Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-22 00:00:00

23 травня 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. 13 червня 2022 року ухвалою Гадяцького районного суду провадження у даній справі відкрито. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала в повному обсязі та просила в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник відповідача адвокат Підопригора О.П. направила до суду письмове пояснення, в якому зазначає, що позивач просить суд здійснити поділ майна - квартири за адресою: [ADDRESS] , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за [PERSON] , право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , вказуючи, що позивачем не ставиться питання щодо визначення частки у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру [PERSON] . Оскільки спірна квартира є неподільною річчю, так як не може бути поділена судом в натурі, а позивач не вчинив, передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України, дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, то в даному випадку вважає доцільним визначити ідеальні частки позивача та відповідача в цьому майні без його реального поділу і залишити квартиру у їх спільній частковій власності. Судом встановлено, що подружжя [PERSON] 06 червня 2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану по Роменському району Роменського міськрайонного управління юстиції Сумської області зареєструвало шлюб, актовий запис № 22. З договору купівлі-продажу від 26 грудня 2011 року вбачається, що [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] , що також підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів та є титульним власником. 30 березня 2021 року рішенням Середино-Будського районного суду шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Розглядаючи позовну заяву в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступних висновків. Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Судом встановлено, що спірна квартира набута подружжям [PERSON] під час шлюбу та є їх спільною сумісною власністю, виходячи з положень ст. 60 Сімейного Кодексу України. [PERSON] , який є титульним власником квартири, звернувся до суду про розподіл даної квартири, не вказавши, в чому полягає спір між ним та дружиною і просить залишити за ним 1 /2 частину квартири, тобто в судовому порядку позбавити його частини власності. Відповідно до ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм правом на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону, додержуючись моральних засад суспільства. Будь яких доказів того, що відповідач порушує його право власності або якимось іншим чином позбавляє можливості користуватися майном до суду не надано, як не надано доказів існування спору між сторонами. З пояснень представника відповідача вбачається, що [PERSON] згодна на визнання за нею 1 / 2 ідеальної частки спірної квартири, що в цілому підтвердила і представник позивача в судовому засіданні. При цьому суд зауважує, що подружжя [PERSON] має право добровільно перереєструвати це майно і визначити за кожним ідеальні частки, оскільки спору між ними з даного приводу немає. Поміж цим, [PERSON] , як власник майна, звернувся з позовом з тим, щоб суд в односторонньому порядку позбавив його частини права власності, що в принципі, є неприпустимим. Так, згідно\~зі ст.346 ЦК України право власності\~припиняється\~у\~разі: 1) відчуження\~власником\~свого майна; 2) відмови\~власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може\~належати\~цій\~особі; 4) знищення майна; 5) викупу\~пам`яток\~культурної\~спадщини; 6)примусового\~відчуження\~земельних\~ділянок\~приватної\~власності, інших\~об`єктів\~нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів\~суспільної\~необхідності\~відповідно\~до закону; 7) звернення\~стягнення на майно\~за\~зобов`язаннями\~власника; 8) реквізиції; 9) конфіскації; 10) припинення\~юридичної особи чи\~смерті\~власника; 11) визнання\~необґрунтованими\~активів та їх\~стягнення в дохід\~держави. Відповідно до\~ч. 1 ст. 365 Цивільного кодексу України,\~право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Отже виходячи з системного аналізу правових норм, що регулюють захист права власності, з таким позовом до суду мала би звернутись [PERSON] в разі наявності бажання розділити спільне майно подружжя чи визначити ідеальні частки у спільному майні. За наведених обставин суд не вбачає правових підстав за якими позивача слід позбавити 1 /2 частини квартири, оскільки судом не встановлено наявність між сторонами спору про право та необхідність захисту будь - яких прав, свобод чи інтересів позивача за відсутністю доказів про їх порушення. Щодо пояснень сторони відповідача суд вважає необхідним звернути увагу, що позивач не звертався до суду з вимогами про визначення ідеальних часток, а відповідач в свою чергу теж не звернулася до суду з зустрічним позовом про визначення ідеальних часток. Суд не може вийти за межі заявлених вимог, зважаючи на принцип диспозитивності, і відступити від безпосереднього предмету спору. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed