Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовом до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, про позбавлення батьківських прав та зміну розміру аліментів. Вимоги обґрунтовує тим, що з 2014 року вона та відповідач перебували у шлюбі. [INFO] від шлюбу народився син [PERSON] . Фактично шлюбні стосунки було припинено з липня 2014 року. Відповідач покинув [PERSON] в день весілля, на четвертому місяці вагітності. Спорів стосовно міста проживання дитини не було, відповідач не заперечував, що дитина буде проживати зі нею. У 2017 році на підставі рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя шлюб був розірваний. Після розірвання шлюбу батько зовсім почав ухилятися від виховання дитини та надання матеріальної допомоги. На протязі п`яти років окремого проживання він жодного разу не провідав дитину, та не надає матеріальної допомоги на утримання, також не сплачує аліменти. Відповідач свідомо не бажає брати участь у вихованні своєї дитини, виявляти турботу щодо неї, оскільки перешкод чи заборони щодо побачень з дитиною ніхто не чинив. Син зареєстрований та проживає разом із позивачем. Житлово-побутові умови хороші, позивач утримує дитину, займається його вихованням. Створені всі необхідні умови для нормально розвитку дитини, життя та навчання. У сина є окреме місце для занятій та ігор, спальне місце. В помешканні є іграшки, книги, телевізор, ноутбук, необхідні для всебічної розвитку дитини. Усі потреби щодо виховання і розвитку дитини, медичного догляду виконує лише позивач. Батько не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, не спілкується з дитиною взагалі, тобто не дбає про його нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних інших духовних цінностей, так як це встановлено ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорон дитинства». Син не отримав від батька жодного подарунку на день народження та свята. На протязі всього часу, незважаючи на те, що відповідач мав постійну можливість приділяти увагу дитині, він жодного разу не поцікавився про стан її здоров`я і не проявляв навіть ініціативи зустрітися з ним, не телефонував, щоб дізнатися про сина, не відвідував його вдома. Відповідач у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання сина [PERSON] не надавав та не надає по цей час, не забезпечував необхідного харчування та медичного догляду сина, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання, свідомо нехтуючи своїми обов`язками. Батько не бажає брати участь вихованні дитини, виявляти турботу щодо неї. Відповідач байдуже ставиться до його долі, майбутнє сина його не цікавить. Все вищезазначене свідчить виключно про те, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] 16.03.2015 року Комунарським районним судом м.Запоріжжя було винесено рішення про стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини утримання дитини у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення сином повноліття. На даний час заборгованість по аліментам, згідно розрахунку заборгованості, станом на 19.11.2021 року, становить - 133 958 гривень 57 копійок. Згідно ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може буї меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У зв`язку з чим, позивач просить суд змінити розмір аліментів які стягуються з відповідача на утримання дитини у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення сином повноліття. Ухвалою суду від 08.02.2022 р. цивільну справу за вказаною позовною заявою, прийнято до провадження судді Варнавської Л.О. Розгляд справи вирішено проводити у порядку загального позовного провадження. 29.06.2022 року представником органу опіки та піклування РА ЗМР по Комунарському району Савенко А.О. долучено до матеріалів справи акт обстеження умов проживання дитини з матір?ю та акт відвідування відповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 29.06.2022 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, про позбавлення батьківських прав та зміну розміру аліментів закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 04.08.2022 року представником органу опіки та піклування РА ЗМР по Комунарському району Савенко А.О. надано висновок щодо розв`язання спору про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] [PERSON] , [INFO] . В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, просила суд позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] повідомлений судом належним чином про дату, час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився та не повідомила суд про причини неявки. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.1 ст.280 Цивільно-процесуального кодексу України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Представник районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування Савенко А.О. у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без участі представника, не заперечують щодо позбавлення батьківський прав, просять ухвалити рішення з урахуванням інтересів дитини. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила про те, що із [PERSON] є сусідами та кумами. [PERSON] не знає. Відносин у них з [PERSON] ніяких немає. [PERSON] знає близько 5 років. ЇЇ чоловік хрестив [PERSON] . Зі слів [PERSON] знає, що батько дитини участі у вихованні не приймає, лише погрожує. Через це [PERSON] має знервовість. Дитина завжди лише з мамою. Ніколи не скаржились ні нащо. Свідок [PERSON] зазначив про те, що є хрещеним батьком [PERSON] . [PERSON] бачив один раз здалеку. Знає, що він погрожує [PERSON] . [PERSON] не хоче нічого чути про батька. Вихованням займається лише мати дитини. Батько ніякої участі не приймає. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини (а.с.9). Шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] було розірвано на підставі рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 06.03.2017 року (а.с.8, зворот) Згідно довідок про місце реєстрацію місця проживання особи, дитина [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 05.12.2014 року, що відповідає адреси реєстрації її матері - [PERSON] . Згідно інформації наданої директором Територіального відділу освіти Комунарського району Запорізького навчально-виховного оздоровчого комплексу № 110 ЗМР від 03.02.2022 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] є учнем 1-Б класу. За час навчання дитини в школі батько дитиною не цікавився, в школу не приходив, батьківські збори не відвідував (а.с.12). Окрім того, батько дитини жодного разу не звертався із дитиною до лікаря -КНП «ЦПМСД № 6». Декларація укладена з матір`ю дитини (а.с.10). Згідно акту обстеження умов місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] вбачається, що для виховання і розвитку дитини створено належні умови, у дитини є окрема кімната, об лаштована всім необхідним для відпочинку, розвитку, навчання. Дитина розповіла про агресивну поведінку батька, бачив його давно, у подальшому не бажає із ним бачитись. Зі слів матері батько не бере участі у вихованні та утриманні дитини з народження, веде не здоровий спосіб життя (а.с. 42, зворот). Обстежити умови проживання відповідача [PERSON] не вдалось, останній вів себе неадекватно, до будинку не впустив, про що було складено акт (а.с.40,41). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як міжнародні договори, так і національне законодавство в питаннях виховання дітей направлені на забезпечення найвищих інтересів дітей. У статтях 8, 9, 20 Конвенції про права дитини вживається термін «найкращі» інтереси дитини, а у ст. 3 зобов`язано усі державні та приватні установи, які займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні та законодавчі органи у всіх діях щодо дітей приділяти першочергову увагу «як найкращому забезпеченню інтересів дитини». У частині 2 ст. 1 Європейської конвенції про здійснення прав дітей записано: «предметом цієї Конвенції є підтримка - у найвищих інтересах дітей - їхніх прав...». Стандарти Ради Європи у галузі прав людини виходять із того, що спілкування батька та дитини є ключовим моментом сімейного життя, що розуміється як зв`язок між близькими родичами. Батьківські права щодо дітей визнаються і захищаються ст..8 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою ВР України №789 від 27.02.1991 р.. Сімейне життя, як розуміється в договірних країнах, охоплює широкий спектр прав батьків, пов`язаних з турботою і опікою над їх неповнолітніми дітьми. Згідно зі ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ст.12 Закону України Про охорону дитинства виховання в сім`ї є першоосновою в розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 164 СК України встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Зокрема, нею передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточені. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-учасниці дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ч.1 ст.14 Закону України «Про охорону дитинства»). Із роз`яснень, наданих в п.п.15 та 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду N 20 від 19.12.2008 року) вбачається, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. У матеріалах справи наявний висновок органу опіки та піклування по Комунарському району як органу опіки та піклування від 03.08.2022 року № 19.03/01-32-327 відповідно до якого встановлено, що батько дитини - [PERSON] ухиляється від батьківських обов`язків, взагалі не приймає ніякої участі у вихованні та матеріальному утриманню дитини, не проявляє до нього батьківської заінтересованості, не цікавиться його здоров`ям, не турбується про його інтелектуальний, фізичний, духовний та психічний розвиток. [PERSON] має заборгованість зі сплати аліментів. Здоров`ям, утриманням та вихованням дитини займається його мати - [PERSON] . Нею створені всі необхідні умови для розвитку, вихованню та відпочинку дитини. Зі слів [PERSON] та її дитини - [PERSON] , [PERSON] поводить себе агресивно, погрожує розправою. У звзяку з чим, комісія з питань захисту прав дитини та в інтересах дитини, вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . На спростування викладеного відповідачем не надано належних та допустимих доказів. У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що матеріали справи містять достатньо належних доказів на підтвердження винної поведінки відповідача та свідомого нехтування своїми обов`язками відносно власної дитини. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про доведеність належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами факту ухилення відповідача [PERSON] від виконання своїх обов`язків по вихованню своєї дитини, яке виражається у тому, що він не відвідує дитину, не цікавиться її життям та розвитком, не забезпечує необхідне харчування, медичним доглядом, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення в дуже важливий для формування її особистості вік; не надає дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі і не може бути для дитини прикладом та авторитетом; не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не створює умови для отримання нею освіти. Відповідач не розуміє батьківського обов`язку, не виявляє ніяких батьківських почуттів, не займався та не займається вихованням та утриманням сина, не замислюється про долю дитини, її майбутнє. Тому, оцінивши зібрані по справі докази, врахувавши встановлені судом обставини, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про застосування крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] у відношенні його малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , оскільки останній тривалий час не виконує своїх батьківських обов`язків та свідомо відмовився від такого права. Щодо зміни розміру аліментів, суд приходить до наступного висновку. Заочним рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 16.03.2015 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини з усіх видів доходу (заробітку) [PERSON] щомісяця, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.01.2015 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 13-14). За змістом ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Так, ст. 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. 08 липня 2017 року вступив в законну силу Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом удосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 року № 2037-VII, згідно з нормами якого збільшено мінімальний розмір аліментів з 30 відсотків до 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року у справі N 536/1557/17-ц (провадження N 61-7584св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року у справі N 459/2181/17-ц (провадження N 61-37114св18), колегія суддів Верховного Суду вважала, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення, посилаючись на роз`яснення, що містяться у пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Тобто суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. Відповідно збільшення мінімального розміру аліментів не є підставою для ухвалення нового рішення про збільшення розміру аліментів, як і не може бути підставою для відмови в перерахунку аліментів (постанова Великої палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17). Також Законом України від 03.07.2018 №2475-VIII частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення (постанова Верховного Суду від 20.06.2019 у справі №632/580/17). Як вбачається з наданих розрахунків заборгованості зі сплати аліментів № 36196/6 від 19.11.2021 року, № 31688/6 від 01.12.202 року, розрахунок заборгованості проведений

Outcome: partial