Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-03 00:00:00

До Оболонського районного суду м. Києва звернувся [PERSON] із позовом до Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Двадцять першої київської державної нотаріальної контори, про зняття арешту з нерухомого майна. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у жовтні 2021 року при спробі реалізувати своє право власності позивач встановив, що все його майно перебуває під арештом, накладеним на підставі постанови №АК217205 від 11.05.2007, винесеної Державною виконавчою службою Оболонського району м. Києва та дана заборона зареєстрована Двадцять першою київською державною нотаріальною конторою 17.05.2007 в Єдиному реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №4969435. Зокрема, арешт накладено на всі об`єкти нерухомості, право власності на які належить позивачу, а саме на 1/4 квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . З метою встановлення підстав накладення арешту на нерухоме майно та його зняття у жовтні 2021 року позивач звернувся до Оболонського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) щодо надання інформації з приводу підстав накладення арешту на все його нерухоме майно. Згідно відповіді №73421 від 27.10.2021 Оболонський ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) повідомив, що арешт на нерухоме майно накладений відповідно до постанови №АК217205 від 11.05.2007. При цьому, Оболонський ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) зазначив, що надати детальну інформацію не можливо, оскільки відповідне виконавче провадження знищено, та роз`яснив порядок звернення до суду з позовом про зняття арешту на майно. Після цього, позивач звернувся до Двадцять першої київської державної нотаріальної контори щодо підстав накладення арешту на належне йому майно, де ним отримано документи, а саме: лист від 11.05.2007, постанову АК №217205 про накладення арешту на майно від 11.05.2007 та витяг з Єдиного реєстру заборон. Згідно вказаних документів арешт на майно позивача накладений у зв`язку із виконавчим листом №2-319, виданим 07.02.2007 Оболонським районним судом м. Києва, матеріали виконавчого провадження, у якому знищені згідно відповіді Оболонського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ). Позивач, посилаючись, що іншим чином не може захистити порушене право власності, щодо обмеження в його використанні, просить суд скасувати арешт. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 10.02.2022 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. Протокольною ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 25.05.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу для судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений. Від представника позивача через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника позивача, позов підтримує та просить задовольнити. Представники відповідачів - Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ ЦМУ МЮ (м. Київ) та Двадцять першої київської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені. Від Двадцять першої київської державної нотаріальної контори надійшла заява від 01.07.2022 про розгляд справи у відсутність представника. Положеннями ч. 8 ст. 178 ЦПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків. Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.ст. 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.11.2021 номер інформаційної довідки 287517037, квартира [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] - частка власності 1/4, [PERSON] - частка власності 1/4 , [PERSON] - частка власності 1/4 та [PERSON] - частка власності 1/4. Позивач у позовній заяві зазначив, що до іншого нерухомого майна вказаного у зазначеній довідці відношення не має. Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м.Києві Гострою Ю.П. від 11.05.2007 при примусовому виконанні виконавчого листа №2-319 виданого 07.02.2007 Оболонським районним судом м.Києва, було накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] [INFO] , заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить [PERSON] . Згідно із витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № витягу 12548279 : тип обтяження: арешт нерухомого майна; реєстраційний номер обтяження: 4969435; зареєстровано: 17.05.2007 , реєстратор Двадцять перша київська державна нотаріальна контора; підстава обтяження: постанова, АК№217205, 1218/1 від 11.05.2007, ДВС Оболонського району м. Києва; об`єкт обтяження: все майно; власник: [PERSON] , [ADDRESS] . Як вбачається з відповіді Оболонського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 27.10.2021 за №73421 на звернення [PERSON] , відповідно до пункту 2 розділу ХІ Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №1829/5 від 07.06.2017 строк зберігання завершених виконавчих проваджень становить три роки. Після закінченого вказаного строку виконавче провадження підлягає знищенню. На підставі викладеного у відділу відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника, оскільки відсутні матеріали виконавчого провадження, на підставі яких накладено арешт на майно, згідно постанови №АК217205 від 11.02.2007. На підставі наведеного у листі рекомендовано звернутись до суду. Положеннями статті 41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15 травня 2013 року № 6-26цс13. Відповідно до частин першої, другої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 постанови від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснив, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно до частини першої-третьої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено виключний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, а саме: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності". При цьому, частина п`ята статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30) Як встановлено судом, арешт на майно, був накладений на підставі постанови ДВС Оболонського району м. Києва АК №217205 від 11.05.20075, матеріалами справи не доведена необхідність у подальшому арешті вказаного нерухомого майна, на даний час у виконавчій службі не перебуває виконавче провадження, в межах якого було накладено арешт на вказане майно. Наявність цього обтяження (арешту) перешкоджає позивачу володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, однак не може цього робити через наявність обтяження на належне йому майно. Позивач позбавлений можливості захистити свої права у інший спосіб. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про те, що підстав для існування арешту на даний час не існує, а наявність накладеного обтяження майна порушує права позивача, що дає підстави для задоволення позову, оскільки іншим шляхом відновити порушені права позивача неможливо. На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Двадцять перша київська державна нотаріальна контора, про зняття арешту з нерухомого майна - підлягають задоволенню.

Outcome: approved