Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду в інтересах [PERSON] з позовною заявою про усунення перешкод в користуванні майном, в обґрунтування зазначивши наступне. Відповідно до договору дарування частини земельної ділянки [PERSON] подарувала, а громадянин [PERSON] прийняв в дар земельну ділянку площею 0,14 га, що знаходиться в с. Гереженівка Уманського району Черкаської області, розміщену на землях, що знаходиться у віданні Гереженівської сільської ради Уманського району надану для ведення особистого підсобного господарства. Також, відповідно до договору дарування частини житлового будинку громадянка [PERSON] подарувала, а громадянин [PERSON] прийняв в дар належні [PERSON] 17/50 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в [ADDRESS] . Житловий будинок складається з глинобитної, обкладеної цеглою, критої залізом жилої споруди, жилою площею 25,0 кв.м, веранди «а», ганку 1, козирка 11 та надвірних споруд: сараю гаражу «Б», сараю «В», «Г», льоху «Д», вбиральні «Е», огорожі під № 1, воріт під № 2. В користування обдарованому відходять такі приміщення: 1-4 кімната, жилою площею 14,9 кв.м, сарай гараж «Б» та сарай «В». Відповідно до довідки, виданої Гереженівською сільською радою від 14.03.2017 року вищевказаний житловий будинок [ADDRESS] , належить на праві часткової власності громадянці [PERSON] в частці 33/50 та [PERSON] в частці 17/50. Проте, громадянкою [PERSON] самовільно було зайнято частину житлового будинку та надвірних споруд, які на праві часткової власності належать громадянину [PERSON] та вона не допускає на подвір`я будинку та у сам житловий будинок [PERSON] , чим чинить перешкоди останньому у праві вільно користуватись та розпоряджатись належним особистим майном. [PERSON] було неодноразово здійснено спроби мирного врегулювання конфлікту з відповідачем, проте у перемовинах згоди досягнуто не було, так як відповідач не бажає врегульовувати вказаний конфлікт. Крім того, позивач зазначає, що його судові витрати як позивача складаються з витрат понесених ним за фактично сплачену правничу допомогу адвоката та тих, які підлягають сплаті, а саме: час на надання правничої допомоги у вигляді консультації 2 години, обсягом виконаних робіт попередня консультація, вивчення справи і станом на день подання позовної заяви він фактично сплатив за отриману професійну правничу допомогу 1000 гривень. Вказує, що підтвердженням таких витрат є договір про надання правової допомоги та квитанція до прибуткового касового ордеру. Просить суд зобов`язати відповідача [PERSON] не чинити перешкод громадянину [PERSON] , [INFO] , у користування належними йому 17/50 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в [ADDRESS] , а саме: кімнатою, жилою площею 14,9 кв.м, сараєм гаражем «Б», сараєм «В», а також земельною ділянкою наданою для ведення особистого підсобного господарства площею 0,14 га. Виселити відповідача [PERSON] з належних громадянину [PERSON] частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в [ADDRESS] , а саме: кімнати, жилою площею 14,9 кв.м, сараю гаражу «Б», сараю «В». Стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у сумі 704 гривні 80 копійок, як судові втрати, понесені ним на оплату судового збору та 1000 гривень як понесені ним витрати на оплату отриманої професійної правничої допомоги адвоката. Позивач [PERSON] та його довіритель [PERSON] в судове засідання не з`явилися, на адресу суду подали письмові заяви, у яких просять суд справу слухати у їх відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена у визначеному порядку, про причини неявки суд не повідомляла, будь-яких заяв щодо розгляду справи у її відсутність, на адресу суду не надходило. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ч. 1\~ст. 280 ЦПК України. Суд, врахувавши позицію позивача та його довірителя, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що у відповідності до договору дарування частини земельної ділянки, укладеного 08 лютого 1998 року, зареєстрованого в реєстрі 1-210, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар земельну ділянку площею 0,14 га, що знаходиться в с. Гереженівка Уманського району Черкаської області, розміщену на землях, що знаходиться у віданні Гереженівської сільської ради Уманського району, надану для ведення особистого підсобного господарства. Також 08 лютого 1999 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування частини жилого будинку, зареєстрованого в реєстрі за № 1-208, згідно умов якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар належні [PERSON] 17/50 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в [ADDRESS] . В користування обдарованому відходять такі приміщення: 1-4 кімната жилою площею 14,9 кв.м, сараю гаражу «Б», сараю «В». Ці 17/50 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд належать дарувальнику [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок. У вказаному договорі наявна відмітка про реєстрацію права власності на 17/50 частин будинковолодіння, розташованого по [ADDRESS] за [PERSON] . Зазначене також підтверджується довідкою Гереженівської сільської ради Уманського району Черкаської області від 14 березня 2017 року за вих. № 156. Крім того, у вказаній довідці, яка видана на підставі погосподарської книги № 5, зазначено про те, що житловий будинок [ADDRESS] , належить на праві часткової власності [PERSON] в частці 33/50 та [PERSON] в частці 17/50. Відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України», суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права… Договірних держав. Згідно з ч. 1\~ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до\~ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ч. 1 та ч. 2\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до\~ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. У статті першій Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого\~Законом України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Найбільш ефективним і поширеним способом відновлення порушених прав та законних інтересів власника є судовий захист. Судовий захист права власності у порядку цивільного судочинства здійснюється за вимогами, серед яких: про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном; про відшкодування шкоди, заподіяної майну, або збитків, завданих порушенням прав власника; про визнання недійсними договорів та про визнання договорів дійсними - у випадках, передбачених\~Цивільним кодексом України. Здійснення права спільної часткової власності передбачено положеннями статті 358 ЦК України, за якими право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно з положеннями\~статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав, зазначено в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 Верховний Суд України. Згідно статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У позовній заяві [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , зазначає про те, що [PERSON] чинить перешкоди [PERSON] у користуванні належними йому 17/50 частками будинковолодіння, інші 33/50 якого належать саме відповідачу у справі, не допускаючи його ні до подвір`я, ні до будинку. Що також було підтверджено сторонами у судовому засіданні під час розгляду вказаної справи іншим складом суду. Отже, в ході розгляду справи судом встановлено, що відповідач обмежує [PERSON] в користуванні своєю власністю, що відповідно до норм статей 386, 391 ЦК України є підставою для усунення порушень прав [PERSON] , як співвласника у здійсненні ним свого права користування спільним майном. При цьому, відповідачем не подано жодного доказу на спростування обставин, які викладені у позовній заяві щодо здійснення перешкод [PERSON] у користуванні належним йому майном. У зв`язку із зазначеним, суд вважає доведеними наявність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині та необхідності зобов`язання відповідача не чинити [PERSON] перешкоди у користуванні 17/50 частинами будинковолодіння [ADDRESS] . При вирішенні питання щодо наявності підстав виселення із належних [PERSON] частин житлового будинку [PERSON] суд виходить з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись за захистом своїх прав до суду саме заявник повинен обґрунтувати підстави позову, предмет позову, вказати осіб, які порушують його права, та яких може стосуватись вирішення спору відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільно-процесуального судочинства. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. У роз`ясненні п. 6 вказаної Постанови вказано, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Позивач повинен довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України та з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог, зазначені ним обставини. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Положеннями\~ст. 47 Конституції України\~передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Положеннями п. 1 ст. 8 Конвенції гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно зі ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). Тобто, будь яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції. Європейський суд з прав людини (далі\~ЄСПЛ) констатував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). За встановлених обставин справи виселення відповідача із належної [PERSON] частини будинку, співвласником якого вона є і у якому вона проживає і користується ним, з метою усунення перешкод у користуванні своїм майном, на думку суду, буде для [PERSON] надмірним тягарем та порушуватиме її право, як співвласника, а також право на повагу до житла. Суд враховує, що на позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень Цивільного кодексу України. Тобто, позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 76-80 ЦПК України, зазначені ним обставини. Однак таких доказів він не надав. У справі, яка розглядається, судом встановлено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач [PERSON] фактично займає та проживає в належній громадянину [PERSON] частині житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в [ADDRESS] , а саме: кімнати, жилою площею 14,9 кв.м, сараю гаражу «Б», сараю «В». ЄСПЛ вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). За таких обставин, враховуючи, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками будинковолодіння [ADDRESS] , суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення позову у частині вимоги про виселення [PERSON] , а тому така вимога задоволенню не підлягає, і таке рішення суду у повній мірі відповідає завданню цивільного судочинства, зокрема, щодо справедливого вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту інтересів фізичної особи. Ухвалюючи рішення у справі, суд щодо його умотивованості відзначає, що доводи сторін та інших учасників у цій справі оцінені судом на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин, а відтак, інші доводи ними озвучені у судовому засіданні та зазначені ними у процесуальних заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні ними фактичних обставин справи і норм матеріального права, судової практики та процесуального закону, а тому такі доводи враховуючи, зокрема, практику Європейського суду з прав людини, не вимагають детальної відповіді або спростування. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. На підставі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу заявлених вимог, підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, а саме усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні належним [PERSON] майном. В частині позовних вимог щодо виселення [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та інші правничу допомогу , пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів, тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. За приписами ч.1 та ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч.8\~ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та адвокатським бюро «Анатолія Іванова» 26 березня 2018 року було укладено Договір про надання правової допомоги. Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 47 позивачем за отримання таких послуг за вказаним договором було сплачено 17 квітня 2018 року 1000,00 гривень. Також у матеріалах справи наявна квитанція про сплату позивачем судового збору у розмірі 704 гривні 80 копійок. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 500,00 грн. витрат на правову допомогу та 352,40 грн. сплачених судових витрат.

Outcome: partial