Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-02 00:00:00

29 вересня 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» звернулося до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 11599 грн. 91 коп., а також судового збору у розмірі 2270,00 грн., витрат на правову допомогу у розмірі 20 000,00 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 17 серпня 2018 між позичальником, яким є: [PERSON] (надалі по тексу рішення - Позичальник, Боржник, Відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» (надалі по тексту рішення- Кредитодавець/ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС»/Товариство) був укладений Кредитний договір № МФ-5031800002339 (надалі - Кредитний договір), відповідно до якого Кредитодавець надав Позичальнику грошові кошти в розмірі 4998 грн. 79 коп., а Позичальник зобов`язався повернути використану суму в строк до 01 вересня 2018 року та сплатити проценти за користування кредитними коштами на умовах визначених пунктами 1.3.-1.7. Кредитного договору. 30 листопада 2018 року між ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір відступлення права вимоги № 30-11/18, відповідно до якого ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до Боржників за Кредитними договорами, у т.ч. за Кредитним договором № МФ- 2381800001972 від 17 серпня 2018 року, що укладений між ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» та [PERSON] . Таким чином, ТОВ «Вердикт Капітал» наділено правом грошової вимоги до Відповідачки, а ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» втратив такі права. Позивач в позовній заяві вказує, що за період користування кредитними коштами, Позичальником здійснені часткові платежі на погашення кредиту та процентів за користування кредитними коштами, однак заборгованість за Кредитним договором не погашається, проценти за користування кредитними коштами Позичальником не сплачуються, в результаті чого у неї утворилася прострочена заборгованість, що складається із заборгованості за основною сумою кредиту - 4998 грн. 79 коп., пені - 2449 грн. 44 коп., 3 % річних - 444 грн. 96 коп., інфляційних втрат - 1159 грн. 59 коп., 449 грн. 89 коп. - заборгованість з комісії (за період з 01 вересня 2018 року по 18 серпня 2021 року), що разом складає 11599 грн. 91 коп, які позивач і просить стягнути із відповідачки. Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 01 листопада 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. 29 листопада 2021 року від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. У відзиві на позовну заяву відповідачка стверджує, що кредитні кошти не отримувала. Вказує на те, що позивачем не надано до суду належних доказів які б підтверджували факт отримання ним права вимоги за її кредитним довогором, а відповідно у позивача відсутні підстави для звернення із даним позовом до суду. Окрім того вказала, що позивачем на доказ видачі їй коштів надана копія чека, який не є фіскальним чеком, а, отже, не є первинним бухгалтерським документом, не може вважатися доказом існування заборгованості чи визначати її розмір. Щодо платежів, які позивач вказує було здійснено нею добровільно, відповідачка зазначила, що ніколи не отримував кошти за вказаним кредитним договром і ніколи добровільно не сплачувала за даним Кредитним договором коштів. Так, Смілянським міськрайонним судом Черкаської області розглянуто справу за її позовом до ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. 19 листопада 2020 року було винесено рішення про задоволення позову, яке не оскаржувалось та набрало законної сили. При цьому, приватним виконавцем Житомирського міського нотаріального округу було здійснено примусове стягнення з її рахунку в серпні, вересні та жовтні 2020 року. Тому, вона не сплачувала добровільно дані платежі, не визнавала заборгованість та, відповідно, не поновлювала позовну давність. Також у відзиві на позовну заяву, до якого додане клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності, відповідачка вказує, що позивач, пропустив трирічний строк позовної давності, оскільки термін дії договору сплив 01 вересня 2018 року, а тому відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України у задоволенні позову ТОВ «ВЕРДИК КАПІТАЛ» про стягнення заборгованості за кредитним договором просить відмовити. У судове засідання відповідачка та представник відповідача, адвокат Дем`яненко О.А. не з`явились. Представник позивача до суду не з`явився, в позовній заяві просив про розгляд справи без участі представника ТОВ «Вердикт Капітал». За таких обставин, суд проводить розгляд справи у відсутності сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Врахувавши позицію сторін, викладену письмово, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. 17 серпня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» як кредитором та [PERSON] , як позичальником, був укладений Кредитний договір № МФ-2381800001972 (надалі - Кредитний договір). Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору Кредитор зобов`язується на умовах визначених цим Договором, на строк визначений п. 1.3 Договору надати Позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній у п. 1.2 Договору, а позичальник зобов`язується повернути Кредитору кредит у встановлений п. 1.4 термін та сплатити проценти за використання кредиту, а також виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та у строки/терміни, що визначені цим Договором. Згідно з п. 1.2 Кредитного договору сума кредиту становить 4998 грн. 79 коп. Кредит надається строком на 15 днів з 17 серпня 2018 року по 01 вересня 2018 року (п. 1.3 Кредитного договору). Термін повернення кредиту - 01 вересня 2018 року (п. 1.4 Кредитного договору). Відповідно до п. 1.5 Кредитного договору плата за користування кредитом встановлюється у виді фіксованої ставки в розмірі 2,0 % в день за період з 1 по 10 день користування кредитом включно, 0,01 % річних за період з 11 по 15 день користування кредитом, які зазначені в п. 1.3 Договору, що дорівнює 487,88 % річних. Згідно з п. 1.6 Кредитного договору ставка, зазначена в п. 1.5 цього Договору, застосовується у разі відсутності прострочення виконання позичальником зобов`язань щодо сплат за цим Договором. При простроченні сплати за кредит у строк, визначений п. 1.3 Договору, а саме: починаючи з 16 по 22 день користування кредитом, ставка, зазначена в п. 1.5 договору не застосовується, а в якості додаткового забезпечення належного виконання зобов`язань позичальником до моменту погашення простроченої заборгованості встановлюється підвищена процентна ставка в розмірі 16 % за кожен день строку користування кредитом, що дорівнює 5840 % річних. Відповідно до п. 1.6 Кредитного договору за період прострочення з 17 по 29 день користування кредитом плата за користування кредитом встановлюється в розмірі 1 % за кожен день строку користування кредитом, що дорівнює 365 % річних. Згідно з п. 1.7 Кредитного договору в момент повернення кредиту позичальник сплачує комісію за супровід кредиту в розмірі 0 % від суми кредиту. Пунктом 1.8 Кредитного договору встановлено, що сукупна вартість кредиту у строк, визначений п. 1.3 Договору, - складає 1449 грн. 70 коп., що дорівнює 706 грн. 88 коп. % річних і включає проценту ставку за цей період користування кредитом, визначену п. 1.5 та комісію за супровід кредиту, визначену у п. 1.7 Договору. Також пунктом 4.1 Кредитного договору встановлено, що у разі прострочення позичальником зобов`язань з повернення кредиту та сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами цього Договору, позичальник зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню за кожен день прострочення у розмірі 3,5 % від суми прострочених зобов`язань, але у будь-якому випадку пеня не може перевищувати 50 відсотків від суми зобов`язань позичальника за даним договором. Стаття 204 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює презумпцію правомірності правочину, зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Це означає, що кожний вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Доказів на підтвердження того, що вказаний Кредитний договір № МФ-2381800001972 від 17 серпня 2018 року визнавався судом недійсним чи є недійсним в силу закону матеріали справи не містять. 30 листопада 2018 року між ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір відступлення права вимоги № 30-11/18, відповідно до п. 1 якого на умовах, встановлених цим Договором, Кредитор передає (відступає) Новому Кредиторові за плату, а Новий Кредитор приймає належні Кредиторові права грошової вимоги (Права Вимоги) до Боржників за Кредитними Договорами вказаними у Реєстрі Боржників (Додаток № до Договору), укладеними між Кредитором і Боржниками (Портфель Заборгованості). Внаслідок передачі (відступлення) Портфеля Заборгованості за цим Договором, Новий Кредитор заміняє Кредитора у Кредитних Договорах, що входять до Портфеля Заборгованості та відповідно вказані у Реєстрі Боржників, та набуває прав грошових вимог Кредитора за цими Кредитними договорами, включаючи право вимагати від Боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань Боржників за Кредитними договорами. Згідно з витягом з реєстру прав вимоги № 2 до Договору відступлення прав вимог № 30-11/18 від 30 листопада 2018 року ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до боржника [PERSON] за Кредитним договором № МФ - 2381800001972 від 17 серпня 2018 року у загальному розмірі 13947 грн. 45 коп., з яких 4998 грн. 79 коп. сума основного боргу, 6049 грн. 33 коп. сума нарахованих відсотків, 2449 грн. 44 коп. сума пені та 449 грн. 89 коп. сума комісії. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша стаття 510 ЦК України). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статями 514, 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок про те, що уступка права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов`язанні, не впливає на зміст самого зобов`язання, і заміна сторони у зобов`язанні ніяким чином не порушує права та інтереси боржника. Дана правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 23 вересня 2019 року у справі № 757/40858/17-ц. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Ст. 1055 ЦК України вказує на те, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.. 526 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як вбачається із розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви, позивач вказує, що станом на дату покупки заборгованість за основною сумою кредиту становила 13947 грн. 45 коп., погашено боржником 3652 грн. 09 коп., заборгованість станом на дату розрахунку (18.08.2021) - 11599 грн. 91 коп. За умовами п. 2.1 Кредитного договору кредитні кошти надаються позичальнику після підписання цього договору шляхом видачі готівки з каси кредитора. На підтвердження видачі кредиту позивачем додано до позовної заяви копію видаткового чеку ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» від 17 серпня 2018 року за договором № МФ-2381800001972, операція «Повернення», сума «-4998 грн. 79 коп.», тобто вказаний чек підтверджує проведення операції з від`ємною сумою. Відповідно до п. 7 Порядку реєстрації та застосування реєстраторів розрахункових операцій, що застосовуються для реєстрації розрахункових операцій за товари (послуги), затвердженого наказом Міністерства фінансів України 14 червня 2016 року № 547 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 липня 2016 року за № 918/29048, реєстрація видачі коштів у разі повернення товару (відмови від послуги, прийняття цінностей під заставу, виплати виграшів у державні лотереї та в інших випадках) або скасування помилково проведеної через РРО суми розрахунку здійснюється шляхом реєстрації від`ємної суми. Отже, наданий видатковий чек від 17 серпня 2018 року про проведення операції з від`ємною сумою «-4998 грн. 79 коп.» не може свідчити про видачу відповідачеві коштів за Кредитним договором, натомість підтверджує факт проведення ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» операції з повернення коштів. За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Оскільки позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення суми заборгованості, пені, інфляційних втрат, комісії та 3% від простроченої суми заборгованості за кредитним договором, то він повинен довести, як-то факт надання коштів за кредитним договором; неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, зокрема, розмір заборгованості, дату виникнення заборгованості, період, за який виникла така заборгованість. Також позивач повинен надати суду розрахунок заборгованості із зазначенням цих необхідних складових та надати докази на підставі яких здійснено розрахунок заборгованості за кредитом. Тобто, позивач повинен довести, що ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС», який відступив ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги, мав право такої і довести розмір цієї вимоги. Відповідно до частини другої статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У свою чергу, суд відповідно до вимог статті 89 ЦПК України повинен перевірити розрахунок заборгованості, наданий позивачем на підтвердження позовних вимог, надавши такому розрахунку оцінку в сукупності з іншими доказами, що містяться в матеріалах справи. Однак позивачем не надано належних та допустимих доказів, які підтверджують наявність або відсутність заборгованості у [PERSON] за Кредитним договором від 17 серпня 2018 року. При цьому, слід зауважити, що встановлювати розмір заборгованості можуть виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно з приписами статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з положеннями ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Законодавцем визначено, що первинні бухгалтерські документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. З наведеного слідує, що кредитний договір, договір відступлення права вимоги та додатки до них, не є належними та допустимими доказами, які підтверджують розмір заборгованості за кредитним договором, оскільки за своєю суттю не є первинними бухгалтерськими документами. З цих же підстав не можна вважати належним та допустимим доказом на підтвердження розміру заборгованості і розрахунок заборгованості, наданий позивачем, станом на 18 серпня 2021 року. Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Слід зазначити, що у розрахунку заборгованості позивач вказує, що 05 серпня, 27 серпня, 30 вересня, 27 жовтня 2020 року боржницею погашено 3952 грн. 09 коп. Однак, як зауважила відповідачка, вона не сплачувала добровільно вказану суму, натомість її було стягнуто у примусовому порядку приватним виконавцем під час виконання виконавчого напису № 3657 від 20 червня 2020 року. При цьому, стягнувши вказану суму позивач у розрахунку заборгованості не зменшив відповідно нарахування 3 % річних та інфляційних втрат з урахуванням вказаної суми. Заявляючи вимоги про стягнення пені, позивач не вказує, на якій підставі здійснено таке нарахування, адже пунктом 4.1 Кредитного договору встановлено, що у разі прострочення позичальником зобов`язань з повернення кредиту та сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами цього Договору, позичальник зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню за кожен день прострочення у розмірі 0 % від суми прострочених зобов`язань. Окрім того, у розрахунку заборгованості не вказано періоду нарахування пені, лише зазначено, що станом на 18 серпня 2021 року, однак враховуючи, що строк дії договору закінчився 01 вересня 2018 року, після чого ні відсотки за користування коштами, ні неустойка не можуть нараховуватися, що передбачено ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 175/4753/15-ц. Як зазначалося вище відповідачкою подано клопотання (заяву) про застосування наслідків спливу позовної давності, яке обґрунтоване тим, що перебіг позовної давності починається з 1 вересня 2018 та закінчується 01 вересня 2021 року, однак позивач звернувся до суду з позовом 29 вересня 2021 року, тобто з пропуском строку звернення до суду (пропуском позовної давності), що згідно з приписами ч. 4 ст. 267 ЦК України свідчить про наявність підстав для відмови у позові. Відповідно до усталених загальних правових висновків Верховного Суду щодо порядку застосування позовної давності, викладених, зокрема, в постановах від 23 січня 2020 року у справі № 916/2128/18, від 03 лютого 2021 року у справі № 914/197/19, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3677/17, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму). У цій справі судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів надання позивачем до матеріалів справи первинних бухгалтерських документів, як-то: виписки за рахунком, платіжного доручення, меморіального ордеру, розписки, чека на видачу готівки відповідачеві, а, отже, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження розміру заборгованості за тілом кредиту, тому вимоги про стягнення основного боргу є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19, зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, комісії та 3% річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних втрат, комісії і 3% річних є додатковою до основної вимоги. Оскільки позивачем не доведено заявленого до стягнення розміру заборгованості за тілом кредиту, а також враховуючи помилки позивача у розрахунку заборгованості, про які йшлося вище (в частині визначення періодів, завищення суми, з якої позивач здійснював розрахунки), позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат, комісії та 3% річних від простроченої суми заборгованості, які передбачені статтею 625 ЦК України, задоволенню не підлягають як необґрунтовані. Також вимога позивача про стягнення з відповідача пені є безпідставною та задоволенню не підлягає з підстав, що наведені в цьому рішенні вище. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості немає. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 - 6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Як вбачається із матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 3000 грн. відповідачем надано копію договору про надання професійної правничої допомоги № 62/21 від 16 листопада 2021 року, укладеного відповідачкою з адвокатом Дем`яненком О.А, акт прийому передачі наданих послуг від 29 листопада 2021 року, квитанціб б/н від 29 листопада 2021 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. З огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах відповідача, суд приходить до висновку, що витрати відповідача на правову допомогу в сумі 3000 грн. є реальними, підтвердженими матеріалами справи, а тому підлягають відшкодуванню з позивача. Відповідно клопотання позивача про відмову у стягненні на користь відповідачки витрат на правничу допомогу до задоволення не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: approved