Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-25 00:00:00

28.07.2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позов обґрунтовується тим, що спільне життя між сторонами не склалося через систематичну протиправну поведінку відповідача відносно позивача, тому подальше спільне життя подружжя є неможливим. Сторони проживають окремо, не пов`язані спільним побутом, примирення не вбачається можливим. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19.08.2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та визначено сторонам строк на подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26.08.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про припинення (закриття) провадження в цивільній справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26.08.2022 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про надання строку на примирення в цивільній справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26.08.2022 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін в цивільній справі. 10.11.2021 року до суду було подано відзив, а 26.11.2021 року заперечення, в яких відповідач, серед іншого, вказує, що не визнає позовні вимоги. Що стосується самих обставин, викладених у позовній заяві, зазначає, що вони є надуманими представником позивачки і не підтверджені належними та допустимими доказами. Пояснює, що подружжя почали проживати спільно без реєстрації шлюбу з липня 2019 року, а 30.04.2020 року зареєстрували шлюб. [INFO] народилася донька, після чого сімейні відносини зазнали змін. Позивачка з донькою переїхали у м. Бориспіль Київської обл. до батьків, що пов`язано з невеликою заробітною платою відповідача. Рішення позивачки пожити окремо він сприйняв з розумінням з огляду на те, що час може їх примирити. Після того, як позивач стала проживати окремо, почав добровільно перераховувати грошові кошти як аліменти на утримання дитини і за погодженням зустрічатись з дитиною. Відповідач робить все можливе, щоб зберегти сім`ю і виховувати дочку у повній родині. 23.11.2021 року засобами поштового зв`язку до суду надійшла відповідь на відзив, згідно якої представник позивача вважає, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить як інтересам позивача, так і інтересам дитини. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 30.04.2020 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу сторони мають малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). За змістом ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічне положення містить ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України, в якій між тим зазначено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. При цьому, за ч. 2 цієї статті дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Вбачається, що позивачем подано позовну заяву до суду 26.07.2021 року. За досить тривалий час перебування справи в провадженні суду сторони не примирилися, відсутні будь-які доводи та докази, що відповідачем вживались заходи, спрямовані на примирення з позивачем з метою налагодження та підтримання шлюбних стосунків. Статтею 5 Протоколу №7 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» визначено, що кожен із подружжя у відносинах між собою користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Однією з підстав припинення шлюбу є його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду (ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України). Згідно ч. 1 ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Аналізуючи викладені правові норми та доводи сторін вбачається, що сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків та не ведуть спільного господарства, позивач не бажає примирення з відповідачем та збереження шлюбу. Наявність у сторін малолітньої дитини не є безумовною підставою для необхідності збереження шлюбу попри волю одного з подружжя. До того ж, відсутність взаєморозуміння між батьками є наслідком негативного впливу на стан дитини. За таких обставин, суд приходить до висновку, що збереження сім`ї буде носити формальний характер. Пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12.06.2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку..., так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні». Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню. Щодо розподілу судових витрат заявлених сторонами слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 ч. 3 цієї статті визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частинами 2, 3 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За правилами п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 141 ЦПК України). У позовній заяві сторона позивача зазначає, що вартість послуг АО «СУПРЕМА ЛЕКС» в частині розірвання шлюбу в судовому порядку становить 2500 грн. та згідно наданого опису послуг вказана сума включає в себе: вивчення документів клієнта, формування та узгодження правової позиції (1 год.) - 500 грн.; підготовка процесуальних документів (2 год.) - 1000 грн.; вивчення документів, що подаються відповідачем (1 год.) - 500 грн.; підготовка до участі в судових засіданнях, безпосередня участь у таких засіданнях (1 год.) - 500 грн. На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу разом з позовною заявою представником надано копії наступні документів: договір про надання правової допомоги (про надання професійної правничої допомоги) від 03.06.2021 року; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю; дублікат квитанції від 04.06.2021 року на суму 5000 грн. У поданому до суду відзиві сторона відповідача заперечує щодо розрахунку судових витрат на правову допомогу позивачу, оскільки вони не підтверджені належними і допустими доказами, а саме відсутня квитанція про сплату 2500 грн. за надання правової допомоги про розірванні шлюбу, а представлені квитанції на суму 8250 грн. та суму 5000 грн. не дають змоги ідентифікувати їх як оплату за правову допомогу у справі про розлучення. Разом з тим, судова практика наразі сформувала широкий перелік доказів, які можуть слугувати підтвердженням заявленого розміру витрат. Такими доказами можуть бути: договір про надання правової допомоги, акт прийому-передачі документів, акт здачі-приймання виконаних робіт, протокол наданих послуг, рахунки на оплату, банківські документи про оплату послуг. При цьому, даний перелік не є вичерпним. Умовами укладеного договору про надання правової допомоги (про надання професійної правничої допомоги) від 03.06.2021 року визначена сума гонорару адвоката за надання правової допомоги у різних питання, зокрема і розірвання шлюбу, а надана копія квитанції підтверджує їх сплату. Разом з тим, варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного Суду (справа№ 923/560/17, справа № 329/766/18, справа № 178/1522/18. Таким чином, доводи відповідача не є обґрунтованими. При цьому, суд звертає увагу, що розгляд справи проводився судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, тому фактично витрати у сумі 500 грн. за участь у судовому засіданні адвокатом не понесені. Суд враховує практику Європейського суду з прав людини, згідно якої заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). Так, у рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе вимогу щодо стягнення витрат на правничу допомогу задовольнити частково у розмірі 2000 грн. На підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача також підлягає судовий збір в розмірі 908 грн., який був сплачений при зверненні до суду.

Outcome: approved