Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-15 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу в розмірі 2000 євро та 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 180 євро. Позов мотивує тим, що 28.01.2019 він позичив [PERSON] грошові кошти в сумі 2000 євро, які останній зобов`язався повернути в строк до 01.05.2019, що підтверджується відповідною розпискою. Разом з тим, відповідач не виконав взятого на себе зобов`язання та у зазначений термін кошти не повернув, на неодноразові звернення позивача про сплату боргу не реагував. Зважаючи на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання, позивач просить також стягнути з останнього 3% річних від простроченої суми боргу за період з 02.05.2019 по 01.05.2022 у розмірі 180 євро. Зважаючи на вищенаведене, просить суд задоволити позов у повному обсязі. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, подали клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Вказали, що підтримують позовні вимоги з урахуванням обґрунтувань та доводів, викладених у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи, у тому числі шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, що узгоджується з вимогами частини 11 статті 128 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив, відзив не подав. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд проводить розгляд справи в заочному порядку, з врахуванням одночасного існування чотирьох умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Проаналізувавши викладені в позовній заяві доводи позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши також правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі розписки від 28.01.2019 [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 2000 євро, які зобов`язався повернути в строк до 01.05.2019. Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтями 626, 628 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно із частиною першої статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Вказаний висновок, викладений ВС у постанові від 12.11.2020 у справі № 154/3443/18. Підстав для неприйняття доводів позивача про те, що розписка не виконана відповідачем, відсутні. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Таким чином, розписка надана позивачем про передачу грошових коштів містить ознаки договору позики, з такої можна встановити дійсну правову природу договірного зобов`язання. Всупереч укладеному договору позики та вказаним нормам відповідач у встановлений строк не виконав покладені на нього зобов`язання та не повернув борг позивачу в розмірі 2000 євро. Відповідно до ст.192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц відступила від правової позиції Верховного Суду України в справі №6-79цс14 і від позиції Верховного Суду в справі №308/3824/16-ц (щодо обов`язкового визначення грошового зобов`язання в національній валюті незалежно від того, що за договором позики предметом позики була іноземна валюта) та зробила такі висновки: сторони в разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 у справі №761/12665/14-ц, провадження №14-134цс18, вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. Враховуючи, що за умовами розписки від 01.05.2019 між сторонами фактично в позику були передані грошові кошти в іноземній валюті - євро, за її змістом позичальник зобов`язався повернути грошові кошти саме в іноземній валюті, та беручи до уваги відсутність між сторонами будь-яких домовленостей щодо переведення боргового зобов`язання в національну валюту чи в еквівалент до національної валюти, суд дійшов висновку, що за умовами вказаної розписки позичальник зобов`язаний повернути борг в іноземній валюті - євро. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути вказану суму основного боргу - 2000 євро згідно розписки від 28.01.2019. Щодо позовної вимоги в частині стягнення 3% річних від суми позики суд зазначає наступне. Згідно розрахунку № 1 від 01.05.2022, що складений позивачем, 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 2000 євро за період з 02.05.2019 по 01.05.2022 становить 180 євро. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 (три) проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч.1 ст.1048 ЦК України). Три проценти річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення (або пред`явлення вимоги), помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році), що підтверджується правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який викладений в постанові від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц. Зі змісту позовної заяви та доданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача проценти від суми позики, нараховані в розмірі 3% за місяць. Станом на 01.05.2022 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 2000 євро за період з 02.05.2019 по 01.05.2022 згідно розрахунку становить 180 євро. Відповідно до наданого суду розрахунку позивач правильно розрахував 3% річних за несвоєчасне повернення позики, отож, з урахуванням положень ст.625 Цивільного кодексу України, з [PERSON] слід стягнути 3% річних в сумі 180 євро. Таким чином, позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. Згідно ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Outcome: approved