Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр фінансових рішень» про визнання недійсним кредитного договору. В обґрунтування позову зазначає, що 08.09.2020р. оформив заявку на отримання кредиту на офіційному веб-сайті МФТ «KreditMarket» в розмірі 20 100,00 грн., що належить відповідачу. Зобов`язання перед відповідачем були виконані в повному обсязі. Через деякий час почали надходити повідомлення про нібито невиконані зобов`язання перед відповідачем. При цьому позивач зазначає, що не отримував свій примірний договору від відповідача. Також вказує про те, що позивач не направляв відповіді про прийняття пропозиції укласти договір, оскільки такої пропозиції від відповідача не надходило. Позивач звертає увагу суду на те, що він не підписував ані фізично, ані накладання ЕЦП жодного кредитного договору, а також заяви про прийняття такої пропозиції в електронній формі. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 28.07.2021р. відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] , постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Згідно цієї ухвали за клопотанням позивача витребувано у відповідача інформацію, яка підтверджує укладення кредитного договору між позивачем та відповідачем, а саме кредитного договору, укладеного в електронній формі, та графіку розрахунків, що є невід`ємною частиною договору в електронному вигляді. На виконання ухвали суду від 28.07.2021р. до суду від відповідача надійшов оригінали Заяви-анкети на отримання кредиту та інших послуг в ТОВ «ФК «ЦФР» від 08.09.2020р. та паспорта споживчого кредиту №4929876. Відзиву на позовну заяву відповідач не надав, вказав, що не отримував позовну заяву та додатки до неї, а, отже, просив направити документи на його адресу. Разом з тим, матеріали справи підтверджують, що копія позовної заяви з додатками направлялась відповідачу на його адресу. Крім того, суд відмічає, що відповідач, знаючи про наявність спору в суді між ним та позивачем, міг та мав можливість ознайомитись з матеріалами справи. На підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України справа розглянути за наявними в ній матеріалами справи. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу в будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Своїм підґрунтям встановлення презумпції правомірності правочину має визначальні засади цивільного права як свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодавства (ст. 3 Цивільного кодексу України). Згідно з цими засадами припускається, що особа може, реалізуючи своє право свободи договору (а точніше - право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність тих чи інших дій у акті цивільного законодавства: достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені. Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно із частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як зазначає позивач, 08.09.2020р. ним був укладений з відповідачем електронний договір шляхом оформлення заявки на офіційному сайті МФТ «KreditMarket», за яким він отримав кредит у розмірі 20 100,00 грн. При цьому він просить визнати вказаний договір недійсним, посилаючись на те, що він не отримував свій примірний договору від відповідача, не направляв відповіді про прийняття пропозиції укласти договір, оскільки такої пропозиції від відповідача не надходило, а також те, що він не підписував ані фізично, ані накладання ЕЦП жодного кредитного договору, а також заяви про прийняття такої пропозиції в електронній формі, та вказує у зв`язку з цим на порушення норм Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про електронну комерцію». На виконання ухвали суду про витребування доказів відповідач надав до матеріалів справи оригінал Заяви-анкети на отримання кредиту та інших послуг в ТОВ «ФК «ЦФР» від 08.09.2020р. та оригінал паспорту споживчого кредиту №4929876. Із даних документів вбачається, що вони підписані відповідачем шляхом проставлення кульковою ручкою підпису біля прізвища [PERSON] із зазначенням у дужках «підпис позичальника». У матеріалах справи відсутні відомості, докази того, що це не є підпис позивача. За таких обставин, судом встановлено, що шляхом підписання Заяви-анкети на отримання кредиту та інших послуг в ТОВ «ФК «ЦФР» та паспорту споживчого кредиту №4929876, між позивачем, як позичальником, та відповідачем, як кредитодавцем, був укладений Кредитний договір №4929876 від 08.09.2020р. За цим Кредитним договором сторони визначили основі умови кредитування: сума/ліміт кредиту - 20 100,00 грн.; строк, на який надається кредит - 12; мета отримання кредиту - будь-які законні цілі. У пункті 5 наявна інформація щодо орієнтованої реальної процентної ставки та орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника, а саме: розмір процентної ставки при наданні кредиту - 10%, щомісячні проценти - 6%, загальні витрати за кредитом - 15 973,15 грн., орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника за весь строк користування кредитом - 34 573,15 грн., реальна річна процентна ставка - 199,18 грн. Пунктом 6 паспорту споживчого кредиту встановлений графік повернення кредиту. У матеріалах справи відсутні докази виконання сторонами вказаного Кредитного договору, позивач вказує, що отримав кредитні кошти та повернув кредит у повному обсязі. Суд відмічає, що виконання Кредитного договору не є предметом даного спору. Разом з тим при розгляді даної справи судом не встановлено порушень при укладенні спірного Кредитного договору, на які посилається позивач. Так, позивач власноручно підписав спірний Кредитний договір. При його підписанні міг отримати свій екземпляр, при цьому не вказує причини, чому не отримав. Вказане та встановлене спростовує і доводи того, що він не підписував Кредитний договір. Таким чином, суд приходить до висновку, що посилання позивача на порушення закону при укладенні Кредитного договору є формальними. Слід зазначити, що однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, в суду немає правових підстав для задоволення позову (правова позиція міститься в постанові Верховного суду України від 25.12.2013рокув справі №6-94цс13). Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суда відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відтак, з огляду на встановлені судом обставини, а також наявні в матеріалах докази, враховуючи норми закону, які регулюють спірні правовідносини, суд прийшов до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, з огляду на що є підстави для відмови в їх задоволенні. Судовий збір відповідно до ст. 141 ЦПК України залишається за відповідачем.

Outcome: dismissed