Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-09 00:00:00

10.12.2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 16.05.2005 року виконавчим комітетом Тюдівської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області між сторонами було зареєстровано шлюб та зроблено актовий запис №8. У цьому шлюбі народилося двоє дітей: син - [PERSON] , [INFO] , син - [PERSON] , [INFO] . [PERSON] вказує, що спільне життя з відповідачкою не склалося, оскільки вона не намагалася будувати сімейні стосунки на почуттях взаємної поваги один до одного, розуміння спільних проблем. Протягом останнього року стосунки між подружжям погіршились та вони припинили спільне проживання, подружні відносини та ведення спільного господарства. Подружжя втратило почуття любові та поваги один до одного і примирення неможливе. Позивач вважає, зо збереження шлюбу суперечитиме його інтересам та інтересам дітей сторін. Майнового спору між сторонами немає. Дітей позивач просить залишити на проживання із відповідачем, що відповідає волі останньої та самих дітей. За змістом ч.2, п.4 ч.6 ст.19, п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України суд розглядає за правилами спрощеного провадження малозначні справи, в тому числі - справи про розірвання шлюбу. Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст.279 ЦПК України). Відповідно ч.5 ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Вказана вимога ЦПК України роз`яснена судом учасникам справи в ухвалі про відкриття провадження у справі. Ухвалою Косівського районного суду від 21.12.2021 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін. На підставі даної ухвали відповідачу було надано термін для подачі відзиву або інших клопотань пов`язаних із розглядом даної позовної заяви. 10.01.2022 року від відповідача до суду надійшов відзив на позов із проханням розглядати справу в порядку загального позовного провадження та надати сторонам строк для примирення. Ухвалою судді від 11.01.2022 року заяву відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження залишено без задоволення та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 19.05.2022 року за заявою позивача подружжю було надано строк для примирення два місяці та зупинено провадження до 19.07.2022 року включно. Ухвалою судді від 19.07.2022 року було поновлено провадження у цій справі та призначено її до розгляду по суті. В судове засідання призначене на 10.08.2022 року сторони не з`явилися. Від позивача надійшли заяви, в яких він просить справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, позов просить задовольнити. [PERSON] в судове засідання не з`явилися, подала до суду заяву із прозханням розглядати справу у її відсутності, позовні вимоги визнає повністю, в тому числі - щодо визначення місця проживання дітей сторін із нею, після розірвання шлюбу просить залишити їй набуте при реєстрації шлюбу прізвище « [PERSON] ». За вказаних обставин фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює, що відповідає ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов підставним та таким, що підлягає до часткового задоволення з огляду на нижче наведене. Судом встановлено, що сторони спільно не проживають, подружніх відносин не підтримують та не ведуть спільного господарства, позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує щодо даних позовних вимог. Вжиті судом заходи для примирення подружжя виявились безрезультатними. Згідно ч.1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч.2 ст.104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11: охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже, позовна вимога про розірвання шлюбу між сторонами підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги з визначення місця проживання дітей сторін із матір`ю - суд дійшов до наступних висновків: Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Згідно зі статтею 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтями 141, 150, 153, 155 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до частини першої статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом. За змістом ст.29 ЦК України: фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, у разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років є малолітньою (ч.1 ст.31 ЦК України). Частиною третьою статті 160 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Судом встановлено, що дітям сторін на час розгляду справи виповнилося повних 16 років та в силу свого віку вони вправі самостійно визначати місце свого проживання з одним із батьків, які проживають окремо, тому у цій частині позов не підлягає до задоволення. На підставі ст. ст. 24, 105, 110, 112, 160 Сімейного Кодексу України,

Outcome: partial