Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-08 00:00:00

05 січня 2022 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини. Позовні вимоги [PERSON] обгрунтовані тим, що 07.09.2011 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. Рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 18.08.2021 шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюбу в них народився син [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначила, що з початку 2021 року та до моменту подання позову між сторонами триває спір щодо визначення місця проживання їх дитини, окрім того, посилається на те, що відповідач не бере участі у матеріальному утримані дитини. Вказує, що проживає разом із сином та дочкою від іншого шлюбу у квартирі за адресою [ADDRESS] та в якій створені всі належні умови для комфортного проживання дітей. Вихованням сина займається виключно вона. Відповідач неодноразово відносно неї вчиняв домашнє насильство, що на думку позивача, у випадку проживання дитини із відповідачем суперечитиме інтересам сина. Щодо вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини з відповідача повідомила, що вона офіційно працевлаштована та отримує заробітну плату. Відповідач ухиляється від обов`язку матеріально утримувати сина, проте працює водієм таксі та отримує мінливий дохід, є здоровою людиною працездатного віку та інших осіб на його утриманні немає. 09.08.2022 року представник позивача адвокат Череватий П. М. подав заяву про уточнення позовних вимог, зокрема в частині суми стягнення аліментів. Посилаючись на викладені обставини з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просила суд визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] , [INFO] . Стягувати з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення її позову до суду та до досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.01.2022 року справу передано на розгляд Козівського районного суду Тернопільської області. Вказана справа надійшла до Козівського районного суду Тернопільської області 31.03.2022. Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 04.04.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження у вказаній справі. 09.08.2022 представник позивача адвокат Череватий П. М. подав до суду заяву в якій зазначив, що позовні вимоги викладені у заяві про уточнення позовних вимог підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Справу просив слухати без участі сторони позивача. [PERSON] 09.08.2022 подав заяву, в якій зазначив, що уточнені позовні вимоги визнає повністю та не заперечує з приводу їх задоволення. Повідомив, що наслідки визнання позову йому відомі та зрозумілі. Справу просив слухати без його участі. Представник третьої особи - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської радив судове засідання не з`явився, 17.06.2022 надійшла до суду заява про розгляд справи за відсутності їх представника, згідно якої повністю підтримують висновок органу опіки та піклування, який прийнятий з урахуванням найкращих інтересів дитини. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 18.08.2021 шлюб укладений між сторонами Кальненською сільською радою Козівського району Тернопільської області розірвано. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Від цього шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 04.10.2011 року Кальненською сільською радою Козівського району Тернопільської області. Згідно довідки №543, виданої дочірнім підприємством «Благоустрій 1» 02.11.2021 [PERSON] проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] разом із двома дітьми [PERSON] та [PERSON] . Позивач стверджує, що працевлаштована, вказане підтверджується довідкою про доходи №11/11-01 виданою фізичною-особою підприємцем [PERSON] 11.11.2021. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить житловий будинок розташований за адресою [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 293526834 сформованою 31.12.2021. Крім цього, згідно відповіді територіального сервісного центру МВС №6141 за відповідачем зареєстровано транспортний засіб ГАЗ 3102, 1996 року випуску та SKODA OCTAVIA, 2002 року випуску. Також із матеріалів справи вбачається, що постановами Козівського районного суду Тернопільської області від 18.01.2021, 05.07.2021, 14.07.2021 [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення. При матеріалах справи міститься висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] №562 від 08.06.2022, згідно такого орган опіки та піклування не рекомендує визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . У відповідності із вимогами ст.153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно частин першої та другої ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно вимог ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. У відповідності із частиною першою ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Вимогами частини першої ст. 161 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо мати та батько, що проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною четвертою 4 ст. 29 ЦК України, визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості ; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини не має розлучатися зі своєю матір`ю. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. У постанові Верховного Суду Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зазначено, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року». У постанові Верховного Суду від 12 травня 2022 року при розгляді справи № 607/10896/19, провадження №61-884св22 зазначено, що питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Щодо наявного у матеріалах цивільної справи Висновку органу опіки та піклування щодо недоцільності визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] №562 від 08.06.2022, згідно якого орган опіки та піклування не рекомендує визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно до частин четвертої-шостої ст. 19 Сімейного Кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд зауважує, що висновок Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Тернопільської міської ради носить рекомендаційний характер і не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків. Правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і висновку Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Тернопільської міської ради, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про визначення місця проживання дитини. При цьому, як убачається із Висновку органу опіки та піклування щодо недоцільності визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] №562 від 08.06.2022, підставою для відмови рекомендувати визначення місця проживання дитини разом з матір`ю [PERSON] , послугувала та обставина, що працівникам управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей не надано можливості обстежити умови проживання малолітньої [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , з`ясувати думку дитини щодо визначення місця проживання. Так, статтями 158, 159, 165 Сімейного кодексу України визначено, що при наявності між батьками спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо, в разі неможливості його врегулювання рішенням органу опіки та піклування, та спору про позбавлення батьківських прав, такий спір розглядається судом та саме судове рішення є остаточним у вирішенні цього питання. Разом з тим, суд акцентує увагу, що такий висновок у відповідності до частини другої статті 212 ЦПК України не має для суду наперед встановленого значення та підлягає оцінці в сукупності з іншими доказами. Як вбачається з положень частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відтак, суд звертає увагу, що висновок Органу опіки та піклування, є лише одним із доказів у цивільній справі, який підлягає оцінці в сукупності з іншими доказами. При вирішенні позовних вимог, судом враховується, вік малолітньої сина сторін [PERSON] , якому на момент ухвалення рішення виповнилося десять років, можливість матері дитини забезпечити належні умови проживання, виховання та розвитку дочки, беручи до уваги те, що будь-яких доказів, які б свідчили про те, що визначення місця проживання дитини разом із матір`ю може зашкодити інтересам малолітнього сина, в ході розгляду справи не здобуто, суд вважає за необхідне відступити від висновку органу опіки та піклування щодо недоцільності визначення місця проживання дитини [PERSON] №562 від 08.06.2022, затвердженого Рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради №562 від 08.06.2022 року. Разом із цим, суд зауважує, що батько дитини, у разі визначення місця проживання дитини з матір`ю, не обмежений у своєму праві на спілкування та участь у вихованні сина. Аналізуючи вищевикладене, з метою забезпечення якнайкращих інтересів дитини, необхідність розвитку дитини в спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційній стабільності та матеріальній забезпеченості, зважаючи на те, що визначення місця проживання дитини з одним з батьків не позбавляє другого можливості спілкуватися і брати участь у вихованні дитини, суд вважає необхідним визначити місце проживання неповнолітнього - [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] . Щодо вимоги позивача про стягнення аліментів з [PERSON] суд виходить з такого. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач [PERSON] є батьком малолітнього [PERSON] , згідно свідоцтва про народження дитини. Згідно із положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із вимогами ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В силу вимог ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Дитина фактично на даний час перебуває на утриманні позивача. Відповідач не виконує обов`язків по утриманню своїх дітей, які встановлені ст. 180 Сімейного кодексу України, маючи можливість належним чином їх виконувати, так як він знаходиться у працездатному віці, має можливість працювати та отримувати відповідну заробітну плату. Відповідно до вимог статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. У статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні; Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на дітей можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відтак, відповідач не позбавлений обов`язку утримувати свого малолітнього сина. Разом з тим, факт відсутності у батька або матері можливості надавати дітям відповідного розміру утримання не є у переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дітей, проте, безумовно, враховується судом при визначенні розміру аліментів. Відповідно до вимог ст. ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 9 ст. 7 СК України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до положень статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Враховуючи указані обставини, матеріальне становище платника аліментів, визначені ст. 182 СК України обставини, які враховуються при визначенні розміру аліментів, у зв`язку з тим, що дитина потребує матеріальної допомоги і відповідач зобов`язаний надавати таку допомогу, враховуючи потреби дитини, матеріальне становище сторін, виходячи з того, що обов`язок утримувати дітей рівною мірою покладається як на матір, так і батька та бере до уваги визнання позову відповідачем, суд вважає, що уточнені позовні вимоги слід задовольнити та стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітнього сина по 2500 гривень щомісячно, але не менше 50% встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття. Визначений судом розмір аліментів забезпечуватиме реальну, ефективну участь платника аліментів у забезпеченні потреб дитини та не порушуватиме правила щодо дотримання загалом паритету (рівності) батьків у виконанні обов`язку щодо матеріального утримання дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти слід присудити від дня пред`явлення позову, а саме з 05.01.2022. В силу п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення підлягає до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ст.141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved