Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-24 00:00:00

Позивач у грудні 2019 року звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на предмет стягнення матеріальної та моральної шкоди з держави України в особі її виконавчого органу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, що спричинена їй в наслідок незаконних дій ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, що виразилась у відмові перетину державного кордону та вилученні паспорту громадянина України для виїзду за кордон, виданого 05 лютого 2018 року, серія [NUMBER] , орган видачі 1201, з терміном дії до 05 лютого 2022 року, на ім`я [PERSON] , 2015 року народження, який є її сином, що підлягає стягненню за рахунок коштів державного бюджету України, шляхом списання Державною казначейською службою України на користь позивача, з підстав неможливості здійснити закордонну подорож разом із малолітньою дитиною [PERSON] , 2015 року народження, та іншими членами її сім`ї, на яку позивач витратила 50558 грн., оскільки закордонний паспорт малолітнього [PERSON] було внесено у базу даних міграційної служби як «Викрадені, загублені та втрачені документи» самою міграційною службою на підставі заяви про втрату від 14 червня 2019 року та визнано недійсним, тоді як ані вона, ані батько дитини, які є його законними представниками, з такою заявою не звертались та паспорту не втрачали. Позивач вважає, що відповідач ГУ ДМС в Дніпропетровській області самовільно визнало цей документ недійсним та внесло такі відомості до своєї ж бази даних, що, на її думку, є неправомірними діями відповідача, як органу державної влади, та що є порушенням Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорту громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого Постановою КМУ від 07 квітня 2014 року за №152, про що зазначається у листах-відповідях та встановлено службовою перевіркою відповідача. Вищезазначене спричинило їй як матеріальні збитки в розмірі вартості загальної суми поїздки в 50558 грн., вартості пального витраченого для переїзду з м. Дніпро до міжнародного аеропорту «Харків» і назад на суму 1874,95 грн., та розмірі адміністративного збору за виготовлення цього паспорту на ім`я її дитини у сумі 557,32 грн., так і спричинило моральну шкоду, яку вона оцінює у 20000 грн., що вона і просила стягнути з відповідача на свою користь разом із витратами, пов`язаними з правничою допомогою адвоката у розмірі 5962,00 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.12.2019 року суддя Сліщенко Ю.Г. визначений для розгляду даної справи, який ухвалою від 23.12.2017 року визначив про розгляд справи за правилами загального провадження з проведенням підготовчого засідання. 19.02.2020 року, на вимогу ст.178 ЦПК України, відповідач ГУ ДМС України в Дніпропетровській області подало відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому зазначило про неможливість отримання та наявності у громадян України двох паспортів, зокрема, у [PERSON] , якому за заявою [PERSON] від 19 жовтня 2015 року вже такий паспорт для виїзду за кордон видавався, що було позивачем приховано при поданні ще однієї аналогічної заяви у 2017 році, а завдання моральної шкоди не доведено позивачем, оскільки оцінюється, виходячи зі ступеню та характеру вини особи, яка завдала шкоди, враховуючи, що позивач в цій позовній заяві про визнання дій відповідача неправомірними не заявляє, як і не залучає інших членів подорожі, оскільки у договорі передбачався відпочинок чотирьох осіб, а не двох, тобто позивача та її малолітнього сина [PERSON] , хоча матеріальну та моральну шкоду враховує на всіх осіб подорожі, не надаючи належних і допустимих доказів завдання такої шкоди саме відповідачем, з чого відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.\~\~\~ Відповідач Казначейська служба України, подавши у березні 2020 року через Головне управління у Дніпропетровській області заперечення на позов, зазначила про невстановлення наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні, з чого позивачем не доведено порушення його права цим відповідачем та наявність правовідносин між ним та відповідачем, тоді як Казначейська служба України виконує у примусовому порядку лише вимоги виконавчих документів, виданих на підставі рішення суду, з чого просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідно до Розпорядження керівника апарату суду від 24.07.2020 року № 242 та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 27.07.2020 року дана цивільна справа була передана в провадження судді Яковлева Д.О., який ухвалою від 27.07.2020 року прийняв справу до свого провадження та призначив проведення підготовчого засідання. Відповідно до Розпорядження керівника апарату суду від 12.03.2021 року № 136 та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.03.2021 року справа передана в провадження судді Кудрявцевої Т.О. Ухвалою від 31.03.2021 року справа прийнята суддею до провадження з визначенням про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою суду від 13.08.2021 року за клопотанням представника позивача витребувано ГУ ДМС України в Дніпропетровській області завірену копію висновку службової перевірки. Ухвалою суду від 04.10.2021 року за клопотанням представника відповідача здійснено перехід від розгляду справи в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін до розгляду справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. На виконання вимог ст. 179 ЦПК України, представник позивача [PERSON] адвокат Маєвська К.В. 30 листопада 2020 року подала відповідь на відзив відповідача ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, в якому зазначила про відсутність будь-яких доказів приховання позивачем факту видачі паспорту на ім`я її дитини за її раніше поданою заявою, та вказала, що факт заподіяння шкоди відповідачем позивачеві, як законному представнику малолітнього та в своїх власних інтересах, повністю доведено письмовими доказами в матеріалах справи, внаслідок чого просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Разом з цим, зазначила про представництво інтересів відповідача в суді неналежною особою. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 30 листопада 2021 року закрито підготовче провадження та справа призначена до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі з наведених у позовній заяві підстав та наполягали на їх повному задоволенні, зазначивши при цьому, що дії відповідача ГУ ДМС України в Дніпропетровській області позивачем неправомірними не визнавались, оскільки відповідачем було оформлено та видано дитині третій закордонний паспорт за кошти відповідача. Представники відповідача ГУ ДМС України в Дніпропетровській області та представник Казначейської служби України в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, зазначивши, що судовим рішенням не встановлено неправомірних дій ГУ ДМС України, внаслідок чого і факту заподіяння ним шкоди немає, що унеможливлює відшкодування позивачеві шкоди як матеріальної, так і моральної, а Казначейська служба України не є стороною спірних правовідносин, тому і не має бути відповідачем у справі. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши зібрані докази, дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог за наявними в ній матеріалами із частковим задоволенням позовних вимог, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, визнання права; припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. \~ \~ \~ \~ \~ \~Згідно ст.\~77\~ЦПК України,\~ належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У відповідності до ч.4 ст. 263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як встановлено в судовому засіданні, 21 серпня 2019 року [PERSON] , яка діє в своїх інтересах, а також за усним дорученням від імені інших туристів: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , уклала з ФОП [PERSON] , як турагентом, яка діє на підставі Агентського договору №012141 від 17 вересня 2018 року на реалізацію турпродукту від імені та за дорученням Туроператора Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЖОІН АП», договір про надання туристичних послуг №000168, за умовами якого Туроператор через Турагента зобов`язується відповідно до заявки Туриста на бронювання забезпечити надання комплексу туристичних послуг, а Турист зобов`язується на умовах даного договору прийняти та оплатити їх (п.2.1 Договору), зі строком перебування на місці надання туристичних послуг з 29 серпня 2019 року по 05 вересня 2019 року, перевезенням транспортним засобом літак, з відправленням: (HRK) Харків 29 серпня 2019 року 13:15 (AYT) Анталія 29 серпня 2019 року 15:55, поверненням: (AYT) Анталія 05 вересня 2019 року 09:35 - (HRK) Харків 05 вересня 2019 року 12:15, в готелі Riolavitas Spa & Resort, Сиде, категорія 5, з харчуванням UAI. Вартість туристичного обслуговування 50558,64 грн.(а.с.10-16). Зазначене вище узгоджується з листом бронювання, який оформлений на підставі заявки [PERSON] від 21 серпня 2019 року(а.с.17).\~\~ Відповідно до наданого у копії прибуткового касового ордеру №000168-1 від 21 серпня 2019 року (а.с.18) [PERSON] , на виконання п.5 Договору, сплатила на реквізити Турагента 50558 грн., тобто виконала повністю умови договору від 21 серпня 2019 року. По прибуттю позивача з родиною до приміщення аеропорту «Харків» задля здійснення подорожі до Туреччини, при проходженні паспортного контролю, [INFO] рішенням старшого зміни прикордонних нарядів відділення інспекторів прикордонної служби « [INFO] » [INFO] , як уповноваженою особою підрозділу охорони державного кордону, прийнято рішення про відмову у перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянину України, який не досяг 16-річного віку, [PERSON] , [INFO] , паспортний документ серії [NUMBER] , який перетинав державний кордон у супроводі матері [PERSON] , [INFO] , паспортний документ серії [NUMBER] , та у супроводі батька [PERSON] , [INFO] , паспортний документ серії [NUMBER] , з підстав відсутності дійсного паспортного документу громадянина України для виїзду за кордон (а.с.19). Протоколом про вилучення (тимчасове затримання) документа у м. Харків 29 серпня 2019 року, при перевірці документів у громадянина України [PERSON] , [INFO] , з метою поїздки туризм, який виїжджав з України і прямував у Туреччину, м. Анталія, виявлено документ НЗН Україна №FL534059, виданий 05 лютого 2018 року органом, який видавав 1201, дійсним до 05 лютого 2022 року, який вилучено на підставі інформації у базі даних «Викрадені, загублені та втрачені документи», ухвали ДМСУ ГУДМС у м. Києві з 29 серпня 2019 року до 05 лютого 2022 року і направлено за місцем видачі (а.с.20). Судом встановлено, що [PERSON] народжений [INFO] від батька [PERSON] та матері [PERSON] , які, в силу ст.242 ЦК України та ст.121 Сімейного кодексу України, є його законними представниками, що узгоджується з відомостями, що містяться у свідоцтві про народження серії [NUMBER] , наданого у копії (а.с.21). Зазначене вище унеможливило здійснення подорожі родини [PERSON] до Туреччини у зв`язку із неможливістю перетину кордону їх малолітнім сином [PERSON] , окремо без якого вони не могли перетнути державний кордон України та продовжити подорож за кордоном. Для з`ясування обставин, що склались, [PERSON] звернулась до адвоката Маєвської К.В., на адвокатські запити якої від 25 листопада 2019 року за вих.№№1-ДМС, 1-І, від 06 грудня 2019 року за вих. №№3-ДМС, 4-ДМС, 5-ДМС, відповідачем ГУ ДМС України в Дніпропетровській області позивачеві через її представника надано відповіді про визнання недійсним паспорту громадянина України для виїзду за кордон серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] , [INFO] , та внесення відомості до ІП «Недійсних документів» ЄІС УМП відповідно до вимог п.91 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорту громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого Постановою КМУ від 07 травня 2014 року №152 (в редакції постанови КМУ від 16 листопада 2016 року №1001), згідно проведеної службової перевірки за обліками ГУ ДМС України в Дніпропетровській області та висновку №324/2019 від 28 лютого 2019 року, яким встановлено, що за результатами розгляду заяви-анкети [PERSON] №8258448 від 27 грудня 2017 року при видачі цього паспорту присвоєно другий УНЗР. При цьому, повідомлено, що до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області повідомлення або заяви про втрату паспорту громадянина України для виїзду за кордон серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] , [INFO] , не надходило. Також, згідно відповіді Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України від 28 листопада 2019 року, наданої на адвокатський запит, повідомлено, що відповідно до обліків ІІПС ОВС України, відомості щодо паспорту громадянина України для виїзду за кордон [NUMBER] були внесені 26 липня 2019 року за ініціюванням Державної міграційної служби (дата заяви про втрату 14 червня 2019 року) (а.с.25,26). Судом встановлено, що [PERSON] зверталась до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою-анкетою від 19 жовтня 2015 року для внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру у зв`язку із оформленням паспорту громадянина України [PERSON] , [INFO] , для виїзду за кордон (а.с.65). Разом з цим, 27 грудня 2017 року позивач знову звернулась до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою в паперовій формі про оформлення закордонного паспорту з електронним носієм її сину [PERSON] , про що також нею подана заява-анкета №8258448 від 27 грудня 2017 року (а.с.65, 66, 68). В обох випадках звернення позивача відповідачем видавались закордонні паспорти на ім`я сина позивача [PERSON] , [INFO] , що позивачем не спростовано. Висновком № 324/2019 службової перевірки за фактом документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон з порушенням вимог чинного законодавства, складеним 28 лютого 2019 року начальником відділу оформлення документів №1 ГУ ДМС України в Дніпропетровській області та затвердженим директором Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України, встановлено, що 27 грудня 2017 року [PERSON] , звернувшись до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про оформлення паспортного документу її сину [PERSON] , [INFO] , також надала свідоцтво про народження дитини та свій паспорт громадянки України, на підставі яких сформована заява-анкета №8258448, а за результатами перевірок 10 січня 2018 року прийнято рішення з оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон на [PERSON] та присвоєно УНЗР 2015062302656. Паспорт заявник отримала 06 червня 2018 року, однак під час формування заяви-анкети №8258448 виявлено звернення [PERSON] із заявою-анкетою №1624596 від 19 жовтня 2015 року, на підставі якої виданий закордонний паспорт на ім`я [PERSON] за № [NUMBER] та за результатами розгляду цієї анкети-заяви присвоєно УНЗР 201506230035. Враховуючи, що Унікальний номер запису в Реєстрі, в силу ст.10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», є незмінним, встановлено порушення старшим інспектором Кузьменко Н.В. вимог п.25 Порядку оформлення, що призвело до формування у Реєстрі на [PERSON] , [INFO] , другого УНЗР, який внесено до паспорту громадянина України для виїзду за кордон серії [NUMBER] . Таким чином, в межах компетенції ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, визнано УНЗР №2015062302656 таким, що сформований з порушенням вимог ст. 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» та таким, що підлягає видаленню. Паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії [NUMBER] , виданий 06 червня 2018 року, вважати оформленим з порушенням вимог законодавства, та таким, що відповідно до п.91 Порядку є недійсним та підлягає вилученню і знищенню. Забезпечити внесення відомостей про недійсність паспорту серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] , [INFO] , до обліку ГУДМС України в Дніпропетровській області та ІП «ФМ Недійсні документи» ЄІАС УМП ДМС (а.с.121-123). Так, суд відзначає, що у ст. 3 Конституції України закріплено, що держава відповідає перед людиною за свою діяльність. У випадках прийняття незаконних рішень, незаконних дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, кожній особі надається право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди. Юридична відповідальність органів влади є одним з основних способів реалізації конституційних засад, які передбачають, що держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Виходячи з цього, кожен громадянин має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю вказаних органів, їх посадових і службових осіб при здійсненні повноважень. Ця відповідальність і відшкодування визначаються ЦК України та рядом спеціальних законів. Однією з ознак правової держави є взаємна відповідальність особи і держави. Механізмом такої відповідальності є право особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Це право закріплене у ч. 4 ст. 32 та у ст. 56 Конституції України. Процедура відшкодування такої шкоди деталізована в главі 82 ЦК України, що присвячена підставам та порядку відшкодування заподіяної шкоди, зокрема у ст.ст. 1172-1176. Відповідно до норм ст. 1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України, матеріальна шкода відшкодовується незалежно від вини органів влади. Моральна ж шкода відшкодовується, навпаки, за наявності вини органу влади, окрім деяких виключень (якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, інших випадках, встановлених законом). Відповідно до ст.11 Закону України «Про Державну міграційну службу України», службова особа Державної міграційної служби у межах повноважень, наданих цим та іншими законами, самостійно приймає рішення і несе за свої протиправні дії або бездіяльність\~відповідальність, передбачену законодавством. При порушенні службовою особою прав і законних інтересів громадянина відповідний орган Державної міграційної служби зобов`язаний вжити заходів до поновлення цих прав, відшкодування завданих матеріальних збитків, на вимогу громадянина публічно вибачитися. Службова особа Державної міграційної служби, яка виконує свої обов`язки відповідно до наданих законодавством повноважень та у межах закону, не несе\~відповідальності\~за завдані збитки. Такі збитки компенсуються за рахунок держави. Дії або бездіяльність Державної міграційної служби, її службових осіб можуть бути оскаржені у встановленому порядку до суду. Відповідно до ст.1, 2 Державна міграційна служба - спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції. Основними завданнями Державної міграційної служби є: ?внесення в установленому порядку пропозицій щодо формування державної політики у сфері міграції та громадянства, а також реалізація визначених відповідними нормативно-правовими актами напрямків цієї політики; ?забезпечення виконання актів законодавства про міграцію та громадянство, здійснення систематичного контролю за їх реалізацією; ?здійснення управління в сфері міграції та громадянства, міграційного контролю, забезпечення реєстрації фізичних осіб та їх паспортизації, а також міжгалузевої координації та функціонального регулювання у цих галузях; ?формування та ведення Державної інформаційної системи реєстраційного обліку фізичних осіб та їх документування, Єдиної державної автоматизованої системи "Міграція"; ?здійснення аналізу міграційних процесів, внесення в установленому порядку пропозицій щодо вдосконалення законодавства в сфері міграції та громадянства; ?забезпечення діяльності пунктів розміщення відповідних категорій мігрантів; ?запобігання незаконній міграції, вчиненню правопорушень у сферах міграції та громадянства. Відповідно до частини другої\~статті 11 ЦК України\~однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової\~\~відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі. Відповідно до положень\~ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Статтею 56 Конституції України\~передбачено, що держава закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно зі статтею 1166\~ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.1\~ст.1167 ЦК України,\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до\~ст.1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до\~ст.1174 ЦК України,\~шкода, завдана фізичній або\~ юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. У\~постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4\~роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до положень\~\~статті 23 ЦК України\~\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до частини четвертої статті 13, частини першої статті 55, частини п`ятої статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина у заподіянні шкоди, про що зазначено у п. 2\~Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди». За правилами\~ст. 1192 ЦК України\~з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоду майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) вказано, що відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил\~статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) вказано, що збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача. Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. З огляду на встановлені судом обставини, що узгоджується з наданими сторонами письмовими доказами, суд вважає доведеним порушення посадовою особою відповідача Порядку, який регламентує оформлення та видачу закордонних паспортів, якими документуються громадяни України, та вимог ст. 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», що призвело до безпідставної недійсності та вилучення закордонного паспорту дитини позивача, за яким 29 серпня 2019 року малолітній [PERSON] , законним представником якого є позивач, перетинав кордон, та що знаходиться у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із неможливістю здійснити подорож всією родиною [PERSON] , на яку [PERSON] витратила 50558 грн., що і є матеріальною шкодою, завданою відповідачем ГУ ДМС України в Дніпропетровській області позивачеві, яка сплатила зазначену суму особисто. З огляду на викладене, суд вбачає, що ГУ ДМС України\~\~в Дніпропетровській області не дослідило усіх обставин у їх сукупності, та вчинило дії з присвоєння двох УНЗР з видачі на ім`я малолітнього [PERSON] паспорту громадянина України для виїзду за кордон, внаслідок чого було прийнято рішення про визнання закордонного паспорту недійсним, а отже суд погоджується з доводами позивача, що самі дії посадових осіб відповідача призвели до\~ порушення законних прав та інтересів позивача, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що виразилось у неможливості здійснення подорожі до Туреччини та втрати коштів, сплачених за цю подорож у розмірі 50558 грн.. Тому, з огляду на встановлені обставини, суд погоджується з доводами позивача та вважає, що підлягають задоволенню вимоги щодо відшкодування витрат по оплаті вартості подорожі у сумі 50558 грн., вартості пального витраченого на проїзд з м. Дніпро до міжнародного аеропорту «Харків» та у зворотному напрямку, що склало 1874,95 грн. та підтверджується фіскальним чеком фн 3000458966 від 29 серпня 2019 року та фіскальним чеком №4043 від 29 серпня 2019 року (а.с.34), та розмір адміністративного збору за виготовлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон у розмірі 557,32 грн. (а.с.36), що всього складає 52\~990,27 грн. матеріальної шкоди, завданої позивачеві. Доводи відповідача щодо незазначення позивачем всіх учасників подорожі, за яких сплачено кошти [PERSON] суд вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки договір на туристичне обслуговування укладався між позивачем [PERSON] \~ та туроператором від імені і в інтересах якого діяв турагент, а не з іншими позивачами, які коштів за договором не сплачували, дій з виконання договору не вчиняли і мали набути прав третьої особи у договорі згідно ст. 636 ЦК України з моменту початку подорожі, яка так і не відбулась, враховуючи ще і те, що саме позивач зверталась до відповідача за оформленням проїзного документу для виїзду за кордон її дитини та саме за її заявою було видано закордонний паспорт дитини, який відповідач самостійно визнав недійсним, чим порушив майнові права позивача. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що\~адекватне\~відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у\~стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте,\~не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). Відсутність наслідків\~у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань\~не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань\~та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я,\~можуть свідчити\~про заподіяння їй моральної шкоди. Разом з тим, суд враховує, що, виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади,\~позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження,\~яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. Як зазначено в постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 750/6330/17 (провадження № К/9901/37372/18) у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити\~чи мали дії\~(рішення, бездіяльність)\~відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача\~рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити\~співмірність\~розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу\~ст. 1173 ЦК України\~шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування. Отже, враховуючи встановлені обставини, виникнення труднощів при перетинанні кордону та пережитий позивачем як за себе, так і за всю родину, стрес, вимушене скасування подорожі, перенесенні моральні страждання, та виходячи з принципів справедливості, розумності та достатності, враховуючи характер та обсяг заподіяних потерпілому моральних страждань, враховуючи ступінь вини відповідача суд вважає, що\~достатньою компенсацією моральної шкоди буде у розмірі 5 000 гривень, в іншій частині дані позовні вимоги задоволенню не підлягають. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга\~статті 2 ЦК України). Відповідно до\~статті 170 ЦК України\~держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215\~, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення). Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19): «Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений\~Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові». З огляду на наведену правову позицію суд відхиляє доводи про те, що Казначейська служба України не порушувала прав та обов`язків позивача, не вступала із ним у будь-які правовідносини та не завдала йому жодної шкоди, тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу іншими суб`єктами, з огляду на те, що виконання рішення суду про стягнення коштів здійснюється Казначейською службою не з власного рахунку, а з Державного бюджету України у межах відповідних призначень. Подібна правова позиція висловлена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 03.03.2021 у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20). Таким чином, спричинена позивачу шкода підлягає стягненню за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх безспірного списання Казначейською службою з єдиного казначейського розрахунку. Законодавець у ч.1\~ст.16 ЦК\~установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Частиною 2ст. 16\~ЦК\~встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. В силу ч.1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 82 цього Кодексу. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що\~позивач належними та допустимим доказами довів свої позовні вимоги, які відповідають встановленим способам захисту порушеного права, передбаченим ч.2 ст.16 ЦК України та є ефективними в розумінні ст. 5 ЦПК України, враховуючи, що судом встановлено порушення посадовою особою відповідача майнових та немайнових прав позивача, що є підставою для часткового задоволення позовних вимог. Ухвалюючи рішення у справі про часткове задоволення позовних вимог, суд враховує те, що відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп. відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України слід покласти на відповідача, як і витрати на правничу допомогу у розмірі 5800 грн., у відповідності до вимог ст. 137 ЦПК України, що підтверджується укладеним 25 листопада 2019 року між позивачем та адвокатом Маєвською К.В. договором про надання правничої допомоги №10, додатком №2 до договору, яким сторони погодили гонорар адвоката в сумі 5800 грн., Актом наданих послуг, де зазначено найменування послу, їх дата надання та вартість на суму 5800 грн. та квитанцією від 25 листопада 2019 року про сплату [PERSON] зазначеної суми, що суд вважає доведеним належними письмовими доказами, які не спростовані відповідачем.\~\~ На підставі викладеного,

Outcome: partial