Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом з урахуванням позовної заяви в новій редакції від 21.05.2019 року, до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Бучанської районної державної адміністрації про вселення, мотивуючи свої вимоги тим, що її колишній чоловік 02.04.2009 року [PERSON] подарував спільним дітям [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] квартиру [ADDRESS] по 1/2 частці кожній. Вказує, що з лютого 2015 року вона разом із [PERSON] , [INFO] , не можуть потрапити до вказаної квартири, оскільки колишній чоловік їх вигнав на вулицю, змінив замки на дверях, що призвело до порушення її житлових прав та житлових прав малолітньої дитини. Згідно рішення суду від 07.12.2017 року визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з позивачем, адреса [ADDRESS] . Позивач зверталася в різні державні установи за захистом своїх прав та прав малолітньої доньки, в тому числі правоохоронні органи, однак результатів не було. Крім того, позивач зверталася до відповідачів із заявами щодо надання згоди на реєстрацію місця проживання у спірній квартирі, однак згоди не було надано. У зв`язку із чим звернулася до суду із вказаним позовом. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] з посиланням на вимоги ст. 41 Конституції України, ст. ст. 15, 215, 319, 321, 356, 358 ЦК України, ст. 150 ЖК України просила усунути перешкоди та вселити дитину [PERSON] , [INFO] , та її, [PERSON] , як законного представника, у квартиру [ADDRESS] ; Встановити порядок користування жилим приміщенням, виділивши у користування дитини [PERSON] , [INFO] , та її матері-законного представника [PERSON] , [INFO] , одну окрему ізольовану кімнату жилою площею 17, 5 кв.м., (кімната № 6 згідно плану квартири) в квартирі [ADDRESS] , виділивши у користування співвласника [PERSON] , [INFO] , окрему ізольовану кімнату жилою площею 17,4 кв.м. (кімната № 8 згідно плану квартири), в квартирі [ADDRESS] , місця загального користування квартири та ізольовану кімнату жилою площею 10,5 кв.м. (кімната № 5 згідно плану квартири) залишити у загальному користуванні; Надати дозвіл на зняття з реєстрації малолітньої дитини [PERSON] [INFO] , з житлової площі за адресою: [ADDRESS] , та на реєстрацію малолітньої дитини [PERSON] , та матері [PERSON] , на житлову площу у квартирі, власником 50% якої вона є, за адресою: [ADDRESS] , без згоди батька [PERSON] та співвласника [PERSON] , та стягнути солідарно з [PERSON] , [INFO] , [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у сумі 1280 грн.. У судове засідання позивач не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала та просила задовольнити. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином. У судове засідання відповідач [PERSON] і представник відповідача не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином, представник відповідача подав суду заяву про проведення судового засідання у відсутності відповідача і представника відповідача, представник відповідача [PERSON] адвокат Мєстєчкін І.В. проти позову [PERSON] від імені та в інтересах [PERSON] в частині вселення до спірної квартири [PERSON] та встановлення порядку користування квартирою заперечував. У судове засідання представник третьої особи не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив вирішити питання у відповідності до вимог чинного законодавства. У зв`язку з неявкою сторін у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, з`ясувавши дійсні обставини та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що подружжя- [PERSON] та [PERSON] , перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.11.1993 року. [INFO] у них народилась донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 14.12.2005 року. 13.08.2015 року рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області по справі № 369/1882/15 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 02.04.2009 року між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла в інтересах дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , укладено договір дарування квартири, згідно з яким [PERSON] подарував, а [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , 19.11.2005 року прийняли в приватну спільну часткову власність в рівних долях по 1/2 частці кожна трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22371182 від 03.04.2009 року [PERSON] та [PERSON] є власниками по 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 129986858 від 06.07.2018 року [PERSON] , ІПН [NUMBER] , є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 82,8 кв.м., житловою площею 45,4 кв.м. Згідно Технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] вказана квартира загальною площею 82,8 кв.м., житловою площею 45,4 кв.м., складається з 3-х кімнат (1-а кімната 10,5 кв.м., 2-а кімната 17,5 кв.м. з лоджією 2,1 кв.м, 3-а кімната 17,4 кв.м.) та місць загального користування (кухні 13,3 кв.м., вбиральні 0,9 кв.м., ванної кімнати 2,5 кв.м., кладови 2,3 кв.м., холу 16,3 кв.м.). 07.12.2017 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі № 369/8803/16-ц визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Згідно Акту № 1/04-604 від 06.05.2019 року вказано, що [PERSON] разом зі своєю неповнолітньою донькою [PERSON] , [INFO] , проживають без реєстрації за адресою: [ADDRESS] з лютого 2015 року. Згідно Довідки № 825 від 07.05.2019 року вказано, що [PERSON] дійсно проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] з донькою [PERSON] , 2005 р.н. з лютого 2015 року на даний час. Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї від 15.05.2019 року вказано, що [PERSON] разом з донькою [PERSON] , 2005 р.н., дійсно проживають за адресою [ADDRESS] . Під час розгляду справи була допитана неповнолітня [PERSON] , яка пояснила, що вселитися у спірну квартиру погоджується лише з матір`ю, оскільки вона піклується про неї. З матір`ю намагалася потрапити в квартиру. Без матері вселятися в квартиру не погоджується. Заяви [PERSON] від 24.04.2018 року до [PERSON] та [PERSON] про надання згоди на реєстрацію її місця проживання та реєстрацію місця проживання [PERSON] , [INFO] , залишені без розгляду. Згідно заяв [PERSON] від 26.06.2018 року про реєстрацію її місця проживання та реєстрацію місця проживання [PERSON] , [INFO] , відмовлено у зв`язку із відсутністю оригіналу документа про право власності на житло, відсутня згода батька дитини на реєстрацію місця проживання. Згідно Листа від 16.07.2018 року Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області повідомила [PERSON] про те, що її звернення від 10.07.2018 року щодо реєстрації місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] розглянуто та вказано, що розгляд спорів між батьками щодо реєстрації місця проживання малолітньої дитини не відноситься до повноважень органу опіки та піклування. [PERSON] зверталася до правоохоронних органів щодо перешкоджання їй та малолітній дитині [PERSON] , 2005 р.н., доступу до спірної квартири, що підтверджується Листом Києво-Святошинського ВП ГУ НП в Київській області від 06.11.2017 року, Протоколом прийняття заяви про вчинення кримінальне правопорушення від 14.02.2018 року, Листом Києво-Святошинського відділу поліції від 26.03.2018 року, Протоколом прийняття заяви про вчинення кримінальне правопорушення від 03.02.2019 року. Згідно ст. 16 ЦК України Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За ст. 316 ЦК України Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 319 ЦК України Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. В ст. 321 ЦК України вказано, що Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Згідно ст. 355 ЦК України Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. За ст. 356 ЦК України Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. В ст. 358 ЦК України вказано, що Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно ст. 391 ЦК України Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 154 СК України Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Згідно ст. 161 СК України Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно ст. 29 ЦК України Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМ України від 02.03.2016 року № 207 вказано, що Реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. У разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, що відповідає в першу чергу правам та інтересам дитини, і тому слід: Усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] у квартиру [ADDRESS] ; Встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] шляхом виділення у користування [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , окрему ізольовану кімнату жилою площею 17,5 кв.м. з лоджією 2,1 кв.м. (кімната № 6 згідно технічного паспорту квартири) в квартирі [ADDRESS] ; Місця загального користування в квартирі [ADDRESS] , а саме: кухня, площею 13,3 кв.м., вбиральня, площею 0,9 кв.м., ванна кімната, площею 2,5 кв.м., кладова, площею 2,3 кв.м., хол, площею 16,3 кв.м. залишити в загальному користуванні [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ; Ізольовану кімнату жилою площею 10,5 кв.м. (кімната № 5 згідно плану квартири) залишити у загальному користуванні [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] ; Надати дозвіл на зняття з реєстрації [PERSON] , [INFO] , з житлової площі за адресою [ADDRESS] та на реєстрацію [PERSON] , [INFO] , на житлову площу у квартирі [ADDRESS] без згоди батька [PERSON] та співвласника [PERSON] . В іншій частині позовних вимог суд відмовляє у задоволенні позову, оскільки позивач не надала суду належних і допустимих доказів в їх обгрунтування. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Outcome: partial