Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Свої вимоги мотивував тим, що за рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 11 жовтня 2017 з відповідача на відшкодування матеріальної шкоди його користь було стягнуто суму в розмірі 108 093, 95 грн., моральну шкоду в розмірі 3000 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 2 400 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1820,50 грн. Постанововю Апеляційного суду м.Києва від 15.08.2018 року, рішення Деснянського районного суду м.Києва від 11.10.2017 року залишено без змін. У зв`язку із невиконанням рашення суду, позивач звернувся із заявою до приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Крайчинського Сергія Станіславовича. 18.07.2018 року було відкрито виконавче провадження №56794949. 17.12.2020 року виконавчий лист №754/9362/15-ц було повернуто позивачу, відповідно до постанови приватного виконавця. Відповідачем у період з 15.05.2018 року вказане рішення суду не виконувалось, а відтак він був змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою судді від 24.11.2022 було відкрито провадження у вказаній справі з призначенням розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Згідно ухвали судді від 01.07.2022 визначено розгляд справи провести за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судовому засіданні. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Бондар А.В. остаточні вимоги позову підтримав у повному обсязі, просив суд про їх задоволення, посилаючись на обставини, викладені у поданих позивачем позові та відповіді на відзив. Представник відповідачки - адвокат Шилова А.М. у судовому засіданні остаточні вимоги поданого позивачем позову не визнала у повному обсязі, просила суд про відмову у його задоволенні, посилаючись на викладені у відзиві на позов обставини. Крім того подано заяву про уточнення прізвища відповідачки у зв`язку з укладенням шлюбу, а саме його зміної з " [PERSON] " на " [PERSON] ". Відповідно до ухвали, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 12.08.2022, суд вважав належною відповідачкою у справі [PERSON] .. Крім того, відповідно до ухвали від 18.08.2022 судом було розглянуто заяву про виправлення описки у зазначення судом прізвища відповідачки в резолютивній частині короткого тексту рішення суду. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вислухавши пояснення учасників, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, судом дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 11 жовтня 2017 з відповідачки на відшкодування матеріальної шкоди його користь було стягнуто суму в розмірі 108 093, 95 грн., моральну шкоду в розмірі 3000 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 2 400 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 820,50 грн. Згідно з постановою Апеляційного суду м.Києва від 15.08.2018 року, рішення Деснянського районного суду м.Києва від 11.10.2017 року залишено без змін. Таким чином у [PERSON] відповідно до розрахунку виникло прострочення щодо сплати [PERSON] суми заборгованості, 3% річних та інфляційних втрат. Як зазначив представник позивача в судовому засіданні, відповідачка протягом тривалого часу свідомо ухилялася від виконання зазначеного судового рішення. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредиторові від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримані компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору (статті 519, 612, 625 ЦК України). Відповідно до вимог ст.ст.611, 612 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до правового висновку постанови Верховного Суду України від 15.11.2010 у справі № 3-11гс10, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання. Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 16 травня 2018 р у справі № 14-16цс18 (№ 686/21962/15-ц) За таких обставин, обґрунтованими є доводи позову щодо періоду нарахування інфляційних втрат та 3 % річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання. Так, внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим і право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Позивач посилаючись на положення ст. 625 ЦК України просив стягнути з відповідачки збитки від інфляції за період з 16.05.2018 по 10.11.2021 в сумі 27 162,74 грн та 3 % річні в сумі 12 074,84 грн. Водночас суд не погоджується з вказаним розрахунком з наступних підстав. Сума боргу з урахуванням індексу інфляції розраховується на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур`єр». Розрахунок 3 % річних здійснюється за кожний день прострочення зобов`язання. Таким чином суд приймає до уваги заперечення представника відповідачки щодо невірного обрахування інфляційних втрат та 3% річних з включенням до загальної суми боргу понесених позивачем та стягнутих на його користь судових витрат. Отже, здійснивши перевірку вказаного вище розрахунку, суд дійшов висновку, що з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати за період 16.05.2018 по 10.11.2021 в сумі 26 168,59 грн та 3 % річні в сумі 11706,00 грн. Статтями 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з положеннями ч.3, ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У відповідності до роз`яснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідач у відзиві від 28.01.2022 просив суд застосувати строк позовної давності давності, оскільки позивачем при зверненні до суду з даним позов вказаний строк було пропущено. У відповіді на відзив позивач зазначив, що посилання, зроблені у відзиві щодо застосування позовної давності, є безпідставними, оскільки до пункту 12 Розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України, під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби(COVID-19), строуки визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжується на строк дії карантину. Таким чином, враховуючи той факт, що Постановаами КМУ від 11 березня 2020 року № 211, від 20 травня 2020 р.№392 від 22 липня 2020 року №641 та від 09 грудня 2020 року № 1236 на всій території України введено карантин з 12 березня 2020 року. На даний час карантин діє до 31 серпня 2022 року. Станом на дату введення карантину строк позовної давності по даним правовідносинам не сплинув. Отже, суд погоджується з твердженням позивача, що в даному випадку строк позовної давності є продовженим та відповідно не є пропущеним позивачем при звернення до суду з вказаним позовом. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Що стосується вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов до наступного. Як вбачається із матеріалів справи, позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Частиною першою та другою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з вимогами ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги представником позивача надано суду Звіт адвоката №1 про виконання замовлення по договору-замовлення про надання правничої допомоги від 15.11.2021. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про розподіл судових витрат на підставі статті 141 ЦПК України, відповідно до якої з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн., розмір яких на думку суду, відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, та не суперечить принципу розподілу таких витрат. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial