Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-25 00:00:00

Заявники [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з заявою та просять суд ухвалити рішення, яким розірвати шлюб, укладений 20 жовтня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім`ї, про що було складено відповідний актовий запис № 2443. Встановити факт, що відповідно до нотаріально посвідченого Договору «Про визначення місця проживання дитини та про участь у її вихованні» від 10 серпня 2022 року місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] встановлюється з батьком [PERSON] , [INFO] . При цьому заявники посилаються на те, що 20 жовтня 2010 року між ними був укладений шлюб. В період даного шлюбу народився син - [PERSON] , [INFO] . Заявники у спільній заяві вказують, що шлюб носить формальний характер, сімейні стосунки не склались через суттєві розбіжності в характерах, які не дають можливість зберегти сім`ю, вони не мають бажання продовжувати подружнє життя, вести спільне господарство та спільний бюджет, оскільки це призводить лише до непорозумінь та сварок, що негативно відображається на вихованні спільної дитини. Їх син - [PERSON] , [INFO] , на даний час, проживає разом з батьком, мати не заперечує проти того, щоб їх спільна дитина в майбутньому продовжувала проживати разом з батьком, що безпосередньо зазначено в Договорі «Про визначення місця проживання дитини та про участь у її вихованні» від 10 серпня 2022 року. Таким чином, жодних майнових спорів та спору про порядок виховання та утримання спільної дитини між заявниками немає, а тому вони звертаються до суду з даною заявою . Ухвалою судді від 19 серпня 2022 року було відкрито провадження по справі та призначено судове засідання. У судове засідання заявники [PERSON] та [PERSON] не з`явились, надали до суду заяви, в яких просили розглянути справу за їх відсутності, спільну заяву подружжя про розірвання шлюбу та встановлення факту, що має юридичне значення підтримали у повному обсязі, просили суд її задовольнити. Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, сторони одружені з 20 жовтня 2010 року, реєстрація шлюбу зроблена Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім`ї, актовий запис №2443. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину: [PERSON] , [INFO] (актовий запис про народження №1212 Відділу реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві від 05 травня 2011р.. Сторони подружніх відносин не підтримують, родина фактично розпалася та її відновлення неможливо, наміру зберігати сім`ю заявники не мають, оскільки це призводить лише до непорозумінь та сварок, що негативно відображається на вихованні спільної дитини. В даний час шлюб у сторін носить формальний характер. Відповідно до ст.112 СК України, шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 109 СК України подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Згідно ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. У відповідності до ст.ст. 104, 114 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд вважає, що спільна заява подружжя про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Щодо вимог заявників про встановлення факту, що відповідно до нотаріально посвідченого Договору «Про визначення місця проживання дитини та про участь у її вихованні» від 10 серпня 2022 року місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] встановлюється з батьком [PERSON] , [INFO] , суд зазначає наступне. Як вбачається із матеріалів справи, 10 серпня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір «Про визначення місця проживання дитини та про участь у її вихованні», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник К.В., зареєстрований в реєстрі за № 215. Відповідно до цього договору Батьки домовились про місце проживання дитини та про порядок здійснення своїх прав матір`ю, яка мешкає окремо від дитини. Місцем проживання дитини батьки визначили місце проживання батька. Пунктами 3.1. - 3.1.6 договору передбачено, що батьки домовились, що при необхідності стаціонарного лікування або обстеження дитини, сплачувати половину витрат, пов`язаних з навчанням чи вихованням у школі, вищому навчальному закладі, а також витрат, що будуть пов`язані з розвитком здібностей дитини, а саме: заняття у спортивних секціях, курсах іноземних мов, тощо. Не менше ніж, як один раз на рік оплачувати відпочинок (оздоровлення) дитини на морі, та лікування дитини, якщо виникне така потреба. Під час перебування дитини з матір`ю, інформувати батька на його вимогу про місце знаходження дитини, час, коли вона повертається додому, а також забезпечувати можливість спілкування батька з дитиною по телефону (мобільний зв`язок). Повернути дитину в місце її проживання не пізніше обумовленого з батьком часу прибуття в обумовлене місце, якщо батько особисто не зустрічатиме дитину безпосередньо в місці прибуття. Піклуватися про дитину та забезпечувати її безпеку протягом всього часу, який вони проводять разом. Невідкладно (протягом 3-х годин) повідомляти батька про виявлене захворювання, зміни у стані здоров`я дитини, місця свого проживання, контактних номерів телефонів, якими користується мати. У період шкільних канікул, кожен із батьків має право проводити більше часу разом з дитиною та відпочивати разом з нею в Україні або за кордоном. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в сімейне життя, крім випадків встановлених Конституцією України. Згідно ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до принципу ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (789-12) від 27.02.1991 року та яка набула чинності 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за кордоном. Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст.9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй з прав дитини держава повинна забезпечувати, щоб дитина не розлучалась з батьками проти її бажанню. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року - дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості: малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Разом з цим, при вирішенні питання про визначення місце проживання, наприклад, малолітньої дитини, за Сімейним кодексом України поняття місце проживання має інший зміст. Це - не конкретна адреса і не конкретний населений пункт із вказаною на будинок, а саме особа, з якою має проживати дитина. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України це може бути один із батьків, баба, дід, або інші родичі дитини, а також орган опіки та піклування. У судовій практиці переважним чином саме так визначається місце проживання дитини, без зазначення у рішенні про визначення місця проживання дитини з одним із батьків конкретної адреси. Дана позиція узгоджується також зі змістом статті 33 Конституції України та статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», за якими кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання на її території, а «прив`язування» одного з батьків, з яким вирішено залишити проживати дитину, до проживання за конкретною адресою безпосередньо суперечить вищевказаному конституційному принципу вільного вибору місця проживання. Також, судом встановлено, що дане питання стосується чутливої сфери правовідносин, в яких батьки дійшли спільного рішення, і суд при розгляді справи надає першочергове значення саме якнайкращим інтересам дітей. Визначення місця проживання малолітнього сина разом з батьком не впливатиме на взаємовідносини матері із дитиною, оскільки не позбавляє мати батьківських прав та не звільняє її від виконання своїх батьківських обов`язків. Мати не обмежена у можливості реалізації належного їй права на спілкування із дитиною. Визначення місця проживання малолітнього сина разом з батьком було узгоджено між батьками та викладено у Договорі між батьками «Про визначення місця проживання дитини та про участь у її вихованні», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник К.В., зареєстрований в реєстрі за № 215. Ст. 293 ЦПК України встановлює, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п.5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт що юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов, суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. При таких обставинах, суд приходить до висновку, що спільна заява [PERSON] та [PERSON] є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Outcome: approved