Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-17 00:00:00

31.05.2021 позивач звернулась до Подільського районного суду м. Києва із вказаним позовом, у якому просить припинити право власності відповідача [PERSON] на належну їй 1/5 частки на автомобіль марки SSANG YONG моделі KYRON M200XDI, тип транспортного засобу - легковий універсал-В, 2011 року випуску, синього кольору, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] , та визнати за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/5 частки вказаного автомобіля, в рівних долях. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який помер [INFO] . Після його смерті відкрилась спадщина до якої, зокрема, був включений вказаний автомобіль. Оскільки автомобіль було набуто [PERSON] під час шлюбу з позивачем, 23.04.2021 державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. позивачу було видано свідоцтво про право власності на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на нього, а також свідоцтва про право на спадщину за законом, відповідно до яких позивач, а також їхні спільні із [PERSON] діти [PERSON] та [PERSON] отримали по 1/5 частки у спадщині, що складається з 1/2 частини автомобіля, а відповідачка [PERSON] , яка є матір`ю померлого [PERSON] - 2/5 частки у спадщині, тобто відповідачці [PERSON] належить 1/5 частка на автомобіль, а інша його частина належить позивачу та її малолітнім дітям. При цьому частка відповідачки на автомобіль є незначною. Однак, враховуючи те, що автомобіль є неподільною річчю, яку неможливо поділити без втрати її цільового призначення, то виділити частку відповідачки в натурі технічно неможливо. Разом із цим, спільність власності на автомобіль перешкоджає позивачу у реалізації її прав як власника. Зокрема, незважаючи на те, що фактично автомобіль перебуває у володінні позивача, вона позбавлена можливості користуватися ним, оскільки технічний паспорт на нього знаходиться у відповідачки, яка добровільно надати його відмовляється. Крім цього, після смерті [PERSON] між сторонами постійно тривають спори щодо спадкового майна. З огляду на наведене, позивач, посилаючись на положення ст. 365 ЦК України, просила задовольнити її позовні вимоги. Ухвалою суду від 30.06.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, надано строк для подання відповідачем відзиву на позов, третій особі - письмових пояснень по суті спору. 19.08.2021 відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому відповідачка вказала, що неодноразово зверталася до позивача з пропозицією вирішити спір мирним шляхом, а саме шляхом продажу вказаного транспортного засобу, з подальшим розподіленням коштів від його продажу відповідно до часток усіх співвласників. Відповідач наполягала на тому, щоб після продажу транспортного засобу позивачем були відкриті рахунки на її онуків і по досягненню дітьми повноліття вони мали б змогу на власний розсуд розпорядитися коштами від продажу успадкованого майна їх батька. При цьому, відповідачка погоджується, що її частка (1/5) у праві спільної часткової власності на автомобіль є незначною, вона не може бути виділена в натурі, автомобіль є неподільною річчю, спільне володіння і користування ним є неможливим. В судове засідання позивач не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій просила позов задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, від її представника надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, у якій, крім того, зазначено, що відповідач визнає позовні вимоги. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. З огляду на наведене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності учасників справи за наявними матеріалами. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від якого у них [INFO] народилось двоє дітей - [PERSON] та [PERSON] . Під час шлюбу подружжям було придбано автомобіль марки SSANG YONG моделі KYRON M200XDI, тип транспортного засобу - легковий універсал-В, 2011 року випуску, синього кольору, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] , який був зареєстрований за [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого ВРЕР-11 УДАІ в м. Києві 17.05.2011. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації смерті у м. Києві [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на майно померлого, до складу якої, зокрема, увійшов і вказаний автомобіль. Спадкоємцями до майна померлого [PERSON] за законом є його дружина - позивачка по справі [PERSON] , їхні малолітні діти [PERSON] та [PERSON] , а також мати померлого - відповідачка по справі [PERSON] . 23.04.2021 державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. на ім`я позивачки [PERSON] , як пережившої дружини [PERSON] , видано свідоцтво про право власності, зареєстроване в реєстрі за №3-280, на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, яким є вищевказаний автомобіль. Крім того, 23.04.2021 тим же нотаріусом видано свідоцтва про право на спадщину за законом, відповідно до яких спадкоємцями іншої 1/2 частки вказаного автомобіля, що належала [PERSON] , успадкували його доньки [PERSON] та [PERSON] , а також його мати [PERSON] . При цьому доньки померлого успадкували по 1/5 частці у спадщині, а мати померлого - 1/5 частку, а також інші 2/5 частки у спадщині, із урахуванням 1/5 частки у спадщині, від якої відмовився батько спадкодавця [PERSON] . Вказані обставини визнаються та не оспорюються сторонами. Водночас, в обґрунтування позову позивачка стверджує, що фактично успадкований автомобіль перебуває у її володінні, проте вона позбавлена можливості користуватися ним, оскільки технічний паспорт на нього знаходиться у відповідачки, яка добровільно надати його відмовляється. Крім того, сторони позбавлені можливості виділити належні їм частки у праві спільної сумісної власності в натурі, зважаючи на те, що вказане майно є неподільною річчю, яку неможливо поділити без втрати її цільового призначення. Надаючи правову оцінку викладеним вище обставинам, суд виходить із такого. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до приписів ч.1ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності. Поняття спільної часткової власності визначено у ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробовому виразі. Відповідно ч.1 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Частиною 2 цієї статті передбачено, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно з ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Положеннями частини першої ст.346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту ч. 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Один з таких випадків наведено в ст.365 ЦК України, яка регулює порядок, підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Як встановлено судом, спірний автомобіль марки SSANG YONG моделі KYRON M200XDI, тип транспортного засобу - легковий універсал-В, 2011 року випуску, синього кольору, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] , є неподільної річчю. Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-37цс13 сформулював правову позицію від 15.05.2013, згідно з якою для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Під час розгляду справи № 6-68цс14 Верховний Суд України також сформулював правову позицію від 02.07.2014, якою роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зі змісту практики Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. 1-3 ч.1 ст.365 ЦК України, яка обов`язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті. Оцінюючи подані докази та встановлені судом обставини, є всі підстави вважати, що в даних правовідносинах встановленими і доведеними є всі умови, передбачені ч.1 ст.365 ЦК України. Відповідно ч.1 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем [PERSON] на виконання вимог ч.2 ст. 365 ЦК України внесено на депозитний рахунок Подільського районного суду міста Києва кошти у сумі 57454,07 грн., що підтверджується квитанцією №19 від 28.10.2021. Крім того, судом встановлено, що частка відповідачки у спільному автомобілі є незначною, вказаний автомобіль є неподільною річчю та не може використовуватись сторонами спільно, істотного порушення прав відповідача у разі припинення права власності на її частку не вбачається. Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З огляду на те, що частка відповідача є незначною і не може бути виділена в натурі, а таке припинення права власності не завдасть істотної шкоди його інтересам та членам сім`ї, вартість частки внесені позивачем на депозитний рахунок суду, суд вбачає наявність обставин, визначених п. 1 ч. 1 ст. 365 ЦК України, за умови, передбаченої п. 4 ч. 1 вказаної статті, а тому позов підлягає задоволенню із визнанням за позивачем права власності на компенсовану частку. Зважаючи на вищевикладене, враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить із наступного. Відповідно до ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається із наявної в матеріалах справи квитанції №41791 від 28.05.2021, позивачем при зверненні до суду із даним позовом було сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, враховуючи, що відповідач визнав позов у повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у сумі 454,00 грн. та повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, у сумі 454,00 грн. Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15.04.2020 у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 379/1418/18. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Відповідно до заяви від 23.08.2022 представник позивача просить покласти на відповідача понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 10 900 грн. та витрати, які позивач планує понести, у розмірі 200,00 доларів США. Як вбачається із матеріалів справи, представництво інтересів позивача [PERSON] у суді здійснювалось адвокатом Гудзерою Т.С. на підставі договору про надання правничої допомоги №20 від 05.05.2021. Повноваження адвоката Гудзери Т.С. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ №000381 від 17.12.2018, видане Радою адвокатів м. Києва на підставі рішення №1802 від 03.12.2018) як представника [PERSON] підтверджується ордером №1109078 від 28.05.2021. Факт сплати позивачем [PERSON] адвокатові Гудзері Т.С. грошових коштів у загальній сумі 9650,00 грн. підтверджується наявними в матеріалах справи копіями квитанцій до прибуткового касового ордеру. Із урахуванням наведеного, а також враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, ціни позову, складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності вчинення відповідних дій адвокатом, значимості таких дій у справі, суд приходить до висновку про обґрунтованість вказаної суми витрат на професійну правничу допомогу адвоката та наявність підстав для стягнення їх з відповідача на користь позивача. Що стосується вимог позивача про стягнення витрат, які він планує понести у розмірі 200,00 доларів США, то суд не вбачає підстав для їх задоволення. Крім того, як вбачається із матеріалів справи, представництво інтересів позивача [PERSON] здійснювалось представником [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори 22.02.2018, реєстровий номер 9-102. Відомостей про те, що Ключник А.В. має статус адвоката, матеріали справи не містять. З огляду на наведене, суд вважає, що витрати, які були понесені позивачем у зв`язку з представництвом його інтересів у суді представником [PERSON] , у порядку ст. 137 ЦПК відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved