Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-24 00:00:00

29.12.2016 року [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яким позивались до [PERSON] та [PERSON] , як законного представника малолітнього [PERSON] . В обгрунтування заявлених позовних вимог позивачки послалися на те, що вони, зокрема [PERSON] є власником Ѕ та ј частин, а [PERSON] ј частини квартири [ADDRESS] . У відповідачки, яка діє від себе та як законний представник в інтересах малолітнього сина, немає права власності на зазначену квартиру чи на її частину. На час їх звернення до суду з позовом у квартирі зареєстровані: позивачка [PERSON] , її син [PERSON] , онука [PERSON] , та її син [PERSON] .. З червня 2005 року її онука [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає. З її матір`ю [PERSON] склались погані відносини, мали місце постійні сварки. З боку останньої, вона позивачка [PERSON] та її покійний чоловік зазнавали знущань, що доходили до тілесних ушкоджень, про що свідчить її звернення з заявою про побиття до Голосіївського РУ ГУ МВС України. Після чергової сварки в червні 2005 року невістка [PERSON] добровільно, з власної ініціативи, зібравши речі разом з онучкою виїхали з квартири до матері невістки, де проживають і на час звернення до суду з позовом. З часу, як вони виїхали жодних відомостей про себе не повідомляли, виїхавши зі спірної квартири не повертались до неї вже протягом більше ніж десять років. У житловому приміщенні відсутні їх особисті речі. Стверджувала про те, що вона не бачила онуку з 2005 року, відповідно не мала можливості звернутися з вимогою до останньої з приводу добровільного зняття з реєстрації. В обгрунтування заявлених позовних вимог також послалася на те, що вона , як власник спірної квартири має право вимагати усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідачів зі спірного житлового приміщення, є людиною похилого віку, їй як пенсіонеру досить важко самостійно сплачувати надмірні витрати за користування квартирою і комунальні послуги. ЇЇ син є безробітнім, а тому не приймає участі в зазначенних витратах. Ту обставину, що відповідачка постійно відсутня у спірній квартирі, не сплачує плату за користування квартирою і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню квартири та не приймає участі у спільному побуті підтверджує актами про відсутність особи за місцем реєстрації. Відповідачка разом із дитиною проживають за іншим постійним місцем проживання без реєстрації. Вважає, що зазначені нею обставини в обгрунтування позовних вимог є такими, що порушують її права, як власника вказаного нерухомого майна, є порушеними відповідачами, а тому підлягають захисту. Оскільки відповідачка [PERSON] в спірному житловому приміщенні не проживає понад рік без поважних причин, а її дитина взагалі не проживала в цій же квартирі , відповідно вони є такими, що втратили право користування цим же житловим приміщенням. Просила: визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] ; зобов`язати Голосіївський районний відділ ГУ ДМС України в м. Києві зняти [PERSON] та [PERSON] з реєстраційного обліку в квартирі [ADDRESS] ; судові витрати покласти на відповідачів. Провадження у справі було відкрито 03.02.2017 року. 02.06.2017 року ухвалено заочне рішення про задоволення позову [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , яка діє також в інтересах малолітнього [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. 14.03.2019 року відповідачка [PERSON] звернулася до суду з заявою про перегляд заочного рішення від 02.06.2017 року . 18.03.2019 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення залишено без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 18.06.2019 року ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 18.03.2019 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року було задоволено касмаційну скаргу [PERSON] .. Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 18 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2019 року скасовано, а справу направлено на новий рзгляд до суду першої інстанції для вирішення питання про прийняття заяви про перегляд заочного рішення суду. 05.10.2020 року судом постановлено ухвалу про скасування заочного рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 червня 2017 року ухваленого у справі №752/22173/16 за позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , як законного представника малолітнього [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 05.10.2020 року судом також було постановлено ухвалу про заміну позивачки у справі [PERSON] на її процесуального правонаступника [PERSON] . 19.04.2021 року [PERSON] подала до суду відзив на позов, відповідно до змісту якого заявлені до неї позовні вимоги про визнання її та її малолітнього сина [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] категорично не визнає. Стверджувала, що у зазначеній квартирі вона проживала зі своїм батьком [PERSON] та бабусею - позивачкою [PERSON] .. Після народження нею позашлюбного сина [PERSON] , бабуся вчиняла конфлікти, виганяла її з квартири, створювала нестерпні умови для сумісного проживання, що обумовило її і сина тимчасово переїхати для проживання за адресою _ [ADDRESS] за місцем проживання її матері. У той же час, вона постійно в денний час приходила із сином до спірної квартири де спілкувалась з батьком, котрий їй надавав допомогу по догляду за сином. Відповідачка у відзиві також стверджувала, що проживаючи у квартирі [ADDRESS] , після того, як батько її сина [PERSON] відмовився від нього, проживаючи зі своїм батьком та позивачкою [PERSON] , вона часто змушена була звертатися за допомогою до матері та залишалась з дитиною у останньої, що було використано позивачкою [PERSON] для складання акту про її не проживання у зазначеній квартирі. Позивачка [PERSON] у спірній квартирі не проживала, оскільки постійно проживає за адресою: [ADDRESS] . Про рішення суду, яким її та її ж малолітнього сина [PERSON] визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] вона дізналася під час оформлення сина до дитячого виховного закладу, після чого працівники Голосіївського районного відділу ГУ МДС 14.12.2019 року примусово в її паспорті поставили відмітку про зняття з реєстрації в цій же квартирі , що і стало причиною для відмови їй в оформленні сина [PERSON] до дитячого виховного закладу, а її позбавлено можливості працевлаштування в місті Києві. Стверджувала , що на час звернення позивачів до суду з позовом про визнання її та її ж малолітнього сина такими, що втратили право користування спірною квартирою вона була студенткою Київського університету ім. Б.Грінченка відповідно ніяких правопорушень не допускала, а син [PERSON] досяг віку тільки 2,5 роки, отже не міг вести аморальний спосіб життя, відповідно відсутні підстави для задоволення заявленого до неї позову. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] . Позивачки [PERSON] та [PERSON] правом подачі відповіді на позов не скористались, з будь-якими клопотаннями пов`язаними з підготовкою справи до судового розгляду до суду не звертались. 03 березня 2022 року судом закрито підготовче провадження. У судове засідання, призначене на 25 серпня 2022 року учасники справи не з`явилися, про його дату та місце повідомлялися у встановленому законом порідку. Позивачки [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з заявою, про відкладення судового засідання, призначеного на 25.08.2022 ррку, посилаючись на відсутнсть у них можливості прибути до суду. Відповідачка та треті особи з будь-якими клопотаннями до суду не зертались. Перевіривши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що нез`явлення учасників справи у судове зсідання не є перешкодою для розгляду справи по суті на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов про визнання [PERSON] та малолітнього [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою - [ADDRESS] не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності позивачкам, зокрема [PERSON] ѕ частки, а [PERSON] ј чсастки , що підтверджено даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 104055018 від 16.11.2017 року та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, зареєстрованим в реєстрі Сімнадцятої Київської державної нотаріальної контори 26.11.2009 року за №1-468. (а.с.13,,188 тому №1). У зазначеній квартирі, станом на грудень 2016 року було зареєстровано місце проживання: [PERSON] (власниці квартири); сина [PERSON] ; дочки сина [PERSON] ; правнука [PERSON] (а.с.15 тому №1). Звертаючись до суду з позовом, позивачки [PERSON] та [PERSON] на підтвердження зазначених підстав для позову щодо не проживання відповідачки в квартирі [ADDRESS] , а також причин її відсутності подали до суду постанову про відмову в порушенні кримінальної справи та акти про непроживання. Дільничним інспектором Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві Єрмолою В.В., 13.12.2001 року за результатами розгляду матеріалів по заяві [PERSON] , 1930 року народження, проживаючої за адресою - [ADDRESS] з приводу того, що 08.12.2001 року за місцем проживання її побила невістка [PERSON] , 1963 року народження, спричинивши фізичний біль було прийнято постанову про відмову в порушенні кримінальної справи через відсутність ознак хуліганства в ході конфлікту. (а.с.16 тому №1). Як видно зі змісту акту складеного 14.03.2017 року комісією у складі: майстра т/д №1 [PERSON] , доглядача будинку [PERSON] паспортиста [PERSON] , мешканців квартир [ADDRESS] [PERSON] і [PERSON] , комісією було відвідано квартиру [ADDRESS] на предмет не проживання в ній [PERSON] . Зі слів сусідів [PERSON] не проживає з червня 2005 року. На час відвідання квартири о 18 20 год. 14.03.2007 року в ній знаходились - [PERSON] , [PERSON] (а.с.18 тому №1). 27.03.2013 року комісією у складі доглядача будинку [PERSON] , голови правління [PERSON] , комісією було відвідано квартиру [ADDRESS] на предмет не проживання в ній [PERSON] , яка зареєстрована в цій же квартирі, однак не проживає в даній квартирі з 2005 року (а.с.19 тому №1). За даними акту про відсутність (не проживання особи за місцем реєстрації), складеного 07.12.2016 року, в якому підписалися [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що є мешканцями будинку [ADDRESS] , акт складено про те, що [PERSON] в квартирі [ADDRESS] даного будинку не проживає з червня 2005 року, і на час складання акту зареєстрованв в даній квартирі, але ніякої участі в утриманні житла не приймає, особистих речей та речей повсякденного використання, які належали б [PERSON] в квартирі не виявлено, інших ознак, що вказують на фактичне проживання також немає. (а.с.20 тому №1). Відповідно до правил статтей 76,77,79,80 ЦПК України: доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимог і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків; належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обгрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмету доказування; достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи; достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Зі змісту позовної заяви [PERSON] , правонаступником якої є [PERSON] , а також [PERSON] , останні в обгрунтування заявлених вимог про визнання [PERSON] та її ж малолітнього сина [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] , підставами для заявлених вимог зазначено - відсутність [PERSON] у квартирі разом з її ж матір`ю з 2005 року; наявність поганих взаємовідносин з невісткою та матір`ю відповідачки [PERSON] - [PERSON] ; наявність перешкод у користуванні належним позивачам майном через реєстрацію на спірній житловій площі відповідачів. Наразі, надані суду позивачами докази на підтвердження зазначених підстав для позову, а саме постанова про відмову в порушенні кримінальної справи відносно [PERSON] не є належним доказом, оскільки не стосується відповідачки [PERSON] та її малолітнього сина. Також суд не може визнати належними доказами і акти про не проживання відповідачки у спірній квартирі з огляду на таке. Складений 14.03.2007 року акт про не проживання [PERSON] (1996 року народження), за адресою: [ADDRESS] , складався на час, коли остання була малолітньою відповідно могла проживати з одним із батьків, зокрема з матір`ю - [PERSON] за іншою адресою, що відповідало вимогам статті 29 ЦК України. Що ж стосується актів складених 27.03.2013 року та 07.12.2016 року, то на підставі фактів зафіксованих цими актами суд не може встановити обставини щодо не проживання відповідачки у справі [PERSON] за вказаною в акті адресою, оскільки зі змісту актів неможливо встановити коли було проведено таке обстеження, у який спосіб комісія встановила, що [PERSON] не проживає з червня 2005 року, зареєстрована в квартирі, але ніякої участі в утриманні житла не приймає, відсутність особистих речей останньої в квартирі та ознак, що вказували б на її проживання. За правилами ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а ст. 317 цього ж Кодексу передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Крім того, при зверненні до суду з позовом, позивачки також послалися на правила ст. 405 ЦК України, стверджували, що відповідачка [PERSON] в спірному житловому приміщенні не проживає понад рік без поважних причин, а її дитина взагалі там не проживала , відповідно вони втратили право користування даним житловим приміщенням. Так, зазначені судом норми права підлягають застосуванню до правовідносин, що мають місце між сторонами у справі, однак наведені обставини для їх застосування судом і докази надані на їх підтвердження не можуть бути прийняті до уваги при вирішенні заявленого спору, оскільки з доказів наданих суду позивачками і за умови невизнання їх відповідачкою, суд не може зробити висновок з якого часу не проживала відповідачка у спірній квартирі, що стало причиною її не проживання. Що ж стосується вимог у чатині визнання таким, що втратив право на користування спірним житловим приміщенням малолітнього [PERSON] з тих підстав, що він взагалі не проживав у квартирі, то суд керується наступним. Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що, діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням на рівні з власником або наймачем, а статтею 8 цього ж Закону встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного і соціального розвитку. Правилами частини 7 статті 7 СК України також встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла. Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року зі змінами, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (справа «Байт і Кеннеді проти Німеччини» (п. 67) «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II, проти Німеччини» (п. 45). Відповідно до правил статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, а також особи у віці від десяти до чотирнадцяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Так, судом встановлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] з 17.08.2016 року зареєстрований за адресою - [ADDRESS] , де також зареєстровано місце проживання його матері [PERSON] (а.с.77,,79,80 тому №1). Судом також встановлено, що малолітнім [PERSON] опкується тільки мати - [PERSON] , а невизначеність подальшої реєстрації місця проживання малолітньої дитини у зв`язку з визнанням його таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі за адресою - [ADDRESS] шляхом зняття з реєстрації суперечитиме його інтересам та суттєво обмежить реалізацію його ж прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист. Отже, суд вважає, що позовні вимоги про визнання [PERSON] та малолітнього [PERSON] такими, що втратилив право користування спірною квартирою не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed