Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-08 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. В позовній заяві вказала, що з відповідачем перебувала у шлюбі, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду 18 лютого 2020 року було розірвано. Під час перебування у шлюбі з [PERSON] вона оформила право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибну ділянку) площею 0,1500 га за кадастровим номером 6125580400:02:001:1029, розташовану по тій самій адресі. Однак, [PERSON] юридичного відношення до вищевказаного нерухомого майна немає, оскільки, домоволодіння вона набула у власність в 1991 році як єдиний член колгоспного двору, а земельну ділянку отримала безкоштовно в особисту приватну власність, скориставшись правом як громадянин України на безкоштовну приватизацію одноразово. На даний час, в позивачки виникла необхідність продати вказане нерухоме майно, однак, відповідач в добровільному порядку не бажає прийти до будь-якого нотаріуса і скласти відповідну заяву про те, що він на це майно не претендує, вважає його особистою власністю позивачки та, що воно не є спільним майном як подружжя і не набуте ними під час перебування в шлюбі. Тому, нотаріус не може безперешкодно оформити договір купівлі-продажу на вказане майно між [PERSON] та покупцем. Просить визнати її особистою приватною власністю житловий будинок з господарською будівлею, розміщений в [ADDRESS] загальною площею 47,6 кв. м. та житловою площею 37 кв. м. та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку) площею 0,1500 га за кадастровим номером 6125580400:02:001:1029, що розміщена в [ADDRESS] . Представник позивача адвокат Студена М. М. в судове засідання не з`явилася, подала письмову заяву, в якій просить розгляд справи проводити без її та позивача участі, позов підтримує, просить задоволити. Проти заочного розгляду не заперечує. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, що стверджується поштовим повідомленням про отримання повітки. Про причини неявки суд не повідомив. Відзиву на позов не подав. Суд зі згоди представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України та без фіксування судового процесу, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задоволити з наступних мотивів. За положеннями ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. \~\~\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~За положеннями ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. \~Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п.1 ч.2 ст.16 цього Кодексу). За положеннями ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. \~ \~ \~ \~Позивачка [PERSON] з відповідачем [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з 2 липня 2005 року до 18 лютого 2020 року. \~ \~ \~ \~Шлюб між сторонами було розірвано, що стверджується рішенням Тернопільського міськрайонного суду № 607/26915/18 від 18.02.2020. \~ \~ \~ \~Відповідно до\~свідоцтва про\~право власності\~від 20\~жовтня 2014\~року,\~індексний номер 28300973, серії САМ № 051091 [PERSON] оформила право власності на житловий будинок з господарською будівлею в [ADDRESS] , загальною площею 47,6 кв. мю та житловою - 37 кв. м. Право власності також було зареєстроване на її ім`я 20.10.2014, згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень. Вказане право власності на будинковолодіння позивачем отримано як єдиним членом колгоспного двору, яким вона була станом на 15 квітня 1991 року і це право фактично було набуте на цю дату, однак, оформлене значно пізніше. Згідно витягу з погосподарської книги № 2 Базарської сільської ради, особовий рахунок № [NUMBER] ст.70 від 11.02.2022 за № 34, виданого Базарським старостинським округом Білобожницької сільської ради, станом на 15.04.1991 [PERSON] була єдиним членом колгоспного двору (його головою) в [ADDRESS] . На той\~час прізвище\~позивача було\~ [PERSON] ,\~оскільки,\~вона перебувала\~ у шлюбі з [PERSON] . 19.12.2003 шлюб було розірвано. Прізвище після розірвання шлюбу залишалось « [PERSON] » до моменту реєстрації шлюбу з [PERSON] , що стверджується витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища. Тому, при юридичному оформленні права власності на нерухоме майно в 2014 році воно було оформлене на прізвище « [PERSON] », яке залишилось у позивачки і після розлучення з [PERSON] . Отже, на момент юридичного оформлення у 2014 році, набутого майна колгоспного двору у 1991 році - домоволодіння у [ADDRESS] , позивачка перебувала у шлюбі з [PERSON] . Це майно нею набуто в особисту приватну власність, як і земельна ділянка для обслуговування вказаного домоволодіння, яку [PERSON] отримала безкоштовно в особисту приватну власність, скориставшись як громадянин України, правом на безкоштовну приватизацію одноразово. Право приватної власності на вказану земельну ділянку площею 0,1500 га за кадастровим номером 115580400:02:001:102 позивачка оформила та зареєструвала 16.10.2014, що стверджується свідоцтвом на право власності серії САМ №051088 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень. Відповідно до положень ст.120 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Оскільки, у колгоспному дворі проживала і була зареєстрована одна [PERSON] , то він належить тільки їй на праві особистої приватної власності. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності» передбачено, що положення ст.ст.17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюється на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15.04.1991 р) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. З введенням в дію вказаного закону колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року. Правильне застосування норм статей 120,123 ЦК УРСР 1963 року передбачає з`ясування питання про віднесення будинку до відповідної суспільної групи господарств. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18.11.2015 року у справі № 6-350цс15. Отже, вказане будинковолодіння [PERSON] набула у власність станом на 15.04.1991 як єдиний член колгоспного двору і не втратила права на нього станом на вказану дату. Також позивачка приватизувала під домоволодінням присадибну ділянку, скориставшись своїм правом на безкоштовну приватизацію. У відповідності до п.5 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Отже, земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації належить до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. До аналогічного правового висновку прийшов Касаційний цивільний суд Верховного Суду у своїй постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17. Таким чином, одного лише факту придбання майна за час шлюбу недостатньо для висновку про те, що таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. Обов`язковим для констатування «спільності» майна в рівних частках є також те, що таке майно було придбано за рахунок спільної участі подружжя коштами або працею в набутті майна. До аналогічного правового висновку прийшов Верховний Суд України у своїй постанові від 07.09.2016 у справі № 6-801цс16. Крім того, Верховний Суд України у своїй постанові від 05.04.2017 у справі № 6-399цс17 зазначив, що автоматично спільне майно подружжя навпіл не поділяється: суду завжди необхідно встановити, за які кошти таке майно було набуте - спільні або особисті. Враховуючи вище викладене, суд вважає, що відповідач не спростував належними та допустимими доказами вимоги та твердження позивача, тому позов [PERSON] підлягає задоволенню. Відповідно до\~ч.1,\~ч.\~2\~ст.\~141\~Цивільного процесуального\~кодексу України,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються,\~зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача. Оскільки, позов задоволено, тому з відповідача в користь позивача підлягають стягненню 992,40 гривень судового збору, сплаченого за квитанцією АТ КБ «ПриватБанк» № 0.0.2529104275.1 від 28.04.2022. Враховуючи наведене та

Outcome: approved