Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до "УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого", третя особа [PERSON] директор "УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого" та просив: скасувати накази від 01.03.2021 р. № 37к "Про внесення змін до штатного розпису та скорочення штатних посад" та від 03.06.2021 р. № 140к і відновити його на посаді з повним робочим днем, тижнем, місяцем і 100% оплатою; визнати дії директора "УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого" [PERSON] по скорочення посади позивача і звільнення протиправним і незаконним, які підпадають під ч.1 ст. 172 КК України, незаконне звільнення працівника з роботи з особистих мотивів чи у зв`язку з повідомленням ним як викривачем про вчинення іншою особою корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення та призначити передбачене покарання; стягнути з "УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого" на користь позивача 622,32 грн. недонарахованої заробітної плати за відпрацьовані ним дні з 21 по 25 вересня 2020 р.; стягнути з "УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого" на користь позивача недоотриману заробітну плату за 12 місяців 2020 р. і за 5 місяців 2021 р. через незаконне переведення на неповний робочий тиждень, а об`єм робіт виконаних робіт становив як при повному окладі, в сумі 3000 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що працює на посаді інженера третьої категорії в "УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого" з 2003 р. і виконує роботу по друку і тиражуванню протоколів випробовування с/г техніки, звітів науково-дослідної роботи. Наказом від 01.03.2021 р. № 49 скоротили посаду позивача і 02.03.2021 р. вручили повідомлення № 1-78 про звільнення, у зв`язку із скороченням посади з 02.05.2021 р. Позивач погодився на 0,5 посадового окладу посади інженера-дослідника 2 категорії, але потім йому стало відомо про 0,5 посадового окладу вакантної посади оператора диспетчерської служби в автопарку. 17.05.2021 р. він подав заяву у відділ кадрів про переведення його на посаду 0,5 посадового окладу посади оператора диспетчерської служби в автопарку та 0,5 ставки посади інженера-дослідника 2 категорії. Позивача прийняли на посаду інженера-дослідника тимчасово на період декретної відпустки, а в прийнятті на посаду оператора диспетчерської служби в автопарку було відмовлено. 04.06.2021 р. [PERSON] ознайомлено з наказом №140к від 03.06.2021 р. про його звільнення, у зв`язку з достроковим припиненням перебування у декретній відпустці і виходом на роботу співробітниці, яка займає цю посаду. У відзиві на позовну заяву представник "УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого" просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з посиланням на те, що відповідно до наказу № 37к від 25.02.2021 р. було введено в дію з 01.01.2021 р. новий штатний розпис "УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого", яке затверджене Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України. Відповідно до Положення "УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого", затвердженого наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 01.04.2020 р. № 571, відповідач належить та підпорядковується до сфери управління Міністерства. Наказом №125-к від 14.05.2021 р. позивач був прийнятий на вакантну (декретну) посаду інженера дослідника 2 категорії у відділ наукових досліджень і випробувань технічних засобів систем керованого землеробства та застосування агрохімікатів на 0,5 посадового окладу. 02.06.2021 р. [PERSON] звернулась із заявою про переривання її відпустки по догляду за дитиною до 3-х років та просила допустити її до роботи з 07.06.2021 р. Наказом №139к від 02.06.2021 р. [PERSON] допустили до роботи у відділ наукових досліджень і випробувань технічних засобів систем керованого землеробства та застосування агрохімікатів. Внаслідок чого, наказом № 140к від 03.06.2021 р. позивача було звільнено 04.06.2021 р., відповідно до п.2 ст. 36 КЗпП України, на підставі заяви [PERSON] . Щодо недорахованої заробітної плати, - то наказом № 64 від 25.06.2021 р. позивачу було проведено виплату середнього заробітку і середньоденного заробітку за затримку виплати розрахункових за 14 робочих днів в сумі 3935,17 грн. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити у задоволенні позову,у зв`язку з безпідставністю. Третя особа в судове засідання не з`явився, судом повідомлявся належно. Заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові матеріали, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до копії наказу про прийом на роботу від 26.02.2003 р. № 40к та копії трудової книжки, [PERSON] прийнятий до експлуатаційно-технічного відділу "УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого" на посаду техніка (а.с. 5, 67). Як вбачається з копії трудового договору, укладеного між "УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого" та [PERSON] , позивача було прийнято на роботу в лабораторію наукового забезпечення підготовки кадрів та пропаганди інноваційних розробок на посаду інженера 3 категорії. Строк дії договору з 01.01.2016 р. по 31.12.2016 р. (а.с. 11). Відповідно до копії наказу "УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого" від 25.02.2020 р. № 39-к, [PERSON] інженеру 3 категорії встановлено 20-годинний робочий тиждень з 24.02.2020 р. (а.с. 12). Позивач погодився на режим неповного робочого тижня на період реорганізації Міністерства (а.с. 14). Наказом "Про відкликання з відпустки" від 17.09.2020 р. № 176ка, [PERSON] інженера 3 категорії відкликано з відпустки з 21.09.2020 р. 0 25.09.2020 р. (а.с. 9). Наказом "УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого" від 25.02.2021 р. № 37к введено в дію з 01.01.2021 р. новий штатний розпис УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого в кількості 103,65 штатних одиниць по загальному фонду з місячним фондом заробітної плати 787402 грн. та 44,55 штатних одиниць по спеціальному фонду із місячним фондом заробітної плати 180992 грн. (а.с. 90). Наказом "УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого" від 01.03.2021 р. № 49-к, з врахуванням затвердженого Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України плану використання бюджетних коштів на 2021 р., в межах затвердженого ліміту коштів на статтю "Заробітна плата", вимог Постанови КМУ "Деякі питання оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери" №29 від 20.01.2021 р., ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 р." для оптимізації штатного розпису, керуючим п. 1 ст. 40, ст. 49 КЗпП України, виведено із штатного розпису "УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого" з 01.01.2021 р. посаду інженера (0,5 посадового окладу) Лабораторії пропаганди та поширення знань за результатами науково-випробувальної роботи, яку займав [PERSON] (а.с. 6). Відповідач вжив заходів для повідомлення позивача про звільнення у зв`язку із скороченням посади від 02.03.2021 р. № 1-78 та про наявні вакантні посади від 02.03.2021 р. № 1-77 (а.с. 7-8). Однак, позивач не погодився із звільненням та відмовився підписувати Повідомлення (а.с. 92). Позивач подав заяву про переведення його на 0,5 посадового окладу вакантної посади оператора диспетчерської служби в автопарку та 0,5 посадового окладу вакантної декретної посади інженера дослідника 2 категорії у відділ наукових досліджень і випробувань технічних засобів систем керованого землеробства та застосування агрохімікатів, що зареєстрована в "УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого" 17.05.2022 р. № 6 (а.с. 95,53). На підставі вищевказаної заяви [PERSON] інженера 3 категорії наказом від 14.05.2021 р. № 125к було переведено з 17.05.2021 р. на 0,5 посадового окладу вакантної декретної посади інженера-дослідника 2 категорії у відділ наукових досліджень і випробувань технічних засобів систем керованого землеробства та застосування агрохімікатів (а.с. 54). Наказом від 03.06.2021 р. № 140к [PERSON] інженера-дослідника 2 категорії у відділ наукових досліджень і випробувань технічних засобів систем керованого землеробства та застосування агрохімікатів з 04.06.2021 р. звільнено з посади, у зв`язку із заявою [PERSON] про припинення відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку від 02.06.2021 р. № 8 (а.с. 55, 100). Як вбачається з матеріалів справи, наказом "УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого" від 25.06.2021 р. № 64 позивачу здійснили термінову виплату розрахункових при звільненні інженера-дослідника 2 категорії, згідно наказу від 03.06.2021 р. № 140к (а.с. 103). Штатним розписом на 2021 р. "УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого", затвердженим директором Кравчуком В.І. від 25.02.2021 р., затверджено перелік посад установи, в тому числі лабораторії пропаганди та поширення знань за результатами науково-випробувальної діяльності та відділу наукових досліджень і випробувань технічних засобів систем керованого землеробства та застосування агрохімікатів. Щодо вимоги про скасування наказу від 01.03.2021 р. № 37к "Про внесення змін до штатного розпису та скорочення штатних посад". Як вбачається з відзиву, Положенням "УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого", затвердженим Наказом Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства від 01.04.2020 р. № 571, "УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого" належить та підпорядковується до сфери управління Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України. Трудові права працівника гарантовані Конституцією України та законами, іншими підзаконними актами. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ст. 55 Конституції України). Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис, відповідно до ст. 64 Господарського кодексу України. Як вбачається з листа Мінсоцполітики від 13.09.2019 р. № 1127/0/204-19, штатний розпис це документ, що встановлює для даного підприємства, установи, організації структуру, штати й посадові оклади працівників. Штатний розпис містить найменування професій (посад), чисельність персоналу й оклади для кожної професії (посади). Статтею 135 Господарського кодексу України встановлено, що власник майна має право одноосібно на основі належного йому (їм) майна засновувати господарські організації або здійснювати господарську діяльність в інших організаційно-правових формах господарювання, не заборонених законом, на свій розсуд визначаючи мету і предмет, структуру утвореного ним суб`єкта господарювання, склад і компетенцію його органів управління, порядок використання майна, інші питання управління діяльністю суб`єкта господарювання, а також приймати рішення про припинення заснованих ним суб`єктів господарювання відповідно до законодавства. Власник має право особисто або через уповноважені ним органи з метою здійснення підприємницької діяльності засновувати господарські організації, закріплюючи за ними належне йому майно на праві власності, праві господарського відання, а для здійснення некомерційної господарської діяльності - на праві оперативного управління, визначати мету та предмет діяльності таких організацій, склад і компетенцію їх органів управління, порядок прийняття ними рішень, склад і порядок використання майна, визначати інші умови господарювання у затверджених власником (уповноваженим ним органом) установчих документах господарської організації, а також здійснювати безпосередньо або через уповноважені ним органи у межах, встановлених законом, інші управлінські повноваження щодо заснованої організації та припиняти її діяльність відповідно до цього Кодексу та інших законів. Відповідно до ст. 22 ГК України держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб`єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" управління об`єктами державної власності - це здійснення повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб. Такі повноваження можуть здійснювати не тільки органи виконавчої влади, але й органи судової та законодавчої влади. Відповідно до\~ст.\~3\~Закону України\~"Про\~управління об`єктами\~державної власності"\~об`єктами\~управління державної\~власності є: майно, яке передане державним комерційним підприємствам (далі - державні підприємства), установам та організаціям. Статтею 5 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" встановлено, що Кабінет Міністрів України є суб`єктом управління, який визначає об`єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об`єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб`єктам управління, визначеним цим Законом. Повноваження Кабінету Міністрів України як суб`єкта управління державною власністю не є вичерпними (п. 26 ч. 2 ст. 5 згаданого Закону). При цьому частиною 1 статті 4 цього Закону встановлено, що суб`єктами управління об`єктами державної власності, серед інших, міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи (далі - уповноважені органи управління). Вищим органом у системі органів виконавчої влади є Кабінет Міністрів України. Структурної ланкою виконавчої вертикалі є центральні органи виконавчої влади (ЦОВВ), до складу яких входять міністерства, державні служби, державні агентства, державні інспекції та ЦОВВ зі спеціальним статусом. Міністерство це центральний в державі орган виконавчої влади, який здійснює державне управління в якійсь певній галузі чи сфері життя. В Україні у відповідності до Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" міністерство є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох визначених Президентом України сферах, проведення якої покладено на Кабінет Міністрів України Конституцією та законами України. Законом України "Про центральні органи виконавчої влади" до основних завдань міністерства як органу, що забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох сферах, віднесені такі: 1) забезпечення нормативно-правового регулювання; 2) визначення пріоритетних напрямів розвитку; 3) інформування та надання роз`яснень щодо здійснення державної політики; 4) узагальнення практики застосування законодавства, розроблення пропозицій щодо його вдосконалення та внесення в установленому порядку проектів законодавчих актів, актів Президента України, Кабінету Міністрів України на розгляд Президентові України та Кабінету Міністрів України; забезпечення здійснення соціального діалогу на галузевому рівні; 5) здійснення інших завдань, визначених законами України та покладених на нього актами Президента України. Державні підприємства формують, так званий, сектор державного підприємництва. Державне підприємництво організаційно-господарська діяльність державних підприємств з виробництва матеріальних благ та надання послуг суб`єктам економіки, порядок створення державою власних підприємств, планування й управління різними їх формами. Відповідно до ст. 73 ГК України державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління. Таким чином, вимога про скасування наказу від 01.03.2021 р. № 37к "Про внесення змін до штатного розпису та скорочення штатних посад" не підлягає до задоволення, з урахуванням того, що позивачем невірно визначено суб`єктний склад та невірно вибрано юрисдикцію в межах, якої слід здійснити захист прав. З позовною вимогою про скасування наказу про внесення змін до штатного розпису слід звертатись до державного органу у віданні, якого перебуває "УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого". Оскільки, відповідач не наділений повноваженнями самостійно визначати свою організаційну структуру, встановляти чисельність працівників і штатний розпис, у розумінні ст. 64 Господарського кодексу України. Щодо вимоги про скасування наказу від 03.06.2021 р. № 140к "Про припинення трудового договору (контракту)". Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці закріплено Кодексом законів про працю України. Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу законів про працю України). Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] подав на ім`я [PERSON] в.о. директора "УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого" заяву від 17.05.2021 р. № 6 "Про прийняття його на роботу". У заяві вказано, що "в зв`язку з скороченням моєї посади прошу перевести мене на 0,5 вакантної посади (на час декретної відпуски) інженера-дослідника 2 категорії у відділі наукових досліджень і випробувань технічних засобів систем керованого землеробства та застосування агрохімікатів від 17.05.2021 р. (а.с. 97). Разом з тим, оскаржуваний наказ від 03.06.2021 р. № 140к містить формулювання про звільнення [PERSON] з посади інженера-дослідника 2 категорії за п. 2 ст. 36 КЗпП України закінчення дії строкового трудового контракту, де підставою звільнення слугує "Заява [PERSON] про припинення відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку від 02.06.2021 р. № 8" (а.с. 102). Статтею 21 КЗпП України\~визначено, що трудовий договір - це угода між працівником та власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою. Працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, та дотримуватись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату й забезпечувати умови праці, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до\~статті 23 КЗпП України\~трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавством. З матеріалів справи вбачається, що позивача [PERSON] було прийнято на роботу на місце постійного працівника, який перебував у відпустці для догляду за дитиною до 3-х років, у зв`язку з чим трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк, внаслідок чого і був укладений строковий трудовий договір. Під час\~укладання строкового\~трудового договору\~між [PERSON] \~та "УкрНДІПВТ\~ім.\~Л.Погорілого"\~був погоджений\~строк його\~дії з\~зазначенням на\~певну подію,\~зокрема на\~час відпустки\~для догляду\~за дитиною\~до 3-х\~років основного\~працівника [PERSON] (а.с. 102). Основний працівник [PERSON] 02.06.2022 р. подала на ім`я [PERSON] директора "УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого" заяву про переривання відпустки по догляду за дитиною до 3-х років та просила допустити до роботи з 07.06.2021 р. (а.с. 100). На основі цієї заяви видано відповідний наказ від 02.06.2021 р. № 139-к "Про вихід з відпустки по догляду за дитиною" на посаду інженера-дослідника 2 категорії та допуск її до роботи з 07.06.2021 р.( а.с. 101). Підставою для укладення строкового трудового договору була особиста заява позивача [PERSON] від 17.05.2021 р. у, в якій і був зазначений строк, протягом якого він працюватиме, а саме: строком у зазначеному договорі був період декретної відпустки інженера-дослідника 2 категорії ( а.с. 97). Тобто, строк дії зазначеного трудового договору між [PERSON] та "УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого" вважається закінченим з моменту закінчення відпустки інженера-дослідника 2 категорії [PERSON] . Крім того, сам позивач в позові не заперечує, проти того, що саме на підставі його особистої заяви він був прийнятий на місце постійного працівника, який знаходився у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років, внаслідок чого був встановлений строк трудових відносин. Згідно із п. 2 ч. 1\~ст. 36 КЗпП України\~підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Припинення трудового договору через закінчення строку не потребує заяви чи якогось волевиявлення працівника, оскільки свою волю на укладення строкового трудового договору він виявив під час його укладення, а тому погодився на припинення такого договору в разі закінчення строку, на який його було укладено. Відповідно до тексту особистої заяви позивача від 17.05.2021 р. його прийнято на посаду інженера-дослідника 2 категорії на період відпустки по догляду за дитиною до 3-х років інженера-дослідника 2 категорії [PERSON] . Тобто, при укладенні строкового трудового договору строк дії договору визначався певною подією, зокрема, на час відпустки основного працівника. Строк договору обмежувався відпусткою основного працівника, на що позивач добровільно погодився, що підтверджується її особистою заявою від 17.05.2021 р., внаслідок чого закінченням дії строкового трудового договору вважається закінчення події, яка була зазначена під час укладання строкового трудового договору, зокрема, закінчення відпустки для догляду за дитиною основного працівника. Відповідно до ч. 1\~ст. 18 Закону України "Про відпустки" від 15.11.1996 р., після закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Згідно із ч. 3 ст. 18 Закону, ця відпустка може бути використана повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною, або особою, яка усиновила чи взяла під опіку дитину, одним із прийомних батьків чи батьків-вихователів. Строковий трудовий договір з позивачкою був укладений на певний строк, зокрема, на час відпустки для догляду за дитиною основного працівника. Внаслідок чого, підставою припинення зазначеного строкового трудового договору у даному випадку служить особиста заява основного працівника щодо дострокового виходу з відпустки та фактичний вихід основного працівника на роботу. Оскільки, Законом не заборонено достроково виходити з відпустки для догляду за дитиною, то строк дії строкового трудового договору, який був укладений з позивачем, абсолютно залежить від волевиявлення основного працівника, зокрема, коли саме основний працівник вирішить повернутися до роботи. Відповідно до запису в трудовій книжки позивач [PERSON] на підставі наказу № 125-К від 14.05.2021 р. переведений на посаду інженера-дослідника 2 категорії у відділ наукових досліджень і випробувань технічних засобів систем керованого землеробства та застосування агрохімікатів на 0,5 посадового окладу, у зв`язку зі змінами у штатному розкладі. Тобто, суд приходить до висновку, що між сторонами автоматично відбулося переукладання строкового договору. Однак, відповідно до норм чинного законодавства переукладання строкового трудового договору у випадках, що підпадають під ч. 2\~ст.23 КЗпП України, не тягне набуття трудовим договором характеру безстрокового чи укладеного на невизначений строк, тобто виключає застосування до правовідносин ч. 2\~ст. 39-1 КЗпП України, оскільки умови виконання роботи в подальшому не змінились, а тому такий договір не став безстроковим. У відповідності до Наказу "УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого" від 02.06.2021 р. № 139-к "Про вихід з відпустки по догляду за дитиною" з 07.06.2021 р. допустити до роботи на посаді інженера-дослідника 2 категорії у відділ наукових досліджень і випробувань технічних засобів систем керованого землеробства та застосування агрохімікатів [PERSON] , перервавши відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с. 101). Таким, чином у зв`язку із виходом основного працівника на роботу, трудовий контракт з [PERSON] було розірвано. З аналізу норм законодавства вбачається, що у разі звільнення працівника по п. 2\~ст. 36 КЗпП України\~працівник не повинен подавати заяву про звільнення, а роботодавець не зобов`язаний попереджати його про звільнення, оскільки під час прийняття на роботу працівник давав згоду на укладення саме строкового трудового договору. Позивачем та його представником до суду не надано доказів на підтвердження того, що він з 07.06.2021 р. продовжував виконувати свої трудові обов`язки на посаді інженера-дослідника 2 категорії після виходу на роботу працівника [PERSON] , яка до декретної відпустки займала посаду інженера-дослідника 2 категорії у відділі наукових досліджень і випробувань технічних засобів систем керованого землеробства та застосування агрохімікатів. Вимогами ст.ст.10,\~81 ЦПК України\~встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, при звільненні позивача [PERSON] з посади з посади інженера-дослідника 2 категорії "УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого" було дотримано роботодавцем вимоги ст. ст.\~23,\~36 КЗпП України, які передбачають підстави припинення трудового договору. Докази, які б свідчили про те, що відповідач допустив порушення трудових прав позивача, відсутні. З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов до висновку, що позивач усвідомлював наслідки закінчення строкового трудового договору, строковий договір був укладений за його письмовою заявою, а тому позовні вимоги в частині скасування наказу від 03.06.2021 р. № 140к "Про припинення трудового договору (контракту)" не підлягають задоволенню. Щодо вимоги про визнання дій директора "УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого" [PERSON] по скорочення посади позивача і звільнення протиправним і незаконним, які підпадають під ч.1 ст. 172 КК України, незаконне звільнення працівника з роботи з особистих мотивів чи у зв`язку з повідомленням ним як викривачем про вчинення іншою особою корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення та призначити передбачене покарання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17.06.2011 р.), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Хужин та інші проти Росії» від 23.10.2008 р. зроблено висновок, що презумпція невинуватості, закріплена у частині другій статті 6 Конвенції, є одним із елементів справедливого судового розгляду, про який зазначається у частині першій цієї статті (рішення у справі "Аллен де Рібемон проти Франції" від 10.02.1995 р., п. 35), і спрямована на те, щоб убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий процес упередженими твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи у суді. Зокрема цей принцип забороняє формування передчасної позиції суду, в якій би відображалася думка про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина була доведена відповідно до закону (рішення у справі "Мінеллі проти Швейцарії" від 25.03.1983 р.). Разом із тим ця вимога стосується і висловлювань інших посадових осіб про перебіг розслідування кримінальної справи, якщо такі твердження спонукають громадськість повірити у винуватість обвинуваченої особи та впливають на оцінку фактів даної справи компетентним судом (рішення у справах "Аллен де Рібемон проти Франції", п. 41; "Дактарас проти Литви" від 24.11.2000 р. п. п. 41-43; "Бутвевічюс проти Литви" від 26.03.2002 року, п. 49). Зазначене положення є похідним від гарантованої ч. 1ст.\~62\~Конституції України презумпції невинуватості, яка передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Крім того, конституційна норма про презумпцію невинуватості розміщена у тому блоці статей, які визначають статус (положення) особи у кримінальному судочинстві, тобто презумпція невинуватості - це кримінально-процесуальний термін і ця презумпція може бути спростованою. Що стосується кримінально-правової оцінки дій особи, у цьому випадку, директора "УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого" [PERSON] , наявність, чи відсутність в її діях складу злочину, то законом це віднесено до компетенції слідчо-прокурорських органів. Відповідно до ч.1 ст. 175 КК України незаконне звільнення працівника з роботи з особистих мотивів чи у зв`язку з повідомленням ним як викривачем про вчинення іншою особою корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення, інших порушень\~Закону України\~"Про\~запобігання корупції",\~а також\~інше грубе\~порушення законодавства\~про працю\~- караються штрафом від двох тисяч до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, або виправними роботами на строк до двох років. Отже, інформація [PERSON] у силу наведеної конституційної норми не могла вплинути на право третьої особи - директора "УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого" Кравчука В.І. вважатися невинуватим, поки його вину не буде доведено в установленому законом порядку. Як вбачається з матеріалів справи, у Державній науковій установі "Український науково-дослідний інститут прогнозування та випробовування техніки і технологій для сільськогосподарського виробництва імені Леоніда Погорілого" (далі установа), що знаходиться по вул. Інженерна, 5 у смт. Дослідницьке, Київської області, [PERSON] , будучи директором вказаної установи, допустив порушення вимог законодавства про працю. Таким чином, своїми діями [PERSON] скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 41 КУпАП, а саме порушення вимог законодавства про працю та охорону праці (а.с. 143-161). Таким чином, вимога позивача про визнання дій директора "УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого" [PERSON] по скороченню посади позивача і звільнення протиправним і незаконним, які підпадають під ч.1 ст. 172 КК України, не підлягає до задоволенню. Оскільки, серед способів захисту цивільних прав та інтересів відсутній такий "визнання дій". Обставини щодо протиправності і незаконності скорочення посади і звільнення позивача не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, та не підтвердженні наявними письмовими матеріалами. Фактично позивач просить суд здійснити кваліфікацію дій директора "УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого" [PERSON] по скороченню посади і звільненню, що відноситься до повноважень правоохоронних органів та підлягає доказуванню в рамках кримінального провадження. Щодо вимоги про стягнення з "УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого" на користь позивача 622,32 грн. недонарахованої заробітної плати за відпрацьовані ним дні з 21 по 25 вересня 2020 р. Як вбачається з письмових матеріалів, станом на 01.06.2021 р. заборгованість підприємства перед позивачем [PERSON] становить 0 грн. (а.с. 104). Суд не бере до уваги копію наказу від 17.09.2020 р. № 176-ка, наданого позивачем до позовної заяви, з надписом наступного змісту "Я ознайомлений, але з оплатою праці за цей період не погоджуюсь тому, що її взагалі не провели, хоча я погоджувався вийти на роботу при умові оплати цих днів", оскільки не підпадає під критерій достатності в розумінні ст.80 ЦПК України та спростовується письмовими доказами, наявними в матеріалах справи. Отже, дана вимога не підлягає задоволенню, у зв`язку з відсутністю фактичної заборгованості. Щодо вимоги про стягнення з "УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого" на користь позивача недоотриманої заробітної плати за 12 місяців 2020 р. і за 5 місяців 2021 р. через незаконне переведення на неповний робочий тиждень, а об`єм робіт виконаних робіт становив як при повному окладі, в сумі 3000 грн. Ст. 12 та ст. 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 3-1 ЗУ "Про оплату праці" у разі укладення трудового договору про роботу на умовах неповного робочого часу, а також при невиконанні працівником у повному обсязі місячної (годинної) норми праці мінімальна заробітна плата виплачується пропорційно до виконаної норми праці. У справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, зменшення розміру заробітної плати тощо) у зв`язку з повідомленням ним або його близькими особами про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою обов`язок доказування, що прийняті рішення, вчинені дії є правомірними і не були мотивовані діями позивача чи його близьких осіб щодо здійснення цього повідомлення, покладається на відповідача (ч.3 ст. 81 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. \~ \~ \~ \~Згідно копії\~наказу "УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого" від 25.02.2020 р. № 39-к, [PERSON] інженеру 3 категорії встановлено 20-годинний робочий тиждень з 24.02.2020 р. (а.с. 12). Позивач погодився на режим неповного робочого тижня на період реорганізації Міністерства та невизначеності фінансування інституту (а.с. 14). За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Згідно діючого трудового законодавства України переведення працівника на неповний робочий день або тиждень можливо у двох випадках: у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (ст. 32 КЗпП України) та за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом (ст. 56 КЗпП України). Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Згідно ст. 56 КЗпП України за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці в цих випадках провадиться пропорціонально відпрацьованому часу або залежно від виробітку. Робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників. Верховний Суд України в п.12 постанови Пленуму "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 р. №13 роз`яснив, що судам слід мати на увазі, що відповідно до статей 21,22 Закону роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективним договором. Розмір заробітної плати за працю може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати тільки в разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилась браком, та з інших передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. Оскільки при зміні систем та розмірів оплати праці у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці (ч. 3 ст. 32 КЗпП), введенні нових або зміні діючих умов оплати праці у бік погіршення (ст. 103 КЗпП) роботодавець повинен повідомити про це працівника не пізніше ніж за два місяці до їх запровадження, порушення цього строку може бути підставою для задоволення вимог працівника про оплату праці згідно з попередніми умовами за період, на який було скорочено зазначений строк попередження. Таким чином, переведення позивача на неповний робочий день відбулося без порушенням встановленого законодавством порядку, позивач погодився з встановленням 20-годинного робочого тижня, а відтак дії відповідача по видачі такого наказу є правомірними, тому в судовому засіданні не було доведено порушення процедури переведення на неповний робочий тиждень, а також об`єму виконаних робіт як при повному окладі. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. №14 "Про судове рішення у цивільній справі", враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Таким чином, виходячи з обставин, на які позивач посилався як на підставу позовних вимог, суд приходить до висновку, що ним не доведено перед судом їх переконливості та обґрунтованості, не подано жодних достатніх доказів на підтвердження позовних вимог, натомість доводи позивача спростовуються матеріалами справи, а отже зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] .

Outcome: dismissed