Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-21 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] через свого представника адвоката Захарчука І.А. звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Трансенергоальянс» про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, зобов`язання видати трудову книжку, зобов`язання внести запис в трудову книжку. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням учасника № 9 ТОВ «Трансенергоальянс» [PERSON] призначено на посаду Товариства з 01.07.2020. 01.07.2020 року відповідні зміни були внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, про що є відповідний запис у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Відповідно до наказу № 3/К від 01.07.2020 приступив до виконання обов`язків директора ТОВ «Трансенергоальянс». 15.02.2020 ним написано на одноосібного учасника (кінцевого беніфіціарного власника) ТОВ «ТРАСТЕНЕРГОАЛЬЯНС» [PERSON] заяву про звільнення його із посади директора ТОВ «Трансенергоальянс» за власним бажанням з 29.02.2020, відповідно до вимог статті 38 КЗпП України. 18.12.2020 вищевказану заяву про звільнення надіслано за місцем реєстрації та знаходження [PERSON] , а саме: [ADDRESS] . Відповідно до інформації із сайту Укрпошта лист нею не отримано. Вказує, що з 22.12.2020 по 11.01.2021 перебував на лікарняному, що підтверджується листами непрацездатності. Із відомостей, які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань йому стало відомо, що в ТОВ «Трансенергоальянс», з 23.02.2020 відбулися зміни, а саме змінився керівник (директор). З 23.12.2020 директором ТОВ «Трансенергоальянс» являється [PERSON] . Починаючи з 23.12.2020 року коли змінився керівник ТОВ «Трансенергоальянс», лист із заявою про звільнення за власним бажанням знаходився у точці видачі за адресою: Київська обл., Вишгородський р-н, с. Гаврилівка. 04.01.2021 лист із оригіналом заяви про звільнення за власним бажанням із посади директора ТОВ «Трансенергоальянс» отримано ним із відміткою про повернення за закінченням терміну зберігання. 06.01.2021 [PERSON] стало відомо, що було здійснено переведення його з посади директора ТОВ «Трансенергоальянс», а в подальшому звільнено. Листи, в яких знаходились заяви (вимога) про отримання запитуваних мною документів та оформлену належним чином трудову книгу, а також вимога про проведення з ним розрахунку за не використані відпустки та повернення трудової книжки ТОВ «Трансенергоальянс» не отримали. Листом від 11.02.2021 № 4.3/1-С-58-881 Головного управління Держпраці у Київській області за підписом начальника Романа Семчука повідомлено, що звернення на «Урядову гарячу лінію» від 30.12.2020 № СО-11815610, від 04.01.2021 № СО- 11840968, від 13.01.2021 та від 03.02.2021 щодо порушення трудових прав керівництвом ТОВ «Трансенергоальянс», в частині дотримання порядку звільнення розглянуто. З інформації, яка містилась у вказаному листі стало відомо, що інспекційним відвідуванням, здійсненим в ТОВ «Трансенергоальянс» 10 лютого 2021 року, представниками Головного управління Держпраці у Київській області встановлено, що згідно пояснень директора ТОВ «Трансенергоальянс» [PERSON] . [PERSON] працював в ТОВ «Трансенергоальянс» з 16.05.2019 по 23.12.2020, що підтверджується наказом про звільнення від 23.12.2020 № 11К, виданим на підставі поданої заяви від 23.12.2020. Також у листі вказано, що в день звільнення, 23 грудня 2020 року, передчасно залишив робоче місце, не отримавши трудової книжки, яка на день звернення знаходиться в ТОВ «Трансенергоальянс». У листі Головного управління Держпраці у Київській області зазначено, що на день звільнення у [PERSON] не було невикористаних щорічних відпусток, оскільки як чергова відпустка була надана у квітні 2020 року (24 календарних днів) та у червні 2020року (15 календарних днів). Крім того, позивач вказує, що не підписував заяву від 23.12.2020, відповідно якої видано наказ про його звільнення № 11К., а також чергові відпустки не надавались. Власноручно заяв на відпустки він не писав та друкованим способом заяв на відпустки не підписував. Враховуючи вищенаведене, позивач просить: 1) зобов`язати ТОВ «Трансенергоальянс» повернути [PERSON] належним чином заповнену трудову книжку із записом в трудовій книжці щодо звільнення останнього з посади директора ТОВ «Трансенергоальянс» з дня видачі трудової книжки. 2) виплатити грошові кошти в сумі 39 963 грн 00 коп., що включають в себе не використану відпустку за 39 днів (27 963 грн) та кошти за не видану трудову книжку (12 000 грн). 3) судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою суду від 17 березня 2021 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження. 19 квітня 2021 року на адресу суду надійшов відзив, в якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог, з огляду на те, що позивач залишив своє робоче місце в день звільнення, не дочекавшись вручення йому трудової книжки, будь яких вказівок щодо направлення її на його поштову адресу не надав, а отже відсутня вина відповідача у несвоєчасній видачі трудової книжки, а тому і вимога про стягнення коштів не підлягає задоволенню. Крім того, відповідач звертає увагу суду на не вірний розрахунок коштів, які підлягають виплаті, що був зроблений позивачем. Щодо вимоги про повернення трудової книжки із записом в трудовій книжці про звільнення з посади директора, то відповідач вказує, що позивач на підставі власної заяви від 22.12.2020 переведений з посади директора на посаду менеджера, а 23.12.2020 звільнений на підставі його ж заяви про звільнення, а тому дана вимога не підлягає задоволенню. Щодо вимоги про стягнення коштів за не використану відпустку, то дана вимога не підлягає задоволенню з огляду на те, що всі відпустки були використані позивачем в повному обсязі, що підтверджуються Актом перевірки Держпраці 10.02.2021. Ухвалою суду від 09 червня 2021 року задоволено клопотання представника позивача адвоката Захарчука І.А. та призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. 26 липня 2022 року цивільна справа № 758/3120/21 повернулась до суду без виконання ухвали суду про призначення судової почеркознавчої експертизи, оскільки до КНІСЕ не надійшли оригінали об`єктів дослідження, а саме заява про переведення з посади директора на посаду менеджера від 22 грудня 2020 року, наказ № 9 від 22 грудня 2020 року, наказ № 10 від 22 грудня 2020 року, заява про звільнення [PERSON] від 23 грудня 2022 року. Ухвалою суду від 01 серпня 2022 року провадження у справі відновлено та призначено судове засідання. Під час судового розгляду справи позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та відповіді на відзив. У судовому засіданні представник відповідача вказав, що позовні вимоги вважає безпідставними та такими, що спростовуються письмовими доказами, які долучені ними до відзиву. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до наступного. Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з ТОВ «Трансенергоальянс». Головним інспектором відділу з питань додержання законодавства застрахованих осіб, працевлаштування інвалідів, з питань дитячої праці та інших нормативно-правових актів управління з питань праці Головного управління Держпраці у Київській області, було проведено перевірку ТОВ «Трансенергоальянс» в частині порядку звільнення та оплати праці, під час якої було надано підтверджуючі документи належного порядку звільнення та виплати розрахункових коштів, а саме: копію заяви про звільнення з роботи, копію наказу про звільнення з роботи, копії відомості про нарахування заробітної плати, виписки по рахунку ТОВ «Трансенергоальянс» та пояснення керівника. Як вбачається з акту перевірки від 10 лютого 2021 року встановлено відсутність порушень законодавства ТОВ «Трансенергоальянс» при звільненні та розрахунку при звільненні [PERSON] . Позивач, звернувшись до суду з даним позовом, посилався на те, що ним власноручно не було підписано заяву про переведення його з посади директора на іншу посаду, а також заяв про відпустки. Для з`ясування обставин чи виконано підпис у зазначених документах від імені [PERSON] судом була призначена у справі судова почеркознавча експертиза, яка не була виконана, оскільки відповідач не надав в розпорядження експертам оригінали об`єктів дослідження, а саме: заява про переведення з посади директора на посаду менеджера від 22 грудня 2020 року, наказ № 9 від 22 грудня 2020 року, наказ № 10 від 22 грудня 2020 року, заява про звільнення [PERSON] від 23 грудня 2022 року. Під час судового засідання представник позивача повідомив суд, що причиною ненадання вказаних документів є їх втрата. Разом з тим, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів позивачем суду не надано, окрім ксерокопії заяви про звільнення з посади директора від 15 грудня 2020 року, яка була направлена 18 грудня 2020 року на адресу місця реєстрації [PERSON] . Щоб звільнитися за власним бажанням працівник повинен написати заяву з проханням звільнити його за власним бажанням і надати її до безпосереднього керівника або уповноваженої особи підприємства, у разі неможливості безпосереднього подання заяви - надіслати її поштою рекомендованим листом з описом вкладенням та з повідомленням про вручення або надіслати заяву на електронну адресу суб`єкта господарювання (день отримання такого листа буде вважатись днем подання працівником заяви про звільнення). В матеріалах справи відсутні докази на обґрунтування подання [PERSON] заяви про звільнення саме шляхом направлення її на адресу реєстрації місця проживання [PERSON] , яка на той час на виконувала обов`язки директора ТОВ «Трансенергоальянс», про що позивач сам вказує у своїй позовній заяві, а тому суд оцінює цей доказ критично. Таким чином, судом не встановлено підстав для висновку про неправомірність звільнення [PERSON] з посади менеджера на підставі ст. 38 КЗпП України відповідно до наказу ТОВ «Трансенергоальянс» від 23 грудня 2020 року, у зв`язку із чим суд вважає необґрунтованими позовні вимоги про зобов`язання ТОВ «Трансенергоальянс» повернути [PERSON] належним чином заповнену трудову книжку із записом в трудовій книжці щодо звільнення останнього з посади директора. Вирішуючи позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача видати позивачу належно оформлену трудову книжку та стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки видачі трудової книжки, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку. Згідно ст. 48 КЗпП України порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП України). Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» встановлено, що трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, у представництвах іноземних суб`єктів господарювання, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства (п. 4 зазначеної постанови КМУ). Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 затверджена Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників. Відповідно до п. 4.2. Інструкції, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Згідно з п. 6.2. Інструкції, трудові книжки та їх дублікати, що не були одержані працівниками при звільненні, зберігаються протягом двох років у відділі кадрів підприємства окремо від інших трудових книжок працівників, які перебувають на роботі. Після цього строку не затребувані трудові книжки (їх дублікати) зберігаються в архіві підприємства протягом 50 років, а по закінченні зазначеного строку їх можна знищити в установленому порядку. Позивачеві було відомо, що трудова книжка зберігається в офісі Відповідача у м. Києві. Разом з цим, відповідачем не було отриману заяву [PERSON] про отримання трудової книжки засобами поштового зв`язку. Під час судового розгляду представник позивача підтвердив факт написання його довірителем заяви про направлення трудової книжки по пошті, після чого представником відповідача було направлено її на адресу позивача, а докази такого надані суду. У постанові від 05.02.2020 у справі № 761/29172/18 Верховний Суд висловив правову позицію, згідно з якою середній заробіток у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки виплачується працівникові за наявності сукупності умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки. Наявність зазначених умов має бути підтверджена належними, достовірними та достатніми доказами. Оскільки позивачу трудова книжка була направлена поштою, а у діях відповідача відсутня вина у тому, що позивач не отримав її одразу після звільнення, а тому позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача видати позивачу належно оформлену трудову книжку та стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки видачі трудової книжки задоволенню не підлягають. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах „Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), „Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та „Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58), згідно з якою, принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі „Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позивачем в порядку ст. 81 ЦПК України, не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, а також не було обґрунтовано наявності, передбачених ст. 82 ЦПК України обставин, які б зумовлювали звільнення від доказування наявності наведених ним обставин. Аналізуючи викладене, оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням зазначених обставин, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог та відмови у їх задоволенні у повному обсязі.

Outcome: dismissed