Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-10 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог як на підставу позову посилається на наступне. Між нею та відповідачем [PERSON] 12.07.2001 укладено шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Острицької сільської ради Герцаївського району Чернівецької області, актовий запис № 07, та розірвано на підставі рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 06.05.2021 року №714/20/21. Позивачка є співвласником домоволодіння розташованого в [ADDRESS] , частку якого успадкувала по заповіту після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується копіями заповіту від 22.06.2011 року зареєстрованого в реєстрі за № 119, свідоцтва про право на спадщину за заповітом зареєстрованого в реєстрі за № 699 від 06.04.2021 року, витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 251450356 від 06.04.2021 року. У даному домоволодінні зареєстрований колишній чоловік позивача відповідач [PERSON] , однак не проживає на протязі багатьох років за зареєстрованим місцем проживання. Факт реєстрації відповідача у житловому будинку що належить позивачці порушує її право вільно володіти і користування своїм житлом та підлягає усуненню у судовому порядку шляхом визнання його таким, що втратив право користування. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, але до суду надійшла письмова заява від позивачки про розгляд справи у їх відсутності, та те що позивач підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, суд не повідомив про причини неявки. Надав суду відзив, тому суд вважає за можливе розглянути справу без його участі. Розгляд справи проведено у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України без участі сторін та фіксування судового процесу. Суд, дослідивши наявні докази по справі, встановив наступні обставини справи. Відповідно до довідками про склад сім`ї Острицької сільської ради № 2345 від 12.11.2020 року № 698/04-29/7 від 27.09.2021 року. актами Острицької сільської ради № 35 від 12.11.2020 року, № 41 від 27.09.2021 року відповідач зареєстрований та не проживає тривалий час за адресою [ADDRESS] . На підставі рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 06.05.2021 року №714/20/21 шлюб між сторонами розірвано. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Піхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий ЗО червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселився в будинок і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у етапі 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Право власності позивачки порушене у контексті статті 8 Конвенції, також необхідно зазначити, що порушено і права, як співвласниці житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом із ним і ведуть із ним спільне господарство. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Дійсно, як ЖК УРСР, так і ЦК України передбачено підстави визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ці підстави передбачені у статтях 71, 72 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України. Слід звернути увагу, що статтею 71 ЖК УРСР визначено умови відповідно до яких особу, може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Аналіз статті 71 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Разом із тим припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. До такого правового висновку дійшла Велика палата у Постанові від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). Право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є (ВС/КЦС, справа № 595/1271/16-ц, 15.08.18). Законодавством не передбачене збереження права користування житлом за особою, яка хоч і правомірно вселилась у будинок, але на час розгляду справи перестала бути членом сім`ї власника (ВС/КЦС, справа № 357/7940/16-ц, 27.02.19). Так як відповідач вселилися у спірний будинок позивачки як члени сім`ї (чоловік позивачки) до розірвання шлюбу, сервітутне право користування житловими приміщеннями домоволодіння появилось на правах члена сім`ї позивача - співвласниці житлового будинку. Після розірвання шлюбу з 06.05.2021 року відповідач втратив статус члена сім`ї, спільним побутом із позивачкою не пов`язаний і не проживає за зареєстрованим місцем проживання з листопада 2020 року. Припинення сервітутного права відповідача користування спірним житловим будинком пов`язано саме із втратою ним після розірвання шлюбу статусу члена сім`ї позивачки, у зв`язку з чим право власності позивачки підлягає захисту в судовому порядку на підставі ст. 391 ЦК України та частини другої статті 406 ЦК України шляхом визнання особи такою, що втратила право користуванням житлом. Підтверджую, що раніше позивачкою не подавалось аналогічного позову до цього ж відповідача з тих ж підстав і предмета позову. Розрахунок судових витрат складається із витрат по сплаті судового збору у розмірі 908 грн. і витрат на правову допомогу визначені Договором про надання правової допомоги. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved