлено, що з жовтня 2014 року [PERSON] та [PERSON] проживали у фактичних шлюбних відносинах, від спільного проживання у них [INFO] народилася дочка [PERSON] . Дані обставини визнаються сторонами та встановлені рішенням суду. В силу вимог\~ч.\~1\~ст.82\~ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Окрім того у відповідності до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] в заявлений період підтверджується записами з амбулаторної медичної картки їхньої дочки [PERSON] щодо місця проживання почергово: [ADDRESS] та [ADDRESS] . 18 жовтня 2017 року [PERSON] , як наймодавець, та [PERSON] , як наймач, діючи у власних інтересах та інтересах своїх малолітніх дітей сина [PERSON] , [INFO] , дочки [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з відсутністю житла, уклали між собою договір найму житла №209 квартири по [ADDRESS] терміном на три роки з моменту підписання договору. Розмір плати за об`єкт, що наймається, складає виключно сплату усіх використаних наймачем комунальних послуг за найману квартиру. У відповідності до договору купівлі-продажу, посвідченого Голуб О.Є., приватним нотаріусом Старокостянтинівського районного нотаріального округу Хмельницької області 17 жовтня 2017 року за р.№1791, [PERSON] придбав квартиру по [ADDRESS] . Згідно довідки відділу з питань реєстрації місця проживання виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області від 30 жовтня 2020 року за №2120/03-27/2020 [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 23 квітня 2018 року. При заповненні 09 жовтня 2018 року декларації №0001-1Т86-ЕЕ00 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, [PERSON] довіреною особою пацієнта для повідомлення у разі настання екстреного випадку з пацієнтом вказав [PERSON] [PERSON] у зверненні до відділу служби у справах дітей Старокостянтинівської районної державної адміністрації у Хмельницькій області про поновлення права на спілкування батька з малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , вказав, що з липня 2018 року він та [PERSON] проживають окремо. До матеріалів справи також були долучені спільні відео та фотознімки [PERSON] , [PERSON] , їхньої спільної дитини [PERSON] , родини [PERSON] , спільних друзів в період з 2016 року по червень 2018 року, які також підтверджують їх спільне проживання. Свідок [PERSON] суду надала показання про те, що являється хрещеною мамою дитини [PERSON] та [PERSON] дочки [PERSON] . Повідомила, що сторони познайомились та стали спільно проживати ще на заробітках в Москві. Повернувшись в м. Старокостянтинів, вони продовжили разом жити, вона допомагала їм віднайти житло. Спочатку вони винаймали квартиру по [ADDRESS] . Потім для покращення житлових умов сім`ї з двома дітьми спільно придбали двокімнатну квартиру по [ADDRESS] . В квартирі одразу зробили косметичний ремонт, придбали газовий котел, телевізор. Знає, що для переїзду та перевезення речей вони наймали машину. Вона неодноразово була у них в гостях, в тому числі на свята, дні народження. Їй відомо, що в сім`ї була дискусія з приводу влаштування дочки [PERSON] в дитячий садочок, оскільки [PERSON] був проти. Після смерті батька відносини у сторін погіршились. [PERSON] разом із дітьми вимушено виїхала на проживання до батька в село. Свідок [PERSON] суду повідомила, що [PERSON] та [PERSON] в її родичів купили двокімнатну квартиру по [ADDRESS] . Попередньо вони винаймали житло по [ADDRESS] . Документами на купівлю квартири займалась [PERSON] , а до нотаріуса на оформлення договору ходив лише [PERSON] . В період з липня по грудень 2016 року вона неодноразово їх бачила, коли вони разом із дитячою коляскою прогулювались по вулиці поблизу купленої квартири. Вона хотіла прийти до них в гості, однак [PERSON] заборонив до них ходити. Одного разу вона навіть на вулиці розмовляла із [PERSON] , при цьому [PERSON] стояв в стороні. Вони виглядали щасливою парою. До них приїздила мати [PERSON] , якій вона допомагала придбати білет. [PERSON] їздила до батьків [PERSON] на [PERSON] , які хотіли, щоб старший син [PERSON] їхав до них навчатися. В їх сім`ї були доброзичливі родинні відносини. Причина їх розлучення їй незрозуміла. В листопаді 2021 року, тобто після того, як він продав спірну квартиру, вона бачила, як [PERSON] зранку виходив із спірної квартири. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що до травня 2018 року працювала контролером водоканалу і один раз в два місяці по квартирам, в тому числі по [ADDRESS] , знімала показники лічильників. Два три рази в період з осені 2017 року по травень 2018 року вона відбирала показники в квартирі, де проживали сторони. Пам`ятає, що до неї в коридор вийшла [PERSON] з дитиною на руках, одразу ж також вийшов [PERSON] і забрав дитину. Вони були одягнуті в домашній одяг. В квартирі було зареєстровано три особи, рахунок був виписаний на [PERSON] , а в відомостях розписувалась [PERSON] . Свідок [PERSON] надала показання про те, що вона з серпня 2016 року по даний час проживає в цивільному шлюбі із [PERSON] в її власній однокімнатній квартирі з її малолітньою дочкою і що останній за власні кошти купив спірну квартиру та що вони спільно робили там ремонт для їх спільного проживання. Задля лікування матері вони вирішили продати його квартиру. З розумінням ставиться до батьківських обов`язків [PERSON] відносно його дочки [PERSON] і те, що він вимушено спілкувався з [PERSON] , як з матір`ю його дочки. Вказала, що в них спільний бюджет та сімейні відносини, а докази про це не вважає за необхідне збирати. Суд критично оцінює надані покази свідка [PERSON] , оскільки вона заінтересована особа, окрім того вони нелогічні, суперечливі, не підтверджені об`єктивними, належними доказами, тому розцінює їх як її особисту думку, сформовану під впливом [PERSON] . Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року (справа № 6-399-цс17). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Судом встановлено, що спірна квартира була придбана [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти та спільною працею, а тому таке майно є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі, тобто на нього поширюється режим спільного майна подружжя. Наведене свідчить про обгрунтованість заявлених позовних вимог про визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Під час судового розгляду справи [PERSON] відчужив спірну квартиру по [ADDRESS] [PERSON] , про що [PERSON] , приватним нотаріусом Старокостянтинівського районного нотаріального округу Хмельницької області було посвідчено договір купівлі-продажу 12 січня 2021 року за р.№61. В пункті 8 договору [PERSON] , як продавець, зокрема, гарантував, що судового спору щодо відчужуваної квартири немає, а також прав у третіх осіб як в межах, так і за межами України немає. Сторони в пункті 9 договору ствердили, зокрема, що: однаково розуміють значення та умови договору та його правові наслідки; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; їх волевиявлення є вільним та відповідає їх внутрішній волі; договір не вчиняється під впливом тяжких для продавця обставин і на вкрай невигідних для нього умовах. Продавець в пункті 16 договору запевнив, що внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних, обмежено дієздатних, недієздатних та інших осіб, яких він зобов`язаний утримувати за законом чи договором та повідомив, що права користування квартирою, яка є предметом цього договору, малолітні, неповнолітні діти, непрацездатні особи, обмежено дієздатні, недієздатні не мають, не проживають та не зареєстровані. При цьому зазначено, що вищевказані обставини відомі покупцю. Також продавець в пункті 17 договору заявив, що на момент покупки та виникнення в нього права власності на квартиру, яка є предметом даного договору, в зареєстрованому шлюбі не перебував та ні з ким не проживав без реєстрації шлюбу, квартира не є об`єктом спільної власності та перебуває у його особистій приватній власності. Крім того повідомив, що будь-які дії, що могли б призвести до виникнення спільної власності на вищевказану квартиру з будь-якими іншими особами не здійснювались, будь-яких прав щодо неї в інших осіб немає. Також зазначено, що зі змістом даної заяви покупець ознайомлений. Згідно ч.1 ст.316, ч.1 ст.317, ч.ч.1,2 ст.321, ч.ч.1,2 ст.328 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої\~статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Згідно зі\~статтею 13 ЦК України\~цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду\~України від\~06\~листопада 2009\~року №9\~«Про судову\~практику розгляду\~цивільних справ\~про визнання\~правочинів недійсними» вказано на те, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та\~203 ЦК\~України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України,\~актам Президента України,\~постановам Кабінету Міністрів України,\~актам інших органів державної влади України,\~органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених\~Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім\~актів\~цивільного законодавства,\~нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до\~Конституції України\~(статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. На момент нотаріального посвідчення договору купівлі продажу спірної квартири 17 січня 2017 року [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких мали малолітню дитину. З метою уникнення можливого розподілу майна [PERSON] оформив договір на себе і під час судового розгляду даного майнового спору в позасудовий спосіб відчужив спірне майно. На переконання суду, такі умисні дії [PERSON] необхідно оцінити як недобросовісні, спрямовані на порушення прав [PERSON] та їхньої малолітньої дитини [PERSON] . Згідно зі\~статтею 204 ЦК України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилом частини першої\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга\~статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя\~статті 215 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статтей\~3,\~15,\~16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях\~316,\~317,\~319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої 355\~ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У\~статті 60 СК України\~закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і частина третя\~статті 368 ЦК України. За вимогами частин першої, другої\~статті 369 ЦК України\~співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до частини четвертої\~статті 369 ЦК України\~правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Згідно з частиною третьою\~статті 65 СК України\~для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), відсутність згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої\~статті 369 ЦК України\~та\~статті 215 ЦК України\~надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому, закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. У постановах від 07 жовтня 2015 року в справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року в справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року в справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року в справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року в справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, посилаючись на те, що такі висновки суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. З урахуванням викладеного, відсутність згоди одного із співвласників особи, з якою проживав без реєстрації шлюбу - на розпорядження майном, відчуженим за правочином, який виходить за межі дрібного побутового, є підставою визнання цього правочину недійсним. За договором купівлі-продажу від 12 січня 2021 року вартість квартири за домовленістю сторін визначено у розмірі 93870 грн. Судом встановлено, що спірна квартира придбана у період проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу, презумцію спільної власності майна не спростовано, а відтак є їхньою спільною сумісною власністю, правочин щодо відчуження вказаної квартири виходить за межі дрібного побутового та потребував згоди позивача як другого із співвласників, а відтак це є підставою для визнання зазначеного правочину недійсним. Враховуючи викладене, позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). Правничу допомогу в даній цивільній справі позивачці надавав адвокат Говорецький Г.Б. на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ХМ №000029, виданого Радою адвокатів Хмельницької області 23 березня 2016 року та договору про надання правової допомоги від 02 жовтня 2020 року. Згідно з пунктом 1 договору виконавець зобов`язується готувати позовні матеріали до суду, збирати докази, подавати клопотання, відзиви, заперечення, представляти інтереси замовника в судових органах всіх інстанцій з питань захисту інтересів замовника в спорах із [PERSON] , пов`язаних в тому числі із поділом спільного майна, нажитого за період їх спільного проживання. За підпунктами 5.1, 5.2 пункту 5 договору за надання юридичних послуг замовник сплачує виконавцю винагороду в сумі 10000 грн., яка включає в себе власне оплату послуг та компенсацію фактичних витрат, які були здійснені для захисту прав замовника. Також представником позивача суду була надана квитанція №05/2020 від 02 жовтня 2020 року про отримання 10000 грн. за надання правової допомоги відповідно до укладеного договору про надання правової допомоги від 02 жовтня 2020 року. Частиною першою статті 627\~Цивільного кодексу\~України передбачено, що відповідно до статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі статтею 629\~ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 03 березня 2021 року у справі № 640/18964/17 (провадження № 61-9690св20) звернуто увагу на те, що при обчисленні гонорару слід керуватися, зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Оскільки розмір гонорару адвоката є фіксованим, а понесені позивачкою витрати підтверджуються наданими суду документами, тому з співвідповідачів на користь позивачки необхідно стягнути заявлені витрати на правничу допомогу у фіксованому розмірі, тобто по 5000 грн. з кожного. Судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 2100 грн. відповідно до\~ст. 141 ЦПК України слід\~стягнути з співвідповідачів на користь позивачки по 1050 грн. 50 коп. з кожного (2100 грн. : 2 = 1050 грн.)

Outcome: approved