Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-31 00:00:00

18.02.2022 представник позивачки [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.06.2009 по 13.12.2018. Від шлюбу мають сина - [PERSON] , [INFO] . За період шлюбу та після розлучення позивачка разом із сином проживали в двокімнатній квартирі, за адресою: [ADDRESS] , яка належала їй на праві приватної власності. Відповідач з березня 2017 року проживає окремо в м. Київ, перестав приймати участь у вихованні сина, не цікавився станом його здоров`я, захопленнями дитини, спортивними та освітніми досягненнями, не надавав згоди на його поїздки. Натомість, син бажав бачитись із батьком, але взаємності від нього не надходило. Рішенням Пісочинської селищної ради від 10.09.2020 №19/16-20 визначено місце проживання малолітньої дитини разом з матір`ю. 05.11.2020 позивачка придбала квартиру [ADDRESS] , де наразі проживає разом із сином та чоловіком [PERSON] , забезпечує малолітнього сина всім необхідним для розвитку, навчання, нормального життя, в тому числі одягом, харчуванням, особистими гаджетами. Позивачка та її чоловік спільно виховують сина, доглядають за ним, між ними панує атмосфера взаєморозуміння, підтримують дружні стосунки, спільно проводять час. Син навчається у Харківській гімназії № 46 ім. М.В. Ломоносова у 5-Б класі. Як вказує представник, позивачка відповідально ставиться до своїх батьківських обов`язків, належним чином їх виконує, турбується про стан здоров`я сина, вживає заходів для його фізичного, розумового, культурного та духовного розвитку, формування у сина моральних цінностей, поваги до чужої гідності, прав свобод. Є фізичною особою-підприємцем, працює вдень за вільним графіком. Не проти зустрічей та побачень сина з батьком, але вважає, що проживання сина з нею буде кращим для фізичного, духовного, морального та розумового розвитку дитини. Вважає, що наразі згода між сторонами щодо місця проживання сина після розірвання шлюбу не досягнута, у зв`язку з чим змушена звернутися до суду. Після виконання вимог ст.187 ЦПК України на підставі ухвали суду від 19.05.2022 відкрито провадження у цивільній справі, з урахуванням вимог ст.274 ЦПК України судовий розгляд вирішено проводити в порядку загального позовного провадження та роз`яснено сторонам про порядок та строки виконання ними вимог цього Кодексу. Копію позовної заяви та доданих до неї документів вручено особисто відповідачу 26.05.2022, про що свідчить рекомендоване повідомлення, але правом надання відзиву він не скористався. Правом щодо подання інших заяв по суті справи в передбаченому ст.174 ЦПК України порядку сторони не скористалися. Будь-які заяви чи клопотання щодо проведення інших процесуальних дій, в тому числі забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження у справі, учасниками справи не заявлялися. В судове засідання сторони жодного разу не з`явилися, кожного разу подаючи клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на введення на території України воєнного стану. Причину неявки представник третьої особи суду не повідомив, клопотання про відкладення судового розгляду не направив. У відповідності до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Клопотання представника позивача про зупинення судового розгляду задоволенню не підлягає через необґрунтованість, оскільки положеннями ч.1 ст.252 ЦПК України передбачений вичерпний перелік підстав для зупинення провадження у справі, обставин, які б свідчили про відсутність підстав для об`єктивної неможливості розгляду даного позову, суду не надано. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 07.12.2010 Орджонікідзевським ВДРАЦС Харківського МУЮ, актовий запис №615. На підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 13.12.2018 у справі №635/5373/18 шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Пісочинської селищної ради Харківського району від 10.09.2020 №19/16-20 визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] , яка на час винесення рішення проживала за адресою: [ADDRESS] , що належала позивачці на праві приватної власності. Цим же рішенням затверджено висновок органу опіки і піклування про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю, зі змісту якого батько дитини [PERSON] разом з родиною не проживає. Мати веде здоровий спосіб життя, скарг щодо неї до селищної ради не надходило. Для проживання, виховання та розвитку дитини створені усі умови. Дитина отримує достатнє харчування, доглянутий, активний, комунікабельний. Мати дбає про різносторонній розвиток сина: [PERSON] відвідує спортивну секцію тхеквандо, заняття з гітари та англійської мови. За інформацією КНП «ЦПМД № 2 Харківського району» дитина перебуває на обліку в амбулаторії ЗПСМ смт. Пісочин, щеплення проводяться згідно графіку, профілактичні огляди дитина проходить своєчасно, на диспансерному обліку по хворобі не перебуває, всі рекомендації лікарів щодо догляду за дитиною мати виконує в повному обсязі. [PERSON] навчається в 4-м класі КЗ «Пісочинський ліцей «Мобіль», мати цікавиться шкільним життям дитини, є фізичною особою-підприємцем, працює вдень за вільним графіком. [PERSON] особисто отримав повідомлення05.09.2020, але на засідання Комісії не з`явився. Мати на засіданні Комісії підтвердила свої наміри щодо визначення місця проживання дитини разом з нею. 11.09.2020 неповнолітній [PERSON] знятий з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Пісочинської селищної ради № 4428 від 11.09.2020. 05.11.2020 позивачка уклала договір купівлі-продажу, на підставі якого придбала квартиру [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири, зареєстрованого в реєстрі за №8075, де 22.01.2021 зареєструвала місце свого проживання. 26.01.2022 за вказаною адресою зареєстровано місце проживання дитини позивачки [PERSON] , що підтверджується даними довідки №01-00698-2022. Відповідно до довідки №48/04-07/21, станом на 26.01.2021 [PERSON] дійсно навчається у Харківській гімназії №46 ім. М.В. Ломоносова у 5-Б класі. 20.04.2021 позивачка уклала шлюб з [PERSON] , після чого змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується даними свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 20.04.2021 Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис №993. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Ч.1 ст.29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. За змістом ч.3 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до ч.2 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Стаття 161 СК України передбачає, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно положень ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Як роз`яснено у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визначення його недійсним та поділ майна подружжя» № 11 від 21.12.2007, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. З аналізу норм сімейного законодавства, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст.18,27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п.1 ст.9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). У рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Суд приймає до уваги належне позивачці право у відповідності до ст.ст.19,159,263 СК України на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування, який, до того ж, приймає участь у судовому розгляді, але протягом тривалого часу суду не надано будь-яких обґрунтованих пояснень або висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору. Враховуючи, що суд не пов`язаний висновком органу опіки та піклування, справу вирішено на підставі наданих сторонами доказів. З огляду на викладене, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд доходить висновку, що визначене органом опіки і піклування місце проживання дитини разом з матір`ю за новою адресою зареєстрованого місця проживання не суперечитиме її інтересам, забезпечить повний, гармонійний, фізичний, розумовий, духовний і соціальний розвиток дитини, а також необхідний для такого розвитку рівень життя, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ст.137 ЦПК України). Ч.2,3 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На підтвердження повноважень адвокатом надано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №001907 від 08.09.2021, ордер від 09.02.2022 та договір про надання правової допомоги від 25.01.2022, згідно п.4.1 якого, за надані послуги відповідно до цього договору клієнт сплачує гонорар за домовленістю з виконавцем. Проте, всупереч вимогам ч.8 ст.141 ЦПК України до моменту ухвалення рішення у даній справі позивач не надав суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та докази здійснених ним витрат, як і не зробив відповідну заяву до ухвалення рішенням судом. Будь-який розрахунок витрат на правничу допомогу матеріали справи не містять. З огляду на викладене, суд вважає, що вимоги щодо стягнення витрат на правничу допомогу у відповідності до вимог ст.ст.134-137 ЦПК України задоволенню не підлягають, так як представником позивача не надано попередній розрахунок суми судових витрат, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Судові витрати у справі зі сплати судового збору відповідно до положень ст.141 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial