Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. На обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що з 22 вересня 2001 року по 27 листопада 2021 року вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу відповідач придбав 2/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі продажу частини квартири, укладеного 05 травня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Панко Г.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 306. Згідно змісту договору купівлі продажу вищезазначена квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя. Купівля відбувалася за згоди позивача, підпис на заяві про згоду засвідчено нотаріально. У зв`язку із тим, що відповідач відмовляється в добровільному порядку вирішити питання розподілу спільної сумісної власності в добровільному порядку позивач змушена звернутися до суду. Просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] 2/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] ; виділити [PERSON] із спільної сумісної власності подружжя 1/3 частину вищезазначеної квартири та визнати за нею право власності; виділити [PERSON] із спільної сумісної власності подружжя 1/3 частину вищезазначеної квартири та визнати за ним право власності; припинити право власності [PERSON] на 2/3 частину вищезазначеної квартири та стягнути з нього судові витрати по справі. Ухвалою суду від 19 травня 2022 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного провадження. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву з клопотанням про розгляд справи\~за його відсутності, позовні вимоги не визнав, надав відзив на позовну заяву, де зазначив, що 15 вересня 2021 року він подав до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська позовну заяву до [PERSON] про розірвання шлюбу. З серпня 2019 року він проживав окремо в квартирі батьків, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією акту № 176 від 26.07.2022 року про проживання без реєстрації, виданий КП КМР «Добробут». Крім того, факт окремого проживання подружжя з серпня 2019 року було визнано [PERSON] , яка особисто подала заяву, якою визнала позов, в тому числі і факт окремого проживання подружжя з серпня 2019 року. Таким чином, квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана за особисті кошти [PERSON] , на підставі чого просить відмовити в задоволенні позову. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву з клопотанням про розгляд справи за її відсутності, долучила відповідь на відзив, згідно якого зазначила, що в рішенні суду про розірвання шлюбу не зазначено дата припинення спільного проживання подружжя, окрім того, нею долучено заяву, подану по справі № 209/3601/21 про розірвання шлюбу, де вона звертає увагу суду про те, що шлюбні відносини між ними припиненні не в серпні 2019 року як зазначає [PERSON] , а в червні 2020 року, про що просила вказати в рішенні суду. Також відповідно до акту про проживання [PERSON] без реєстрації № 176 від 26 липня 2022 року за адресою: [ADDRESS] зазначила, що він складаний зі слів самого відповідача, який намагається приховати факт спільного проживання. При вчиненні нотаріальної дії приватним нотаріусом Панко Г.В. було роз`яснено наслідки майнових відносин після укладення договору, що дана квартира може бути або спільною сумісною власністю подружжя (тобто придбана за спільні кошти) або особистим майном подружжя (придбана в приватну власність).У зв`язку із чим 2/3 частини квартири є спільною сумісною власністю подружжя, про що зроблена відмітка нотаріусом при вчиненні угоди. Просить задовольнити позов. У судовому засіданні встановлені судом обставини\~та визначені до них правовідносини: Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 вересня 2001 року до 27 жовтня 2021 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження /а.с. 9/ та рішенням суду про розірвання шлюбу /а.с.10/. Згідно рішення суду по справі №209/3601/21 про розірвання шлюбу встановлено, що сімейно шлюбні відносини між сторонами припиненні, проте дата їх припинення не зазначена. 05 травня 2020 року відповідач [PERSON] , перебуваючи в шлюбі, придбав квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу частини квартири /а.с.11/ який був укладений у приватного нотаріуса Кам`янського міського нотаріального округу Панко Г.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 306. Згідно п. 1.7 Договору купівлі продажу частини квартири серії НОК 472351 зазначено, що «покупець свідчить, що купує вказану частину квартири на праві спільної сумісної власності подружжя і купівля відбувається за згодою дружини, [PERSON] , підпис на заяві про таку згоду засвідчено нотаріально приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Панко Ганною Вікторівною 05.05.2020 року по реєстру № 305. Станом на 08 лютого 2022 року відповідно Висновку про вартість до звіту №0802/1 від 08 лютого 2022 року ринкова вартість 1/1 частки об`єкта оцінки становить 674221,00 гривень, ринкова вартість 1/3 частки об`єкта оцінки становить 224740,33 гривень /а.с.14-29/. Згідно акту № 176 про проживання без реєстрації від 26 липня 2022 року, що складено техніками КП КМР «Добробут» [PERSON] та [PERSON] за адресою [ADDRESS] [PERSON] дійсно проживає за даною адресою фактично без реєстрації зі слів заявника з серпня 2019 року, про що свідчать сусіди /а.с.57/. На даний час між сторонами виникло питання щодо розподілу спільного майна подружжя, згоди щодо повного та остаточного врегулювання зустрічних претензій сторони шляхом укладення мирової угоди сторони не досягли. Суд вважає встановленим наявність фактів, якими обґрунтовуються вимоги позивача, з\~таких мотивів. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Частинами 1 та 2 ст. 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до ч. 2, 3ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Як зазначено в ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1, 2 ст.\~60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. … Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. У відповідності до п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 зроблено висновок, що «у\~статті 60 СК України\~закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. Частиною першою\~статті 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно вивчених судом матеріалів справи, з`ясованих обставин справи які досліджені доказами, суд прийшов до висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати,що 2/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя в зв`язку з тим, що спірна квартира була придбана в період, коли сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Суд не приймає до уваги докази, додані відповідачем, оскільки акт про проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] за період з серпня 2019 року був складений зі слів заявника, що відображено в акті, який намагався приховати факт спільного проживання. Окрім того, за змістом договору про купівлі продажу частини квартири засвідчено підпис приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Панко Г.В. згоду [PERSON] , що частина квартира належить сторонам на підставі спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, є підстави для задоволення позову та виділити із спільної сумісної власності подружжя, 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS] кожному із подружжя, визнавши за [PERSON] та за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Вирішуючи питання\~щодо розподілу\~судових витрат\~суд

Outcome: approved