Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-02 00:00:00

У червні 2022 року позивач [PERSON] року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що їй, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 липня 2013 року, реєстровий № 1-524, належить домоволодіння [ADDRESS] . В зазначеному домоволодінні зареєстрований відповідач, який в ньому не проживає з грудня 2018 року, комунальні послуги не сплачує, будь-які його речі у домоволодінні відсутні, однак добровільно зніматись з реєстраційного обліку відповідач не бажає. У зв`язку з викладеним позивач змушена звернутись до суду та просити визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме домоволодінням [ADDRESS] . Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.06.2022 року позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі та призначено судове засідання. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.06.2022 року заяву [PERSON] про виклик та допит свідків було задоволено. 04.07.2022 року представник відповідача адвокат Голобородько Д.І. надав до суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування заперечень зазначив, що відповідач у 2018 році виїхав до м. Красноград, Харківської області у зв`язку із поважною причиною, а саме необхідністю догляду за хворими батьками, які постійно проживали у зазначеному місті та потребували постійного догляду. Також зазначив, що посилання позивача на постанову суду від 21.09.2017 року про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 1732 КУпАП є безпідставними. Окрім того, будь-якого іншого житлового приміщення на праві власності відповідач не має, а також відсутні докази вчинення будь-яких протиправних дій зі сторони відповідача, у тому числі перешкоди у володінні та розпорядженні вказаним домоволодінням. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала, надала пояснення у відповідності до заявлених вимог. В подальшому надала до суду заяву у якій просила закінчити розгляд справи за її відсутності, наполягала на задоволенні позовних вимог. Щодо клопотання представника відповідача про долучення доказів до матеріалів справи просила повернути його разом з наданими документами стороні відповідача, оскільки вказане клопотання подане із пропуском процесуального строку. Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити у задоволенні позову. Відповідач пояснив, що у 2018 року виїхав до м. Красноград, Харківської області у зв`язку із поважною причиною, а саме необхідністю догляду за хворими батьками, які постійно проживали у зазначеному місті та потребували постійного догляду. Відповідач підтвердив, що за весь час відсутності в домоволодінні він не звертався із самостійним позовом про вселення. Також відповідач не оскаржував постанову суду про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 1732 КУпАП. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, направив до суду заяву, у якій просив розгляд справи проводити за його відсутності. Суд звертає увагу, що у судовому засіданні 14.07.2022 року представником відповідача було заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи документів, однак, оскільки таке клопотання було подане із пропуском процесуального строку, суд вважає за необхідне вказане клопотання разом із документами до матеріалів справи не долучати та повернути відповідачу. Крім того, в судовому засіданні представником відповідача було заявлено клопотання про виклик і допит свідка, яке було задоволено судом. Однак, після заявлення відповідачем відводу судді Федотовій В.М., у задоволенні якого ухвалою суду від 18.07.2022 року було відмовлено, ані представник відповідача, ані відповідач у наступні судові засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що свідчить про втрату інтересу відповідача та його представника як до предмету спору, так і до розгляду цивільної справи в цілому. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст.\~2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 липня 2013 року, посвідченого державним нотаріусом Другої ДДНК за реєстровим № 1-524 (а.с. 9). У вказаному домоволодінні зареєстрований відповідач (а.с. 76). Як вбачається із акту від 01.06.2022 року, який підписано мешканцями домоволодіння [ADDRESS] , відповідач [PERSON] з 01 грудня 2018 року припинив постійно проживати за вказаною адресою (а.с. 12). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили обставини, викладені у позовній заяві та пояснили, що відповідач за адресою: [ADDRESS] не проживає з грудня 2018 року, його особистих речей у домоволодінні не має, будь-які перешкоди відповідачу зі сторони позивача у користуванні вказаним домоволодінням не чинилися. Також зазначили, що відповідач до 2017 року приймав участь у сплаті комунальних послуг, у 2018 році повністю виїхав із вказаного домоволодіння і з того часу всі витрати по утриманню будинку несла позивач. У відповідача і на теперішній час є ключі від вказаного домоволодіння, замки та отвори у домоволодінні не змінювалися. Оскільки відповідач часто з`являвся до вказаного домоволодіння у стані сильного алкогольного сп`яніння, позивач просто закривалась у домоволодінні побоюючись за своє життя. Відповідач не є власником спірного домоволодіння та не є родичем позивача, будь-яких домовленостей між сторонами з приводу користування спірним домоволодінням судом не встановлено. До правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми матеріального права. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Приписами ст. 379 Цивільного кодексу\~України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Відповідно до вимог ст.\~319\~ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно із ч. 1 ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як зазначено у постанові ВСУ від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16, та ст. 391 ЦК України, лише власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений. Відповідно до ст.\~7\~Закону України\~від 11\~грудня 2003\~року «Про\~свободу пересування\~та вільний\~вибір місця\~проживання в\~Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 14.07.2022 року зазначив, що з 2018 року не проживає у належному позивачу на праві власності домоволодінні, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з поважних причин, а саме необхідністю догляду за хворими батьками, які постійно проживали у м. Красноград, Харківської області та потребували постійного догляду. Однак, належних та допустимих доказів того, що його батьки потребували постійного стороннього догляду, підтвердженого висновками МСЕК чи ВЛК, відповідачем надано не було. Відповідач звертався із заявою до поліції щодо захисту своїх прав, оскільки, з його слів, позивач чинила йому перешкоди у доступі до вказаного домоволодіння, змінювала замки на вхідних дверях, не дозволяла зайти до будівлі (а.с. 53). Однак, результати такого звернення у матеріалах справи відсутні, як зазначив у судовому засіданні відповідач зі скаргами на бездіяльність посадових осіб він до суду не звертався та про результати розгляду його заяви не знає. Разом з тим, постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відповідача [PERSON] було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 1732 КУпАП за вчинення домашнього насильства по відношенню до позивача (а.с. 13). Вказана постанова не була оскаржена відповідачем. Таким чином, судом не встановлено того, що відповідач [PERSON] з 2018 року мав намір вселитися у домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , і що йому чинились перешкоди у користуванні вказаним домоволодінням з боку позивача. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Подібної позиції дотримується Верховний Суд при розгляді аналогічних спорів (постанова Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18). Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік,якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стороною позивача доведено належними та допустимими доказами те, що відповідач з 2018 року добровільно змінив своє місце проживання, забравши свої речі на інше місце постійного проживання. Встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідач втратив інтерес до житла, в якому він зареєстрований, та у якому проживав до 2018 року. З врахуванням наведеного, визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав позивача. При цьому суд наголошує, що припинення права користування відповідача вказаним домоволодінням відповідає вимозі пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з огляду на те, що позивач, у зв`язку із збереженням за відповідачем права користування належним їй домоволодінням та реєстрації його проживання у спірному житлі, позбавлена можливості отримувати житлові соціальні пільги та вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг. Враховуючи викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, аналізуючи вищенаведені обставини справи на які посилалися позивач та відповідач, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, який підлягає задоволенню. Позивач [PERSON] звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача в дохід держави в порядку ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved