Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-14 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулись до Дзержинського районного суду м.Харкова із позовом, в якому просять виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] як тимчасових жильців з квартири [ADDRESS] без надання їм житлового приміщення. В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточненої позовної заяви, посилаються на те, що вони є власниками по 1/3 частини квартири [ADDRESS] . Раніше наймачем квартири був батько [PERSON] - [PERSON] , який помер [INFO] . На момент смерті позивачі проживали разом із батьком. В подальшому квартира була переоформлена на [PERSON] за бажанням батька. Сестра [PERSON] погодилась на таке переоформлення, внаслідок чого [PERSON] став наймачем квартири. У квітні 1986 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , після чого зареєструвалась та стала проживати за адресою: [ADDRESS] по місцю проживання чоловіка. У 1996 році [PERSON] та [PERSON] отримли свідоцтво про право власності від 22.04.1996 року, яке видане органом приватизації ЖФ ВАТ «Харківський тракторний завод» р.№175-557 на квартиру [ADDRESS] , в якій і стали проживати. Раніше ця квартира належала [PERSON] - матері батька - [PERSON] . 06.12.1996 року [PERSON] разом з [PERSON] продали вказану вище квартиру гр. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. У зв`язку з неприязними відносинами з матір`ю чоловіка - [PERSON] відповідачка [PERSON] та її чоловік у 2000 році попросили надати їм тимчасове житло у квартирі позивачів, на що останні дали згоду, оскільки на той час донька [PERSON] була ще маленькою і житлові умови дозволяли проживати разом. [PERSON] разом з чоловіком зайняли окрему кімнату, користувались комунальними послугами, але спільного господарства позивачі з ними не вели. Останні обіцяли при першій вимозі звільнити квартиру. На теперішній час дочка [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , у зв`язку з чим виникла необхідність в поліпшенні їх житлових умов, які б сприяли покращенню їхнього сімейного життя та появи онуків. [PERSON] зареєстрований в однокімнатній квартирі площею 16,74 кв.м, наймачем якої є [PERSON] , і в якій мешкає та зареєстровано сім жильців. Позивачі неодноразово звертались до відповідачів про звільнення житлового приміщення та просили їх перейти проживати до матері чоловіка в двокімнатну квартиру [ADDRESS] , де вони зареєстровані та раніше мешкали, але відповідачі відмовляються звільнити квартиру. Також відповідачі не сплачують кошти за користування комунальними послугами, не надають кошти на ремонт квартири, зловживають спиртними напоями. Представником відповідача [PERSON] - адвокатом Шафоростовим В.О. надано до суду відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що виселення громадян є винятковим заходом і відбувається виключно з підстав і в порядку, передбаченому законом. Позивачі посилаються на норми статей 98 та 99 ЖК України, натомість вони не можуть бути застосовані до відповідачів, оскільки вони не є тимчасовими мешканцями. Зазначає, що відповідачі мають право як члени сім`ї попереднього наймача - батька [PERSON] . [PERSON] користуватись квартирою. Жодною нормою житлового законодавства не передбачено автоматичної втрати членами сім`ї права користування квартирою у зв`язку зі смертю наймача. При цьому зазначає, що будь-які судові рішення про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою відсутні. Власниками квартири позивачі стали у 2013 році, тоді як відповідачі вселились у квартиру у 2000 році. Також зазначає, що матеріалами справи підтверджується, що відповідачами не укладався договір піднайму квартири, а тому не підлягають застосуванню норми статті 99 ЖК України. Зазначає, що позивачами не доведено, що відповідачами не сплачуються комунальні послуги, що останні зловживають спиртними напоями та не надають кошти на ремонт квартири. На підставі викладеного вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. Представником позивача та позивачем [PERSON] подано до суду письмові пояснення, в яких додатково зазначив, що відповідачка [PERSON] у 1996 році за усною згодою та рішенням батька [PERSON] та бабусі [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] , де раніше мешкала бабуся позивача та відповідачки, а тому не претендувала на спірне житло. В подальшому зазначене житло було продано та [PERSON] продовжувала проживати у свого чоловіка [PERSON] .. Останній обіцяв померлому батьку [PERSON] частково повернути гроші від квартири, про що надав розписку, однак гроші так і не повернув. Відповідачка [PERSON] з моменту реєстрації шлюбу у 1996 році добровільно знялась з реєстрації з спірної квартири та вибула для подальшого проживання у квартирі [ADDRESS] , де і зареєструвалась, а тому втратила право користування квартирою позивачів. У 2000 році стосунки між батьком та дочкою відновились і вона у зв`язку з неприязними відносинами з матір`ю чоловіка попросила батька тимчасово проживати в спірній квартирі, де проживала родина позивачів, які були проти вселення відповідачів. У 2013 році відповідачі набули право власності на квартиру [ADDRESS] . Неодноразово усно просили відповідачів виселитися. На підставі викладеного вважають, що відповідачі втратили право користування квартирою [ADDRESS] та підлягають виселенню без надання іншого житла. Ухвалою судді Дзержинського районного суду м.Харкова Грищенко І.О. від 12.06.2017 року відкрито провадження у справі. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначена права розподілена в провадження судді Омельченко К.О. 27.07.2020 року. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначена права розподілена в провадження судді Цвірюка Д.В. 23.03.2021 року. Ухвалою судді від 29.03.2021 року цивільну справу прийнято до свого провадження та розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 14.06.2021 року витребувано з Департаменту реєстрації Харківської міської ради інформацію про реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання відповідачів [PERSON] , [INFO] , уродженки м.Харкова, [PERSON] , [INFO] , уродженця м.Харкова, [PERSON] , [INFO] , уродженця м.Харкова, за період з 1986 року по теперішній час за всіма наявними адресами реєстрації у м. Харкові і Харківській області. Також витребувано з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області інформацію про реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання відповідачів [PERSON] , [INFO] , уродженки м.Харкова, [PERSON] , [INFO] , уродженця м.Харкова, [PERSON] , [INFO] , уродженця м.Харкова, за період з 1986 року по теперішній час за всіма наявними адресами реєстрації у м. Харкові і Харківській області. Ухвалою від 15.09.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивачі та їх представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили задовольнити з підстав, наведених у позові та поясненнях. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та представник [PERSON] проти позовних вимог заперечували. Разом із тим, відповідачі в судовому засіданні повідомили, що планують виселятись, однак у зв"язку з обстрілами міста Харкова поки що не переїжджають за місцем реєстрації, де мешкає мати [PERSON] у двокімнатній квартирі. При цьому зазначили, що перешкод у їхньому проживанні там ніхто не чинить. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд повідомлявся, причини неявки суду не повідомив. У відповідності до ч.1, 3, 4 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. З цього приводу Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за його відсутності за наявними матеріалами справи. Суд, заслухавши вступне слово позивачів, їх представника, відповідача [PERSON] та її представника, відповідача [PERSON] , з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов наступного висновку. Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.» Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.» Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішенням виконавчого комітету Дзержинської районної ради м.Харкова від 20.04.1999 року №79/1 змінено договір найму на кв. [ADDRESS] і визнано [PERSON] наймачем цієї квартири (сім`я 4 чоловіка: він, син, невістка, онука). Зі змісту вказаного рішення вбачається, що за вказаною адресою мешкають гр. [PERSON] з сім`єю 4 чоловіка (він, син [PERSON] , невістка [PERSON] , онука [PERSON] ). Також встановлено, що рішенням Харківської міської ради від 11.12.2013 року [PERSON] визнано наймачем трикімнатної ізольованої квартири [ADDRESS] зі складом сім`ї 3 особи: [PERSON] - наймач, [PERSON] - дружина, [PERSON] - дочка у зв`язку зі смертю наймача [PERSON] .. В подальшому у зв`язку з укладенням шлюбу 05.09.2015 року з [PERSON] [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] від 05.09.2015 року. Відповідно даних довідки про склад сім`ї наймача квартири від 02.08.2016 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] - намач, [PERSON] - дружина наймача, [PERSON] - дочка. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] набули 14.02.2017 року право спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності серії 1-16-320400-Ц2, виданого 12.10.2016 року Відділом приватзації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради (по 1/3 кожному), що підтверджується копією свідоцтва про право власності на майно р.№1-16-320400-Ц2 від 12.10.2016 року, витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №80490328 від 16.02.2017 року, №80490902 від 16.02.2017 року, №80490120 від 16.02.2017 року. Разом із тим, судом встановлено, що у вказаній квартирі також без реєстрації місця проживання мешкають сестра [PERSON] - [PERSON] (з 1982 року), її чоловік [PERSON] (з 1986 року) та син [PERSON] (з 1986 року), які вселились до спірної квартири за усною згодою колишнього наймача - батька [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] , який помер [INFO] . Зазначені обставини не оспорюються сторонами. Згідно зі ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, положення ст.ст. 317, 319, 386, 391 ЦК України визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власнику своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), серед способів захисту речових прав цивільне законодавства виокремлює усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому відповідно до ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Крім того, у відповідності жо ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Тобто, за змістом зазначених норм матеріального права користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником у будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було укладено іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. При цьому власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При цьому право користування чужим майном передбачено у ст. 401-406 ЦК України. У частині 1 статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. В силу частини 1 статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст. 405 ЦК України, відповідно до якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 406 ЦК України передбачено, що сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Як зазначалось вище, у даній справі відповідачі були вселені у спірну квартирою за згодою його колишнього наймача, як члени сім`ї, оскільки [PERSON] є дочкою [PERSON] , який помер у 2013 році, а [PERSON] та [PERSON] - члени сім`ї [PERSON] . Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які проживають у квартирі позивачів за адресою: [ADDRESS] , не є членами сім`ї позивачів, не відносяться до кола осіб, які постійно проживають з ними та ведуть спільне господарства, тому позивачі мають право вимагати від відповідачів усунути порушення свого права власності відповідно до ст.ст.321, 383, 391 ЦК України. Стороною відповідача не надано до суду належних та допустимих доказів, що відповідачі відносяться до родини позивачів та мають право на проживання у спірній квартирі. Більш того, за тривалий час проживання відповідачів вони відповідні договори, які б надавали право проживати їм у даному житловому приміщенні, в передбачений законом спосіб між сторонами не укладали. Так, у постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13 зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Крім того, як вбачається з матеріалів справи відповідачі по справі мають зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] : [PERSON] - з 28.02.2006 року, [PERSON] - з 30.10.2001 року та [PERSON] - з 07.07.1983 року, що підтверджується довідками з відділу обліку та монітрингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області від 17.02.2022 року, а також копією картотеки з питань реєстрації фізичних осіб (форма А.Б.), яку надано Департаментом реєстрації Харківської міської ради на виконання ухвали суду про витребування доказів. При цьому в судовому засіданні відповідачі [PERSON] та [PERSON] зазначили, що за адресою: [ADDRESS] мешкає мати відповідача [PERSON] у двокімнатній квартирі та не чинить перешкоди у користуванні відповідачами вказаним житловим приміщенням. Натомість зі змісту позовної заяви та пояснень позивачів вбачається, що проживання відповідачів у спірній квартирі порушує права позивачів як власників житла на повагу до їх сімейного та приватного життя. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Поняття «житло» у розумінні статті 8 Конвенції не обмежується законно займаним або створеним житлом, це самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається статтею 8 Конвенції, не залежить від того, чи воно є займаним на законних підставах: воно залежить від фактичних обставин, а саме від існування достатнього та тривалого зв`язку із зазначеним місцем (див., наприклад, пункт 141 рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерштайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, та наведені у ньому посилання). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. У спірних правовідносинах права позивачів, як власників квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення осіб можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Встановивши, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири, якою без відповідних правових підстав користуються відповідачі, які не є членами сім`ї позивачів та у добровільному порядку не звільняють вказане приміщення, суд дійшов висновку про усунення позивачам перешкод у користування належним їм майном, виселення відповідачів із вказаного житлового будинку без надання іншого житлового приміщення. При цьому суд вважає, що виселення відповідачів із спірного житла та позбавлення їх права користування зазначеною квартирою, яка належить позивачам на праві власності, буде пропорційним та не становитиме порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved