Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з про перегляд заочного рішення Баришівського районного суду Київської області від 20.06.2022, в якому просить припинити право користування квартирою шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що він є власником даного житлового будинку, а відповідачі вже протягом більш як один рік не проживають в даному будинку, чим і порушують права власника на вільне володіння та користування власним майном. 11.07.2022 ухвалою суду скасовано заочне рішення Баришівського районного суду Київської області від 20.06.2022, справу призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні. 18.07.2022 до суду подано заяву від позивача про долучення до матеріалів справи докази сплати судового збору. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про день розгляду справи повідомлялись належним чином шляхом публікації оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причини неявки суду не повідомляли, відзив на позовну заяву не подавали, а тому суд вважає можливим слухати справу у їх відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява про перегляд заочного рішення підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.08.2017, позивач є власником житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] . Позивач набув право власності на вказаний житловий будинок на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.09.2020. Відповідно до Акту встановлення факту проживання від 10.06.2021 в житловому будинку, що належить позивачу зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , але фактично з 2000 відповідачі не проживають у даному будинку. Відповідно до довідки №303 від 10.06.2021 виданою виконавчим комітетом Баришівської селищної ради Київської області відповідача фактично на території округу не проживають. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Враховуючи фактичні обставини справи, суд повинен встановити відповідність визнання відповідача таким, що втратили право користування жилим приміщенням критеріям, що викладені в п. 2 ст. 8 Конвенції. За порівняльним аналізом ст. 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та ст. 150, 156 у поєднанні зі ст. 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення ст. 383, 391 Цивільного кодексу України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру, тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не були і не є членами його сім`ї. Згідно зі ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї (в тому числі колишній член сім`ї) власника будинку втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Позивач, обґрунтовуючи позовну заяву, вказав, що вимоги мотивовані усуненням перешкод у реалізації ним права користування та розпоряджання належного йому нерухомим майном, тобто - метою втручання останнього є захист інтересів власника, що підпадає під виняток передбачений п. 2 ст. 8 Конвенції. Аналізуючи баланс інтересів між власником майна та відповідачами по справі, суд враховує, що позивачеві належить спірний житловий будинок на праві приватної власності. Виходячи зі змісту частини першої статті 317 Цивільного кодексу України, проживання у будинку, що є об`єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об`єктом власності. Відповідно до ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно приписів ст.ст. 12,81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки вони містять у собі інформацію щодо предмета доказування, логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідачів, таким що втратили право на користування житловим приміщенням. Суд звертає увагу і на той факт, що тривалість відсутності відповідачів в належному позивачеві житловому будинку, об`єктивно свідчить про зміну їх місця проживання, а тому визнання за ним втрати права на користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника спірного житла - позивача по справі. Вказані обставини свідчать, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві», а відтак - позовні вимоги підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд, у разі часткового задоволення позову, присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як позов задоволено повністю, то судові витрати покладаються на відповідача в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved