Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-16 00:00:00

у листопаді 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача АТ «Альфа-Банк», треті особи: Приватний нотаріус Івано- Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Т.В., Приватний виконавець округу міста Києва Русецький П.С., в якому просив суд визнати виконавчі написи такими, що не підлягають виконанню, а саме: виконавчий напис, вчинений 22.09.2020 року та зареєстрований приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т.В. за № 3860 про стягнення з [PERSON] 157 036,54 долари США (на день вчинення напису, згідно офіційного курсу гривні щодо іноземних валют 28,20 становить 4 428 430,43 грн.) та 1 500,00 грн. за вчинення виконавчого напису; виконавчий напис, вчинений 22.09.2020 року та зареєстрований приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т.В. за № 3814 про стягнення з [PERSON] 159 795,82 долари США (на день вчинення напису, згідно офіційного курсу гривні щодо іноземних валют 28,20 становить 4 506 242,12 грн.) та 1 500,00 грн. за вчинення виконавчого напису. В обґрунтування позову посилався на те, що 29.09.2020 року приватним виконавцем округу міста Києва Русецьким П.С. було винесено: постанову про відкриття виконавчого провадження за № 63158723 щодо виконання виконавчого напису за № 3680 від 22.09.2020 року та постанову про відкриття виконавчого провадження за № 63371133 щодо виконання виконавчого напису за № 3614 від 22.09.2020 року, які є такими, що вчинені з грубим порушенням порядку вчинення виконавчих написів, за відсутності доказів, які підтверджують, як наявність заборгованості так і її безспірність, а також за відсутності пред`явлення до нього як боржника будь-яких вимог про усунення порушень за кредитним договором. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 02.12.2020 року відкрито провадження з проведенням розгляду в порядку загального позовного провадження та призначенням підготовчого засідання на 19.05.2021 року (а.с. 60-61). Розгляд справи було відкладено на 26.10.2021 року (а.с. 95-96). 26.10.2021 року розгляд справи не проводився, розгляд відкладено на 17.02.2022 року (а.с. 122). 26.10.2021 року від представника - Боскіна О.Л. надійшла заява про забезпечення позову, у якій просив зупинити стягнення у виконавчому провадженні № 63158723 щодо [PERSON] [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на підставі виконавчого напису № 3860 від 22.09.2020 року приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано- Франківської області Личука Т.В. та зупинити стягнення у виконавчому провадженні № 63371133 щодо [PERSON] [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на підставі виконавчого напису № 3814 від 22.09.2020 року приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано- Франківської області Личука Т.В. (а.с. 103-107). Ухвалою від 26.10.2021 року задоволено клопотання представника - Боскіна О.Л. про забезпечення позову та зупинено стягнення у виконавчому провадженні № 63158723 щодо [PERSON] [INFO] , РНОКПП [NUMBER] на підставі виконавчого напису № 3860 від 22.09.2020 року приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личука Т.В. та зупинено стягнення у виконавчому провадженні № 63371133 щодо [PERSON] [INFO] , РНОКПП [NUMBER] на підставі виконавчого напису № 3814 від 22.09.2020 року приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личука Т.В. (а.с. 124- 125). Ухвалою суду від 17.02.2022 року підготовче засіданні у справі закрито, призначено судовий розгляд (а.с. 132). Сторони по справі подали клопотання про розгляд справи без участі представників. Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність. Вказав, що станом на момент вчинення оскаржуваного виконавчого напису зобов`язання за Кредитним договором 1 та 2 не були належним чином виконані, а отже не припинені, таким чином Відповідач наділений правом вимагати від Позивача виконання зобов`язання за Кредитним договором у повному обсязі. Вважає, що звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису в межах строків звернення для вчинення оскаржуваного виконавчого напису. Крім того, зазначив, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконання операцій, а поданий позивачем позов свідчить про наміри позивача уникнути від виконання зобов`язань за кревним договором 1 та 2, а тому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Треті особи - приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Т.В., приватний виконавець округу міста Києва Русецький П.С. пояснення на позов не подали. Позивач в судове засідання не з`явився, від представника останнього - адвоката Боскін О.Л. надійшла заява про розгляд справи за відсутності Позивача. Відповідач та треті особи, будучи в установленому законом порядку повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явились, про причини неявки не повідомили. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України , в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судом встановлено, що 22.09.2020 року приватним нотаріусом Івано- Франківського округу Івано-Франківської області Личуком Т.В. було вчинено виконавчий напис за реєстраційним номером 3860, за яким запропоновано звернути стягнення за період з 01.06.2017 року по 01.06.2020 року з громадянина України, яким є [PERSON] , який є боржником за кредитним договором за № 031.29-08/156 від 04.03.2008 року, у розмірі 157 036,54 долари США (на день вчинення напису згідно офіційного курсу гривні щодо іноземних валют 28,20 становить 4 428 430,43 грн.) та 500,00 грн. за вчинення виконавчого напису. Також, встановлено що 22.09.2020 року приватним нотаріусом Івано- Франківського округу Івано-Франківської області Личуком Т.В. було вчинено виконавчий напис за реєстраційним номером 3814, за яким запропоновано звернути стягнення 01.06.2017 року по 01.06.2020 з громадянина України, яким є [PERSON] , який є боржником за кредитним договором за № 031.29-08/157 від 04.03.2008 року, у розмірі 159 795,82 долари США (на день вчинення напису згідно офіційного курсу гривні щодо іноземних валют 28,20 становить 4506 242,12 грн.) та 1 500,00 грн. за вчинення виконавчого напису. Із вказаних виконавчих написів вбачається, що вони вчинені на підставі ст. ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат» та п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172 . Положеннями ст. ст. 15 , 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України , або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. За ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України. Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року затверджено Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595. У відповідності зі ст. ст. 87 , 88 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. п. 1, 3 гл.16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 року із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року . Відповідно до п. 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року до зазначеного Переліку внесено зміни, відповідно до яких, серед іншого, Перелік доповнено розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» та п.2 такого змісту: «Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року у справі № 826/20084/14, визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, зокрема, п. 2 змін, що вносяться до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Верховний Суд у своїй постанові від 12.03.2020 року у справі № 757/24703/18- ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому, наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Оскаржені виконавчі написи вчинені нотаріусом 22.09.2020 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14. Отже, на момент вчинення приватним нотаріусом Івано-Франківського міського округу Івано-Франківської області Личуком Т.В. оспорюваних виконавчих написів, норма чинного законодавства про можливість вчинення виконавчих написів в безспірному порядку на підставі кредитних договорів, що не посвідчені нотаріально, була скасована. Як встановлено судом, укладені 04.03.2008 року між банком та позивачем кредитні договори, які були надані нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не були посвідчені нотаріально. Докази на підтвердження зворотного в матеріалах справи відсутні, та відповідачем не надані. Враховуючи викладені положення законодавства, на думку суду, вбачається, що нотаріус не мав повноважень на вчинення виконавчого напису на кредитних договорах, в силу відсутності у нього таких повноважень. Крім того, виконавчим написом є розпорядження нотаріуса про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачі чи повернення майна кредитору, здійснене на документах, які підтверджують зобов`язання боржника. В основі вчинення цієї нотаріальної дії знаходиться факт безспірності відповідальності боржника. Тому вчинення виконавчого напису - це не вирішення спору між кредитором та боржником, а підтвердження безспірності зобов`язань боржника. З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст. ст. 15 , 16 , 18 ЦК України , ст. ст. 50 , 87 , 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19). У цій постанові Верховний Суд зазначив, що вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень ст. ст . 87 , 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Перед вчиненням виконавчого напису, стягувач зобов`язаний був на адресу боржника надіслати письмове повідомлення про порушення зобов`язання. Матеріали справи не містять даних про те, що повідомлення яке було надіслано боржнику, отримане ним. Докази в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження зворотного в розпорядження суду не надано. Доказів того, що при вчиненні напису нотаріус отримував від банку первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, чеки тощо), відповідачем також не надано, тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості перед банком, суми процентів, зазначені у написі, є безспірними. Таким чином, нотаріус при вчиненні спірного напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за написом. Відповідачем не було додано до свого відзиву заяву з якою він звертався до нотаріуса для вчинення оскаржуваних виконавчих написів та не надано документів, за якими стягнення заборгованості повинно було провадиться у безспірному порядку. На спростування зазначених обставин будь-яких доказів в порушення вимог ст. 81 ЦПК України з боку відповідача надано не було. Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 31.01.1992 року «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» , при вирішенні справ пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею, судам слід мати на увазі, що відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами. Отже, нотаріус при вчиненні напису не переконався належним чином у безспірності розміру суми, що підлягає стягненню за виконавчим написом, та здійснив виконавчий напис на правочині, на підставі якого законодавство не дає можливості вчинення такої нотаріальної дії. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України , факту його правомірної поведінки, не спростовано тих обставин, на які позивач посилається в своєму позові. Розглядаючи справу, суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, відповідачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх заперечень. Своїми правами, визначеними ст. ст. 43 , 84 ЦПК України відповідач також не скористався, клопотань про витребування доказів в порядку ст. 84 ЦПК України не заявляв. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги стосовно визнання виконавчих написів такими, що не підлягає виконанню, обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). З врахуванням наведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 1 681,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved