Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-03 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду із позовом і просить стягнути із відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 10 листопада 2020 року в розмірі 474884,51 доларів США, в тому числі основна заборгованість - 441000 доларів США, 3 % річних від простроченої суми 2573, 51 доларів США, неустойка 31311 доларів США. Також просить стягнути із відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 11350 грн 00 коп. Посилається на\~те,\~що 10\~дистопада 2020\~року між\~сторонами по\~справі був\~укладений договір\~позики, відповідно до якого відповідач отримав у борг грошові кошти в розмірі 441000 доларів США із терміном повернення до 15 лютого 2021 року. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кошти, передбачені договором. Відповідачем зобов`язання за договором позики виконані не були, кошти у визначений сторонами строк повернені не були. 10 березня 2021 року позивачем на адресу відповідача був направлений лист-вимога про необхідність сплати боргу за договором позики від 10 листопада 2020 року, інфляційних втрат та 3% річних. Відповідач на вимогу не відреагував, кошти за договором не повернув. Ухвалою від 01 червня 2021 року було відкрито провадження у справі та постановлено розглядати в порядку загального позовного провадження (а.с.29). Ухвалою від 20 вересня 2021 року було відмовлено в задоволенні клопотанняя представника відповідача [PERSON] про залишення позову без руху (а.с.78, 83-84). Ухвалою від 05 жовтня 2021 року (а.с.96-97) у підготовчому судовому засіданні за клопотанням представника відповідача [PERSON] по справі була призначена судово-почеркознавча експертиза, проведення якої було доручене експертам Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. Ухвалою від 25 січня 2022 року провадження по даній цивільній справі було поновлено в зв`язку із поверненням без виконання ухвали суду про призначення судово-почеркознавчої експертизи через не надання відповідачем додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи (а.с.120). Ухвалою від 30 червня 2022 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено судове засідання по справі (а.с.167). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні. Вказав, що безпосередньо відповідач заперечує факт підписання розписки, а позивачем не надано доказів отримання відповідачем зазначених коштів. Поданий договір не може замінити собою розписку на підтвердження факту отримання коштів (судової практики щодо цього ним не знайдено). Договір нотаріально не посвідчено, написано не власноручно відповілачем, не підписано з однієї сторони аркуша, а з іншої незрозуміла «карлючка» і навіть експерт не зміг встановити, хто підписав договір. Тому все це в сукупності свідчить про відсутність доказів отримання відповідачем коштів в сумі 441000 доларів США в борг від позивача. Судом встановлено наступне. 10 листопада 2020 року між сторонами по справі був укладений договір позики, відповідно до якого відповідач отримав у борг грошові кошти в розмірі 441000 доларів США із терміном повернення до 15 лютого 2021 року (а.с.6-7). Договір виготовлено друкованим способом та підписано в кінці позикодавцем та позичальником. В графі останнього написом від руки зазначено [PERSON] та поставлено підпис. Позикодавцем в договорі зазначено [PERSON] . На обох сторінках аркушу договору вказана сума позики 441\~000, 00 доларів США. Пункт 10 Договору вказує, що на момент підписання цього договору позикодавець передав, а позичальник отримав грошові кошти в готівковій формі в сумі 441 000, 00 доларів США. Пунктом 6 Договору передбачено зобов`язання позичальника сплатити позикодавцеві у разі несвоєчасного виконання зобов`язання неустойку в розмірі 0,1% від суми боргу за кожен день прострочення. 10 березня 2021 року на адресу відповідача позивачем був направлений лист-вимога про необхідність сплати протягом п`яти календарних днів з дня отримання даного листа боргу в розмірі 441000 доларів США, 3 % річних, неустойки та інфляційних втрат, розрахованих на день сплати основного боргу (а.с.8). У даному листі-вимозі зазначено, що у випадку несплати боргу за договором позики у встановлені строки, позивач змушений буде звернутися до суду за захистом своїх прав. Лист-вимога був направлений на адресу позивача, зазначену в договорі позики, рекомендованим листом із повідомленням (а.с.9-10), повернувся на адресу відправника із відміткою працівника поштового зв`язку: «Адресат відсутній за вказаною адресою». Суд приймає до уваги подані представником позивача докази, на підставі яких встановлені обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Зважаючи на те, що правовідносини, що виникли між сторонами по справі регулюються нормами Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про необхідність їх застосування. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей. Згідно з вимогами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Як вже було зазначено, відповідно п.10 Договору позики від 10 листопада 2020 року сторони досягли домовленості, що цей Договір одночасно є актом приймання-передачі грошових коштів, тобто сторони підтверджують, що на момент підписання цього Договору Позикодавець передав, а Позичальник отримав грошові кошти в готівковій формі в сумі 441000 доларів США. Таким чином, норми ЦК України не передбачають обов`язку на підтвердження укладення договору позики та його умов надавати розписку позичальника, нотаріально посвідчувати договір, виготовляти його лише рукописним способом та на одній сторінці аркуша. Доказів його оспорення в суді не надано. Таким чином, суд не може взяти до уваги ті заперечення, які були викладені представником відповідача [PERSON] у вступному слові. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. Згідно із п.п.3, 4, 5 Договору позики від 10 листопада 2020 року, укладеного між сторонами по справі, Позичальник має право виконати зобов`язання частинами та достроково. Прийнявши виконання зобов`язання, Позикодавець повинен видати Позичальникові розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі, а саме заяву, та повернути йому борговий документ (свій примірник цього договору позики). У разі неможливості повернення боргового документа Позикодавець повинен вказати про це у розписці, яку він видає, що відповідає вимогам ст.545 Цивільного кодексу України. Позичальник повинен виконати зобов`язання, які він прийняв на себе за цим Договормо, особисто, Позичальник не може покласти виконання своїх зобов`язань за Договором на іншу особу. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. З правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц, вбачається, що 464/3790/16-ц, вбачається, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Оригінал договору надано суду представником позивача. Відповідач та його представник заперечують проти факту підписання даного договору. Разом з тим, будь-яких дій для доведення протилежного ними вчинено не було. Ухвала суду про призначення судово-почеркознавчої експертизи була повернута на адресу суду без виконання в зв`язку із ненаданням відповідачем додаткових матеріалів, необхідних для її проведення. Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України відповідач повинен подати докази разом з поданням відзиву. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Як передбачено ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як вже зазначалося, за клопотанням саме представника відповідача 05 жовтня 2021 року судом було призначено судово-почеркознавчу експертизу. Безпосередньо в самому клопотанні представником було вказано, що відповідач [PERSON] зобов`язується на вимогу суду здійснити всі необхідні дії щодо надання порівняльного матеріалу для проведення експертизи. Зважаючи на вид експертизи, судом під час її призначення безпосередньо від відповідача було відібрано експериментальні зразки підпису та почерку на 10 аркушах та зазначено про необхідність надання експерту зразків його вільного підпису. В ухвалі суду від 05 жовтня 2021 року сторонам по справі також було роз`яснено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. 05 листопада 2021 року від експерта надійшло клопотання про надання вільних зразків почерку та підпису відповідача [PERSON] , яке тричі надсилалося судом на електронні адреси відповідача та його представника, щ обули вказані ними особисто. 14 січня 2022 року ухвала суду була повернута без виконання в зв`язку із невиконанням клопотання експерта. Таким чином, відповідачем не було подано експерту необхідних матеріалів, при цьому не заявлено ні суду, ні експерту про неможливість такої подачі та причини цього. В силу ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Зважаючи на те, що відповідач та його представник були обізнані про необхідність подачі експерту додаткових матеріалів, самі особисто зобов`язувалися надавати порівняльний матеріал для проведення експертизи, не виконали вимогу експерта та не повідомили про причини неможливості виконання, беручи до уваги вид додаткових матеріалів, які просив експерт (вільні зразки підпису), норми ст. ст. 76, 81, 109 ЦПК України, суд вважає, що підстав констатувати, що договір позики від 10 листопада 2020 року підписаний не відповідачем [PERSON] , немає. При цьому, судом було вчинено всі передбачені ЦПК України дії для надання можливості відповідачу скаристатися своїми правами щодо доведення певних обставин. Таким чином, оцінивши всі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу підлягають задоволенню оригіналом примірником Договору позики від 10 листопада 2020 року, наявність у позивача такого оригіналу свідчить про невиконання відповідачем своїх зобов`язань, доказів визнання Договору позики недійсним не надано, підстав вважати його нікчемним не встановлено. Тому стягненню із відповідача на користь позивача підлягає основна сума боргу в розмір 441000 доларів США. Що стосується стягнення із відповідача трьох відсотків річних за невиконання грошового зобов`язання у відповідності до ст.625 ЦПК України, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Дана правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц. Отже, 3 % річних, передбачені ст. 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються, виходячи із простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Саме такий висновок зроблений і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц. Отже, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми також підлягають задоволенню, оскільки їх стягнення передбачено нормами ЦК України, їх розрахунок зроблений позиччеи у відповідності до вимог чинного законодавства. Відповідно до вимог ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. В силу ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Відповідно до п.6 Договору позики від 10 листопада 2020 року, у разі несвоєчасного виконання зобов`язання Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцеві неустойку у розмірі 0,1 % (нуль цілих одна десята відсотка) від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Як вже було зазначено, доказів того, що договір позики визнавався недійсним чи не підписаний відповідачем, суду не надано. Договір містить норму про сплату неустойки у разі порушення виконання зобов`язання, що встановлено і нормами ЦК України. Тому позов в цій частині також підлягає до задоволення. Отже, з врахуванням вище зазначеного в сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. В силу ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягнення із відповідача на користь позивача. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 192, 524-526, 533, 545, 549, 625, 1046-1049 ЦК України,

Outcome: approved