Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-28 00:00:00

[PERSON] , в особі представника адвоката Тивоненка Данила Руслановича, звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Завод металоконструкцій Укрсталь Запоріжжя» про стягнення заборгованості по заробітній платі. В подальшому позовні вимоги були зменшені. В обґрунтування зменшених позовних вимог [PERSON] зазначив, що в періоди з 12.02.2020 по 29.12.2020 та з 12.01.2021 по 31.05.2021 він був офіційно працевлаштований у ПрАТ «ЗМК Укрсталь Запоріжжя». Обидва рази позивач був звільнений з роботи на підставі ст.\~38 КЗпП України за власним бажанням. Відповідач, в порушення вимог трудового законодавства, щомісячно не виплачував заробітну плату позивачу в повному обсязі. Оскільки виплата заробітної плати здійснювалась несвоєчасно, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 143\~545,91 грн, а також 10\~769,94 грн суму компенсації за невикористану відпустку, 1\~452,46 грн суму компенсації втрат частини доходів у зв`язку з їх несвоєчасною виплатою. Разом з цим, просить стягнути моральну шкоду в розмірі 20\~000,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу. Ухвалою судді від 12.08.2021 позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначене на 15.09.2021. 18.11.2021 від представника відповідача т.в.о. генерального директора ПрАТ «ЗМК Укрсталь» Бондаренка С.А., надійшов відзив, а в подальшому відзив на заяву зі зменшеними позовними вимогами. В них зазначено, що відповідач не погоджується з вимогами про стягнення моральної шкоди, адже позовна заява не містить даних та доказів на підтвердження понесених страждань. Крім того, сума за середній заробіток є значно завищеною, оскільки в період роботи позивача, відповідач здійснював виплату позивачу окрім поточних нарахувань по заробітній платі ще й виплати за існуючими боргами. Компенсація за невикористану відпустку була включена до виплат заборгованості по заробітній платі, відтак не підлягає окремому стягненню. З вимогами про компенсацію втрат частини доходів у зв`язку з їх несвоєчасною виплатою в розмірі 1\~452,46 грн відповідач погоджується, визнає у повному обсязі. Витрати на правову допомогу є завищеним та неспівмірними з обсягом наданих послуг. У зв`язку наведеним вище, відповідач просить відмовити позивачу в задоволенні позову в частині компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди, а також зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку та витрат на правову допомогу. Від представника позивача адвоката Тивоненка Д.Р., надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, на позовних вимогах наполягають у повному обсязі, в тому числі щодо стягнення витрат на правову допомогу. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, будь-яких клопотань, в тому числі й про відкладення судового засідання, від нього не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши та проаналізувавши всі надані докази, вважає, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПрАТ «ЗМК Укрсталь Запоріжжя» з 17.02.2020 по 29.12.2020 та з 12.01.2021 по 31.05.2021 (а.с. 20-21, 73-77, 79). Відповідач, в порушення вимог ст. 115 КЗпП України, щомісячно не виплачував заробітну плату в повному обсязі, у зв`язку з чим, під час першого звільнення позивача (29.12.2020) заборгованість по заробітній платі станом на 30.12.2020 становила 55\~133,24 грн, під час другого звільнення (31.05.2021) станом на 01.06.2021 43\~541,34 грн. 29.12.2020 та 31.05.2021 позивач був звільнений з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, відповідно до копії трудової книжки (а.с. 20-21), Наказу №\~59-ЗВ від 29.12.2020 про припинення трудового договору (контракту) (а.с. 78), Наказу №\~17-ЗВ від 31.05.2021 про припинення трудового договору (контракту) (а.с. 80). В день звільнення, в порушення вимог законодавства про працю, відповідач, не провів повний розрахунок з позивачем та не виплатив заборгованість по заробітній платі. Відповідно до ст. 115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Однак, 01.10.2021 відповідач сплатив позивачу заборгованість по заробітній платі у повному обсязі в розмірі 19\~978,73 грн, що підтверджується довідкою від 15.11.2021 (а.с. 64). Позивач вказаний факт підтверджує. Тому провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення заробітної плати слід закрити у зв`язку із відсутністю предмету спору на день ухвалення судом рішення у справі (п. 2 ч.\~1 ст. 255 ЦПК України). Щодо середнього заробітку. Відповідно до пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Розрахунок середнього заробітку було здійснено на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995. На думку позивача, він має право на стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку з 17.02.2022 по 29.12.2020 та з 12.01.2021 по 31.05.2021, оскільки повне розрахування відповідача з ним відбулось лише 01.10.2021. Позивачем наведений наступний розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку. Середньоденна заробітна плата на момент першого звільнення позивача становила 470,88 грн (а.с. 72). Кількість днів затримки на день остаточного розрахунку (01.10.2021) становив 188 робочих дні. Всього сума середнього заробітку за період з 30.12.2020 по 30.09.2021 складає 88\~525,44 грн. Середньоденна заробітна плата на момент другого звільнення позивача становила 647,30 грн (а.с. 72). Кількість днів затримки на день остаточного розрахунку (01.10.2021) становив 85 робочих днів. Всього сума середнього заробітку за період з 01.06.2021 по 30.09.2021 складає 55\~020,50 грн. Сторона відповідача заперечує щодо заявленого розрахунку, адже зауважує, що з боку підприємства вживалися всі заходи задля того, щоб виплатити позивачу заборгованість із заробітної плати. З долучених до відзиву на позовну заяву документів вбачається, що окрім поточних нарахувань по заробітній платі відповідач частково сплачував і заборгованість, що виникла раніше. КЗпП України покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. У постанові Великої Палати Верховного суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц зазначено, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. При цьому, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Суд, враховуючи конкретні обставини справи, а також поведінку роботодавця, що виражалась у частковій поступовій сплаті заборгованості, на підтвердження чого в матеріалах справи містяться розрахункові листи (а.с. 81-89, 91), дійшов висновку, що достатнім, розумним та справедливим розміром відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку є сума 70\~000,00 грн. Щодо компенсації за невикористану відпустку. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з розрахункових листів за грудень 2020 року (а.с.\~86) та за травень 2021 року (а.с. 88), в графі «1. Нараховано» є пункт «Компенсація відпустки». За грудень 2020 року сума складає 7\~621,20 грн, за травень 2021 року 3\~148,74 грн. Заборгованість з компенсації за невикористану відпустку не обліковується окремо, а входить до суми боргу в графі «Борг за підприємством на кінець місяцю». А тому сума компенсації за невикористану відпустку в загальному розмірі 10\~769,94 грн за обидва періоди роботи були нараховані при звільненні та виплачені позивачу не окремо, а в складі загальної суми заборгованості по заробітній платі. Відтак, в частині позовних вимог [PERSON] щодо виплати йому компенсації за невикористану відпустку, слід відмовити у повному обсязі. Щодо компенсації втрат частини доходів у зв`язку з їх несвоєчасною виплатою. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»). Позивач в цій частині заявляє вимоги до відповідача в сумі 1\~452,46 грн. Відповідач визнає цю вимогу у повному обсязі. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] в частині компенсації втрат частини доходів у зв`язку з їх несвоєчасною виплатою підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо моральної шкоди. Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3). В ході розгляду справи жодними доказами не підтверджені факти понесених моральних страждань та погіршення життя позивача, відтак в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Щодо витрат на правничу допомогу. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). У відповідності до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4)\~ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст.\~137 ЦПК України). У разі недотримання вищезазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.\~5 ст.\~137 ЦПК України). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України). Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду у справі №\~910/4881/18 від 18.12.2018, у справі № 920/653/19 від 03.04.2020. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial