Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-21 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Турчинський М.В. звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з відповідачки вартість 1/6 частки квартири [ADDRESS] у розмірі 70000,00 грн, припинивши право власності [PERSON] на 1/6 частку квартири [ADDRESS] після отримання грошової компенсації, судові розходи покласти на відповідача. Позов обґрунтовує тим, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності позивачу [PERSON] (1/6 частки), [PERSON] (1/6 частки) на підставі рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 26.02.2007р., а відповідачу [PERSON] (2/3 частки) на підставі свідоцтва про право на спадщину, реєстровий № 3-699 від 04.06.2009 року, яке видане Першою Запорізькою державною нотаріальною конторою. Квартира є однокімнатною загальною площею 31,69 кв.м. Позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] не можуть реалізувати своє право власності на житлове приміщення, доступу до приміщення не мають та не користуються житлом. Відповідно до звіту про експрес оцінку від 23.02.2021р., ринкова вартість 1/6 частки квартири становить 70000,00 грн. 28.01.2022 року представник позивача [PERSON] адвокат Турчинський М.В. надав суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій вказав, що відповідно до оцінки, здійсненої 20.08.2021р. вартість 1/6 частини квартири [ADDRESS] станом на 20.08.21р. становить 130 000,00 грн., яку він просить стягнути з відповідачки, припинивши право власності [PERSON] на 1/6 частку квартири [ADDRESS] після отримання грошової компенсації, судові розходи покласти на відповідача. Відповідачка [PERSON] позов визнала частково окрім витрат на правову допомогу, просила позов задовольнити. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , надав суду письмові пояснення, в яких поклався на розсуд суду. Ухвалою від 14.06.2021 року відкрите провадження у справі. Справа призначена до розгляду в загальному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. 18.07.2022 року ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя підготовче засідання закрите та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась. Була повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки не повідомила. Представник позивачки - адвокат Турчинський М.В. у судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи, направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутність, позов підтримав та просив задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, була повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи, направила до суду заяву про розгляд справи в її відсутність, позов визнала частково, не визнала розходи на оплату послуг адвоката, підтримала обставини, викладені в позові. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] у судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Оскільки особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з частинами першою, другою статті 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК). Відповідно до статті 355 ЦК майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади (стаття 356 ЦК). Суд встановив, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності позивачу [PERSON] (1/6 частки), [PERSON] (1/6 частки) на підставі рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 26.02.2007р., а відповідачу [PERSON] (2/3 частки) на підставі свідоцтва про право на спадщину, реєстровий № 3-699 від 04.06.2009 року, яке видане Першою Запорізькою державною нотаріальною конторою. Квартира є однокімнатною житловою площею 15,9 кв.м., загальною площею 31,69 кв.м. та є неподільною. Ринкова вартість 1/6 частини квартири [ADDRESS] станом на 20.08.21р. становить 130 000,00 грн. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (стаття 358 ЦК). Згідно зі статтею 365 ЦК право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналіз положень статті 365 ЦК дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 2 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16 та правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 344/120/16-ц. Статтею 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності (ч. 1). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (ч. 2). У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (ч. 3). Таким чином, виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Зазначений вище правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 13.01.2016 р. у справі № 6-2925цс15 та враховується судом при розгляді цієї справи. Згідно з постановою від 13.05.2020 р. (справа № 686/20582/19) ВС зазначив, що поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд дійшов висновку, що спільне володіння і користування спірною квартирою її співвласниками є неможливим, оскільки квартира є однокімнатною. Статтею 364 ч.2 ЦК України визначено, що право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. На момент розгляду справи відповідачем [PERSON] не відшкодована позивачу [PERSON] вартість 1/6 частки квартири [ADDRESS] в сумі 130 000,00 грн., за цих обставин суд дійшов висновку, що припинення права власності на спірну частку квартири завдасть істотної шкоди інтересам позивачки та членам її сім`ї. Враховуючи встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed