Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-21 00:00:00

У листопаді 2021 року до суду надійшла вказана цивільна справа за позовом [PERSON] до\~ [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовна заява обґрунтована тим, що позивачка є власницею житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідач є наймачем вказаного житлового будинку та зареєстрований в останньому, проте не проживає в ньому, комунальні платежі не сплачує, участі в утриманні домоволодіння не бере, самостійно виписатися з будинку не бажає. Вказане зумовлює порушення прав позивачки як власниці вільно розпоряджатися її майном, зокрема, остання не має можливості оформити субсидію та вимушена сплачувати комунальні платежі у збільшеному розмірі, у зв`язку з чим вона звернулася до суду із даним позовом. Ухвалою суду від 18 листопада 2021 року провадження у справі відкрито, постановлено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Сторони у судове засідання не з`явилися. Позивачка подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та без участі її представника, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, подав відзив, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог. Пояснив, що він є наймачем вказаного домоволодіння позивачки, є в ньому зареєстрованим, проте не проживає в останньому у зв`язку з тимчасовим перебуванням в іншому місті за основним місцем роботи. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд прийшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивачка є власницею будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією відповідного свідоцтва про право власності на нерухоме майно та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідно довідці про реєстрацію та склад сім`ї №5972 від 21.09.2021 року, відповідач зареєстрований у будинку позивачки за вказаною адресою. Згідно акту про непроживання особи за місцем реєстрації від 08.10.2021 року, відповідач не проживає у домоволодінні позивачки більше трьох років, проте і досі зареєстрований в останньому. Свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили вищевикладене, вказавши, що позивачка їм приходиться сусідкою, відповідача не знають. Зазначили, що позивачка проживає разом зі своїм чоловіком [PERSON] у домоволодінні за вказаною вище адресою і з 2017 року разом із ними ніхто не мешкає. Відповідно до\~ ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.163 ЖК України у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення. Згідно з ч.1, п.1,5 ч.3 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в закладах охорони здоров`я або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у відповідних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в закладах охорони здоров`я, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою; влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них. Відповідно до ст.72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що відповідач зареєстрований у домоволодінні позивачки за адресою: [ADDRESS] , проте більше трьох років не проживає в ньому, що доведено належними та достатніми по справі доказами. У відзиві на позов відповідач підтвердив, що є наймачем вказаного домоволодіння на підставі договору найму та був зареєстрований у цьому будинку за згодою позивачки. Проте наразі не проживає в ньому у зв`язку з тим, що переведений до м. Києва за основним місцем роботи - ТОВ "Фарба Трейд Профешнл" та тимчасово проживає у м. Києві. Також зазначив, що між ним та позивачкою не підіймалося питання про припинення користування домоволодінням у зв`язку із від`їздом відповідача до м. Києва. Тож відповідач повністю заперечував проти задоволення позовних вимог. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Вичерпного переліку поважних причин законодавство не встановлює,у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення у цей строк, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні за змістом висновки міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 569/12832/16-ц (провадження № 61-8622св19), від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17 (провадження № 61-6652св21), від 19 січня 2022 року у справі № 344/9319/19 (провадження № 61-16066св21). За загальними правилами доказування, визначеними ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач у відзиві на позов вказав, що деякий час проживав у вказаному домоволодінні позивачки у жовтні 2021 року, коли повертався до м. Павлограду, проте жодних доказів на підтвердженя вказаної обставини не зазначив та суду не надав. Суд також не може визнати зазначені відповідачем причини непроживання у домоволодінні позивачки поважними у зв`язку з їх необґрунтованістю. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Зазначене узгоджується з правова позицією у справі № 6-709цс16. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач спільно з власником квартири не проживає, спільним побутом не пов`язаний, не є членом сім`ї власника житла, договорів щодо проживання відповідача у квартирі між сторонами не укладалося, домовленостей не було, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 15 травня 2017р. у справі № 6-2931цс16. На підставі всього вищевикладеного, беручи до уваги наявні у справі докази та встановлені на їх основі фактичні обставини по справі, звертаючи увагу на вказані норми чинного законодавства та судову практику, суд приходить до висновку про необхідінсть задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved