Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-22 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача ТОВ «МеталургСервісПлюс» та просить суд виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні відпустки, повернути трудову книжку із записом про звільнення датою повернення трудової книжки, виплативши середній заробіток за час вимушеного прогулу, поновити на посаді та відшкодувати моральну шкоду, посилаючись на порушення його трудових прав. В обґрунтування вимог зазначено, що з середини 2019 року до 01 квітня 2020 року він працював на підприємстві відповідача на посаді дозувальника гарячого повернення, за увесь час трудових відносин він не використав щорічної відпустки. 01.04.2020 його було звільнено з ТОВ «МеталургСервісПлюс» за власним бажанням, у день звільнення з ним частково здійснено розрахунок по заробітній платі, однак не було виплачено кошти за невикористану відпустку та повідомлено, що трудову книжку йому повернуть через тиждень, але наступного дня він вийшов на іншу роботу, де працював раніше і працює до теперішнього часу кожного дня, у зв`язку з чим не має можливості особисто забрати трудову книжку. Тому досі він не може офіційно працевлаштуватись, так як його трудова книжка знаходиться в ТОВ «МеталургСервісПлюс». 18.12.2020 та повторно 05.05.2021 ним було направлено запити до відповідача про направлення трудової книжки поштовим зв`язком, які так і не виконано. Листом від 26.05.2021 відповідачем повідомлено, що йому, позивачу, поштою надсилались повідомлення про необхідність отримання трудової книжки, однак він ніякі повідомлення не отримував. Протягом тривалого часу і до тепер він являється єдиним годувальником у сім`ї з двома малолітніми дітьми, на ґрунті відсутності офіційного працевлаштування та отримання постійного джерела прибутку, між ним та дружиною виникають сварки та непорозуміння, завдану шкоду він оцінює в 120 000,00 грн. Тому просить задовольнити заявлені вимоги. Ухвалою судді Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 червня 2021 позовну заяву передано за підсудністю до Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області. Ухвалою судді Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 липня 2021 позовну заяву залишено без руху. Ухвалою судді Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 липня 2021 позовну заяву передано за підсудністю до Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області. Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 вересня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 14 грудня 2021 року за клопотанням позивача витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «МеталургСервісПлюс» наступні письмові докази:належним чином завірений відповідними реквізитами договір цивільно-правового характеру, трудовий договір або інший документ, укладеним з між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Металургсервісплюс», що підтверджує факт трудових відносин з відповідачем; інформацію (довідку) про використання річної відпустки та (або) виплату компенсації за невикористання такої відпустки [PERSON] ; інформацію про дату та причини звільнення [PERSON] (копію розпорядження, наказу, тощо); відомості про нарахування та виплату [PERSON] заробітної плати (довідку про доходи), а також табель виплати заробітної плати та розрахунку під час звільнення. В судовому засіданні позивач [PERSON] на позові наполягав, з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. В обґрунтування відзиву на позов від 28.01.2022 відповідачем зазначено, що позивач був прийнятий на роботу на посаду дозувальника гарячого повернення 23.10.2019, про що було прийнято наказ № 229-К від 23.10.2019. 01 квітня 2020 року позивачем була подана заява про звільнення його із займаної посади за власним бажанням з 07.04.2020. В порушенням вимог частини 1 статті 38 КЗпП України, [PERSON] повідомив ТОВ «МС» про своє звільнення за власним бажанням не за 2 тижні, а лише за 6 днів до запланованої дати звільнення. Незважаючи на те, що фактичним останнім робочим днем позивача було 2 квітня 2020 року, оскільки в робочі дні 3, 6 та 7 квітня 2020 року він взагалі не з`явився на роботу та не повідомив причини своєї неявки, він все-таки був звільнений на підставі ст. 38 КЗПП України 07.04.2020. Оскільки [PERSON] був відсутній на робочому місці 07.04.2020, то відповідно, ТОВ «МС» не могло вручити йому наказ про його звільнення № 56-К від 07.04.2020 саме цього дня, а тому його примірник разом із супровідним листом № 309 від 07.04.2020, в якому позивача повідомляли про його звільнення та пропозицію з`явитися для отримання трудової книжки, були направлені кур`єрською поштою за зареєстрованим місцем проживання позивача: [ADDRESS] , оскільки іншого місця його перебування чи тимчасового проживання, позивач не надав відповідачу. Також в той день з позивачем було проведено повний розрахунок, а саме виплачено частину заробітної плати за березень 2020 року та відпрацьовані дні в квітні 2020 року в сумі 4 464,13 грн. та компенсація за невикористану відпустку 18 календарних днів в сумі 2 277,20 грн. без урахування податків та зборів, що підтверджується відповідними платіжними документами. В подальшому інспектор кадрів ТОВ «МС» неодноразово направляла повідомлення позивачу щодо необхідності йому отримати його трудову книжку, що підтверджується відповідними листами. В травні 2021 року до ТОВ «МС» від позивача надійшла заява на отримання публічної інформації від 05.05.2021, в якій він просить зокрема повідомити, де знаходиться його трудова книжка та повернути йому її шляхом направлення за іншою адресою, ніж зареєстроване його місце проживання, а саме: [ADDRESS] . Жодних інших заяв від позивача, в тому числі від 17.12.2020, яка була надана позивачем і наявна в матеріалах справи, відповідач не отримував, а позивач не надав належних доказів на підтвердження відправлення її відповідачу (опису вкладення, доказів отримання чи неотримання відповідачем). У відповідь на вказану заяву позивача від 05.05.2021, ТОВ «МС» 26.05.2021 направило йому листа, де зазначено, що його трудова книжка знаходиться у відділі кадрів підприємства, який розташований по вул. Криворіжсталі,5 в м. Кривому Розі і що ТОВ «МС» вже неодноразово пропонувало позивачу її отримати. Оскільки позивач отримав даний лист, але так і не з`явився до відділу кадрів ТОВ «МС» за отриманням своєї трудової книжки, то 07.07.2021 цінним листом з повідомленням про вручення його трудову книжку було направлено за адресою, зазначеною ним у заяві від 05.05.2021. Проте 26.07.2021 даний лист з трудової книжкою позивача повернувся з відміткою «повертається у зв`язку із закінченням строку його зберігання на пошті». Таким чином, позивачу не чинилося жодних перешкод в отриманні ним його трудової книжки і його аргументи, викладені в його позовній заяві про те, що йому не видають трудову книжку, не відповідають реальним обставинам справи. Крім того, [PERSON] в своїй позовній заяві жодним чином не наводить, за яку кількість днів основної та додаткової відпустки йому ТОВ «МС» повинно було виплатити компенсацію і її не виплатило та в якому розмірі. В своїй позовній заяві позивач посилається на положення ст. 24 Закону України «Про відпустки». В той же час, 07.04.2020 в день звільнення позивача ТОВ «МС» в повному обсязі здійснив розрахунок з ним, в тому числі виплатив йому компенсацію за 11 календарних днів основної відпустки та 7 днів додаткової відпустки за шкідливі та тяжкі умови праці, тобто за 18 днів в розмірі 2 828,88 грн. з урахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Щодо нібито підстав для нарахування і виплати йому іншої основної та додаткової відпустки, то жодних підстав у ТОВ «МС» для нарахування і виплати таких відпусток не було і позивач в своєму позові жодним чином свої вимоги не обґрунтовує і не надає жодних доказів і обґрунтувань таким вимогам, а отже дані вимоги необґрунтовані. При цьому стосовно видачі та пересилання трудової книжки позивачу, відповідач керується положеннями п. 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України № 58 від 29.07.1993. Вищезазначені дії позивача свідчать про те, що він намагається зловживати своїми правами і не мав такої нагальної потреби в отриманні своєї трудової книжки, адже жодного разу з 02.04.2020 не з`явився до відповідача і фактично не бажав отримувати свою трудову книжку, а лише намагався спілкуватися письмово і то вже через рік після його звільнення. Стосовно поновлення його на посаді дозирувальника гарячого повернення, то позивач працював на посаді «дозувальника гарячого повернення», тому такої посади, як «дозирувальник гарячого повернення» у відповідача не було в штатному розписі та не має. До того ж позивач визнає факт того, що він хотів звільнитися за власним бажанням і навіть нібито звільнився 01.04.2020 (хоча фактично не відпрацював 02.04.2020 і отримав за цей день заробітну плату) та не наводить жодних підстав та доказів його незаконного звільнення, що могло би бути підставою для поновлення його на роботі. Стосовно підстав для виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки та вимушеного прогулу з 01.04.2020 по час поновлення на роботі, то позивач відпрацював 01.04.2020 і 02.04.2020 і отримав за це заробітну плату, а 03.04.2020, 06.04.2020 та 07.04.2020 він не з`явився на роботу, а тому жодних підстав для нарахування за дані дні не має. За період з 08.04.2020 по сьогодні, позивач не наводить жодних підстав для поновлення його на роботі та виплати середнього заробітку за ці дні. До того ж згідно практики Верховного Суду подвійне стягнення середнього заробітку не допускається. Крім того, позивачем пропущено строки, встановлені частиною 1 статті 233 КЗпП України. Позивач знав про своє звільнення ще 01.04.2020, оскільки написав відповідну заяву про звільнення за власним бажанням, а тому якщо його права були порушені при звільненні, яке фактично відбулось 07.04.2020, то строк для звернення до суду з даними позовними вимогами сплинув ще 07.07.2020, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Стосовно вимог по відшкодуванню моральної шкоди, то позивачем не доведені обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, в тому числі наявність порушень прав позивача та вини в цьому відповідача. В обґрунтування відповіді на відзив від 02.02.2022 позивачем зазначено, що копії заяви позивача від 01.04.2022 про звільнення за власним бажанням 07.04.2020, відповідачем не додано. При цьому позивач не погоджується з твердженням у п. 12 відзиву на позов у зв`язку з тим, що позивачем зазначено в заяві про звільнення 01.04.2020. Крім того відповідач стверджує, що 07.04.2020 у зв`язку з тим, що позивач був відсутній на робочому місці, відповідачем за місцем реєстрації позивача було направлено примірник наказу про звільнення кур`єрською поштою, на підтвердження чого відповідач надав копію повідомлення. Однак при перевірці офіційного сайту вказане повідомлення не було знайдено, що викликає сумніви у достовірності такого відправлення, як і рукописний текст та печатка на вказаному відправленні. Тому позивач повідомляє суду, що такого повідомлення не отримував. Працівник ДП «Форінтос» в телефонному режимі повідомив, що номер зазначеного повідомлення не значиться серед відправлень їх підприємства та йому не відомо походження бланку і номеру даного відправлення. Вказане підтверджується відповіддю вказаного підприємства від 01.02.2022. До того ж в усній формі йому 01.04.2020 було повідомлено пор те, що він звільнений 01.04.2020 та йому необхідно прибути до відповідача за трудовою книжкою, однак неодноразово прибувши за місцезнаходження відповідача, йому з незрозумілих причин не було повернуто трудову книжку та наказ про звільнення. Його мати теж неодноразово намагалась безуспішно отримати його трудову книжку. Платіжні доручення та відомості про нарахування не можуть бути беззаперечними доказами повного розрахунку та виплати йому розрахунку при звільненні. Надані відповідачем копії листів про необхідність отримання ним трудової книжки не підтверджують факту поштового відправлення цих листів без відміток відділу поштового зв`язку. Він не отримував від відповідача зазначених останнім у п. 16 відзиву на позов листів, було отримано лише одне повідомлення від відповідача № 1623 від 14.09.2021, що підтверджується поштовим конвертом та самим повідомленням, які було подано до суду раніше разом з позовом. До направлення відповідачем трудової книжки йому поштою він не знав про надходження такого поштового листа, працівники пошти ніяким чином про таке не повідомляли. Він неодноразово прибував до відповідача у квітні 2020 року з метою отримання трудової книжки та працевлаштування, однак відповідач її не повертав, вимагаючи взамін підписати якісь документи з приводу Ковід-19, на що він відмовлявся. Після отримання повідомлення від відповідача від 14.09.2021 він не мав змоги прибути до відповідача, оскільки кожного дня працює, тому враховуючи викладене, вирішив звернутися до суду. Враховуючи, що йому дотепер не вручено копію наказу про звільнення та трудової книжки, вважає, що ним не порушено строків звернення до суду за вирішенням трудового спору. В письмових запереченнях на відповідь позивача на відзив від 14.02.2022, представником відповідача зазначено, що згідно квитанції про поштове відправлення № 7861551423, яке було долучено ТОВ «МС» в копії до відзиву на позов, прийняв дане відправлення і повинен був доставити позивачу не ДП «Форінтос», копії відповіді якого долучає позивач до відповіді на відзив, а фізична особа-підприємець [PERSON] , основним видом якого являється поштова кур`єрська діяльність . Про те, які саме квитанції ФОП [PERSON] використовує в своїй діяльності і в яких відносинах перебув чи не перебував ДП «Форінтос» чи іншою будь-якою компанією, ТОВ «МС» не з`ясовувало. Основним критерієм було те, що ФОП [PERSON] основною своєю діяльністю декларував поштову і кур`єрську доставку і весь час співпраці з ТОВ «МС» бездоганно виконував свої обов`язки. До того ж в накладній зазначено зовсім інший сайт, чим вказаний позивачем, а також зазначено про те, що позивач не отримував жодних інших відправлень, які направлялись йому за зареєстрованим місцем його проживання. Позивач жодним чином не спростовує факту не отримання ним грошових коштів в рахунок повного розрахунку з ним відповідачем, не надає виписку банку по його рахунку в АТ «ОТП Банк», де був відкритий зарплатний проект ТОВ «МС» і де він отримував дані кошти. В той час як відповідач додатково звернувся до АТ «ОТП Банк» з листом щодо підтвердження перерахування ТОВ «МС» грошових коштів у вигляді заробітної плати та розрахункових за період з жовтня 2019 року по квітень 2020 року та зарахування їх на картковий рахунок [PERSON] , на що 09.02.2022 отримав відповідь від АТ «ОТП Банк», якою дані обставини підтверджені. При цьому відповідачем зазначено, що лише в заяві від 05.05.2021 позивач зазначив адресу, за якою можливо направити йому трудову книжку, яка на вказану адресу і була йому направлена 07.07.2021. З якої причини позивач не з`являвся до відділення АТ «Укрпошта» та не отримував листи від ТОВ «МС», в тому числі з його трудовою книжкою, відповідачу не відомо. Тому вважають даний спір надуманим та створеним умисно з метою отримання надуманих компенсацій та не підтвердженої моральної шкоди. Свідок [PERSON] суду пояснила, що працювала у відповідача. Син також влаштувався на роботу, однак пропрацював лише близько двох місяців та вирішив звільнитись. Це було в перших числах квітня 2020 року. Син поїхав на заробітки до м. Одеси, з"явитись та забрати трудову книжку не міг, попросив її це зробити. Вона звернулась до [PERSON] , та пообіцяла, однак спочатку забула, потім не могла знайти трудову книжку. 07.10.2020 року вона звільнилась, забрала свої документи, на той час трудову книжку сина їй так і не відділи. Пізніше, в 20-х числах цього ж місяця, зателефонувала [PERSON] та пояснила, що трудова книжка знайшлась, однак їй вона не може віддати її, тому що треба ще деякі документи, щоб підписав її син, тому щоб він прийшов за трудовою книжкою. Прізвище чи посаду вказаної особи вона не знає. Син проживав окмеремо від неї, спочатку за адресою: [ADDRESS] до квітня 2020 року, потім переїхав за адресою: [ADDRESS] За адресою: [ADDRESS] будинок не придатний для проживання, там лише реєстрація. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він працює начальником дільниці ТОВ «Металургсервіс Плюс», [PERSON] їх колишній працівник. По роботі питань до нього ніяких не було, він нормальний працівник, працював без зауважень. Написав заяву 01.04.2020, що хоче звільнитись з 07.04.2020 за власним бажанням, колеги казали, що він збирався на заробітки за кордон, на фабрику по виготовленню вікон. На роботу вийшов 02.04.2020, а потім пропав. 07.04.2020 його розрахували. З його боку, як начальника, перепон не було у звільненні, він був хороший працівник, тому він підписав позивачу заяву про звільнення. Мати позивача також у них працювала. Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків. Як встановлено судом, на підставі наказу (розпорядження) № 229-К про прийняття на роботу від 23 жовтня 2019 року, [PERSON] з 24 жовтня 2019 року був прийнятий на посаду дозувальника гарячого повертання Товариства з обмеженою відповідальністю «Металургсервіс Плюс» (а.с. 102 - копія наказу). 01 квітня 2020 року [PERSON] звернувся до роботодавця із заявою про звільнення його із займаної посади з 07.04.2020 за власним бажанням (а.с. 105 - копія заяви). Наказом (розпорядженням) № 56-К від 07 квітня 2020 року, [PERSON] звільнено 07 квітня 2020 року із займаної посади дозувальника гарячого повертання за ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. Виплачено компенсацію за 18 календарних днів: невикористану щорічну основну відпустку за період роботи з 24.10.2019 по 07.04.2020 11 календарних днів, додаткову відпустку 7 календарних днів (згідно наказу № 9 від 28.06.2019 «Про результати атестації робочих місць» 14 к. днів на рік) (а.с. 104 - копія наказу). За повідомленням Товариства з обмеженою відповідальністю «Металургсервіс Плюс» від 25.01.2022, у зв`язку з невикористанням позивачем щорічної та додаткової відпусток було нараховано компенсацію за 18 календарних днів при звільненні, сума якої становила 2 828,88 грн. з урахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Сума до виплати становила 2 277,20 грн. Розрахунок зі співробітником здійснено у день звільнення, а саме 07.04.2020 (а.с. 103). Факт отримання [PERSON] як заробітної плати, так і розрахунку при звільненні, підтверджується повідомленням ОТ «ОТП Банк» від 09.02.2022 про зарахування коштів на рахунок позивача, в тому числі розрахункових від 07.04.2020 в сумі 2 667,55 грн. та 4 073,78 грн. (а.с. 158 - копія повідомлення). Згідно наданої до суду копії накладної від 07.04.2020, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , кур`єрською поштою (ФОП [PERSON] ) було направлено лист-повідомлення про відправлення наказу про звільнення та повідомлення про необхідність отримання трудової книжки та нгаказ про звільнення. Однак отримувача за вказаною адресою не знайдено (а.с. 81 - копія повідомлення). При цьому суд враховує наданий відповідачем витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідно до якого серед видів діяльності ФОП [PERSON] зазначено «Інша поштова та кур`єрська діяльність (основна)» (а.с. 156). Так, згідно поданих до суду письмових доказів, позивачем 18.12.2020 направлено на адресу відповідача запит про направлення в тому числі його трудової книжки на його адресу: [ADDRESS] , або передання її особисто йому в руки, яке рекомендованою кореспонденцією направлено на адресу відповідача: [ADDRESS] , однак доказів отримання такого листа відповідачем, позивачем до суду не надано, як і не засвідчено штампом відділу поштового зв`язку, що саме цей запит було направлено на адресу ТОВ «Металургсервіс Плюс» (а.с. 10,11). 05.05.2021 позивачем повторно направлено аналогічний запит, тільки адреса, за якою слід направити трудову книжку, зазначена як: [ADDRESS] (а.с. 27). Вказаний запит відповідачем отримано, про що зазначено представником відповідача у відзиві на позов. Позивачем надано лист ТОВ «Металургсервіс Плюс» від 26.05.2021, яке ним отримано на його заяву від 05.05.2021, в якому зазначено про неодноразове направлення трудової книжки за зареєстрованим місцем його проживання, однак зазначені повідомлення він не отримує, за трудовою книжкою не приходить. Тому його просять звернутися до відділу кадрів підприємства та отримати трудову книжку (а.с. 45 - копія заяви). Таким чином, повідомлення від 26.05.2021 позивачем отримано, однак за трудовою книжкою до підприємства він не з`явився, що ним не оспорюється. Надані до суду копії повідомлень ТОВ «МеталургСервіс Плюс» про неодноразове направлення листів позивачу про необхідність отримання трудової книжки суд не приймає до уваги, оскільки відсутні докази направлення таких листів (а.с. 82-82). Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин. Згідно зі статтею 47 КЗпП України (в редакції на час спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Реалізація передбаченого статтею 47 КЗпП України (в редакції на час спірних правовідносин) права працівника отримати трудову книжку та копію наказу про звільнення кореспондується не лише з обов`язком роботодавця видати вказані документи, а й із добросовісною поведінкою самого працівника, який за наявності відповідної пропозиції роботодавця та фактичної можливості отримати ці документи, не ухиляється від їх отримання. Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду в постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 387/326/20. Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Згідно з пунктами 4.1, 4.2 Інструкції № 58 при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Відповідно до пункту 6.2 Інструкції трудові книжки та їх дублікати, що не були одержані працівниками при звільненні, зберігаються протягом двох років у відділі кадрів підприємства окремо від інших трудових книжок працівників, які перебувають на роботі. Після цього строку не затребувані трудові книжки (їх дублікати) зберігаються в архіві підприємства протягом 50 років, а по закінченні зазначеного строку їх можна знищити в установленому порядку. Частиною 5 статті 235 КЗпП України визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом зазначеної норми закону середній заробіток у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки виплачується працівникові, якщо така затримка призвела до вимушеного прогулу працівника, тобто затримка видачі трудової книжки перешкодила його працевлаштуванню. Отже, для застосування цієї норми права необхідно наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки (постанова Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 569/6979/20 (провадження № 61-429св21). У постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 569/6979/20 (провадження № 61-429св21) вказано, що за змістом зазначеної норми (частини 5 статті 235 КЗпП України) закону середній заробіток у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки виплачується працівникові, якщо така затримка призвела до вимушеного прогулу працівника, тобто затримка видачі трудової книжки перешкодила його працевлаштуванню. Отже, для застосування цієї норми права необхідно наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки. У постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 401/94/19 (провадження № 61-6465 св 20) зазначено, що «позивач не намагалась самостійно отримати трудову книжку, із заявою щодо отримання трудової книжки поштою звернулась до роботодавця лише наприкінці серпня 2017 року. Позивач не відреагувала на обставини, викладені у листі відповідача від 06 вересня 2017 року щодо відсутності її трудової книжки і необхідності прибуття для вирішення питання щодо оформлення дублікату трудової книжки та до червня 2018 року не проявляла ініціативи в оформленні і отриманні дублікату трудової книжки, вела переписку щодо направлення їй трудової книжки, достовірно знаючи про її відсутність. В свою чергу, відповідач вчиняв дії, спрямовані на своєчасне отримання позивачем трудової книжки, зокрема її дублікату, що підтверджується листами, направленими на адресу відповідача, отримання яких позивачем не спростовано. Вказані обставини свідчать про відсутність вини роботодавця у затримці видачі трудової книжки у розумінні положення частини п`ятої статті 235 КЗпП України. За таких обставин, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі частини п`ятої статті 235 КЗпП України, оскільки не встановлено умисних, винних дій роботодавця у затримці видачі трудової книжки позивачу». Верховний Суд в постанові від 28 травня 2021 року у справі № 759/1749/19 (провадження № 61-15680св20) зазначив, що «відповідно до наведених норм закону підставами для задоволення такого позову є наявність таких юридично значущих обставин як несвоєчасна видача трудової книжки з вини роботодавця та те, що ця затримка призвела до вимушеного прогулу працівника. При цьому за загальним правилом змагальності відсутність вини у затримці видачі трудової книжки доводить роботодавець. Суд установив, що позивач особисто неодноразово, у тому числі під час розгляду справи в суді, відмовлялася отримати трудову книжку, пояснюючи це тим, що відповідач не провів з нею остаточний розрахунок при звільненні. Разом з тим, касаційний суд звертає увагу на те, що вина роботодавця у несвоєчасній видачі трудової книжки, яка тягне за собою настання такої відповідальності як стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, виникає у тому випадку, коли роботодавець умисно не вчиняє дії з видачі трудової книжки. У цій справі роботодавець вчиняв дії, спрямовані на видачу трудової книжки, надсилав відповідні повідомлення на адресу позивача, проте вона категорично відмовлялась отримувати трудову книжку. Причини такої відмови - непроведення, на думку позивачки, з нею остаточного розрахунку, не свідчать про те, що затримка видачі трудової книжки виникла з вина відповідача. До того ж роботодавець на підтвердження факту остаточного розрахунку з позивачем надав копії платіжних відомостей». Судом встановлено, що відповідачем неодноразово вчинялись дії щодо повернення позивачу трудової книжки - направлення повідомлень за як зареєстрованим місцем проживання [PERSON] , так і за вказаною ним адресою в заяві від 05.05.2021. В судовому засіданні встаановлено факт проживання позивача за іншою адресою, відмінною від місця реєстрації, про що ним було повідомлено ТОВ «Металургсервіс Плюс» лише в заяві від 05.05.2021. Будинок по [ADDRESS] не придатний до проживання, що підтвердила у судовому засіданні свідок [PERSON] . Доказів неодноразової його явки до роботодавця за трудовою книжкою, про що позивачем зазначено в тексті відповіді на відзив (а.с. 140) суду не надано, при цьому що позивачем в тексті позовної заяви зазначено про його вихід на іншу роботу 02.04.2020 (абзац 2 уточненого позову) (а.с. 29), що протирічить вищезазначеному. В судовому засіданні досліджено також факт направлення підприємством 07.07.2021 поштовим відправленням оригіналу трудової книжки на зазначену позивачем адресу, яке повернулось на адресу підприємства не врученим адресату. При цьому позивачем в тексті уточненого позову зазначено про неможливість особистого отримання трудової книжки у ТОВ «Металургсервіс Плюс» в зв`язку з його зайнятістю на іншій роботі, тобто вказана затримка не призвела до вимушеного прогулу позивача. Таким чином, вказані обставини свідчать про відсутність умисних винних дій (бездіяльності) роботодавця у затримці видачі трудової книжки у розумінні положень частини п`ятої статті 235 КЗпП України, а отже вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Згідно із статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Разом з тим, у частині п`ятій статті 235 КЗпП України зазначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Проте за порушення трудових прав працівника при одному звільненні можливе застосування стягнення середнього заробітку або за статтею 117 КЗпП України, або за статтею 235 КЗпП України. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16 та постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 758/14834/15-ц (провадження № 61-18501св19), від 19 серпня 2020 року у справі № 761/36549/18-ц (провадження № 61-4174св20) . Тобто підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не обмежуються лише випадками, пов`язаними із незаконним звільненням та поновленням на роботі, а можуть застосовуватися і у випадках передбачених частиною п`ятою статті 235 КЗпП України. Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 січня 2019 року у справі № 711/1467/18 (провадження № 61-48493ск18), від 25 січня 2018 року у справі № 761 /18931 /15-ц (провадження № 61-1303св17), від 30 жовтня 2019 року у справі № 182/2646/16-ц (провадження № 61-15139ск18). Враховуючи вищевикладені мотиви, суд також не вбачає підстав для сплати позивачу вимушеного прогулу через несвоєчасну видачу трудової книжки, оскільки в затримці видачі трудової книжки немає вини відповідача. При цьому, як встановлено судом, у позивача не було вимушеного прогулу через затримку видачі йому трудової книжки, оскільки він наступного після звільнення дня був працевлаштований за попереднім місцем роботи (згідно тексту позову). Верховний Суд неодноразово в своїх судових рішеннях наголошував, що трудове законодавство України побудоване на балансі прав та обов`язків як працівника, так і роботодавця. За положеннями трудового законодавства невиконання зобов`язань, як і зловживання правами, не допускається. Отже, не реалізація із власної волі працівником свого права на отримання трудової книжки у день звільнення не може мати наслідком юридичну чи матеріальну відповідальність роботодавця у вигляді сплати працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки розбалансує систему прав та обов`язків у трудових відносинах. Стосовно доводів про виплату компенсації за невикористану основну відпустку та додаткову на дітей, суд вважає необхідним зазначити наступне. Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Частиною першою статті 83 КЗпП України та частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства підгрупи А І групи. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (частина перша статті 6 Закону України «Про відпустки»). Розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Спірні правовідносини регулюються положеннями Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон №504). Відповідно до частини першої статті 1 Закону №504 державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України. Згідно із частиною першою статті 2 Закону №504/96-ВР право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Судом досліджено та підтверджено матеріалами справи, що позивачу виплачено компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку 11 днів та додаткову (шкідливі умови праці) 7 днів. Однак позивачем зазначено про наявність у нього двох малолітніх дітей та відсутність компенсації за вказаний вид соціальної відпустки. Так, положеннями статті 4 Закону № 504 встановлено такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16 1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18 1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть встановлюватись інші види відпусток. Згідно із частиною першою статті 19 Закону №504/96-ВР одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України). Верховний Суд в постанові від 21 грудня 2020 року у справі №520/2226/19 (адміністративне провадження №К/9901/25358/19) при розгляді спору щодо компенсації додаткової відпустки як одинокій матері зазначив, що « для підтвердження права на зазначену відпустку в цьому випадку роботодавцю має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, в якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини. Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу, що обов`язок оформлення таких документів лягає на працівника, а не на роботодавця. Жодного документу для підтвердження свого статусу одинокої матері позивачка під час перебування на посаді не надавала, із заявою про надання такої відпустки не зверталася. Верховний Суд вважає необґрунтованими посилання позивачки про те, що на попередній роботі, відповідно до наказу №534/К від 02 березня 2016 року їй було виплачено грошову компенсацію за 10 днів невикористаної додаткової відпустки за 2013 та 2015 роки, як одинокій матері, яка виховує дитину без батька (а.с.21), оскільки спірні правовідносини у неї склалися з іншим (новим) роботодавцем, якого офіційно (із наданням підтверджуючих документів) позивачкою не проінформовано про те, що вона має статус одинокої матері, яка виховує дитину без батька, у тому числі під час оформлення на роботу. Також в матеріалах справи не міститься доказів того, що позивачка, при затвердженні графіка відпусток на 2017 рік, подавала роботодавцю документи на підтвердження статусу одинокої матері, яка виховує сама дитину». Позивачем не доведено надання доказів роботодавцю як наявності в нього двох малолітніх дітей, так і надання доказів відсутності отримання його дружиною, як одного з батьків, вказаного виду соціальної відпустки. Відсутні вказані відомості і в суді. Із вказаних вище підстав не підлягають також задоволенню вимоги про поновлення його на посаді дозирувальника гарячого повернення ТОВ «МеталургСервіс» та стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його законних прав щодо праці, оплати праці та порядку проведення розрахунку при звільненні. Враховуючи викладене, оскільки однією із засад судочинства, регламентованих пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд вважає, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, тому в задоволенні вимог слід відмовити. Оскільки позивач на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, на підставі статті 141 ЦПК України, він компенсується за рахунок держави. Крім того, частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 5 частини 3 статті 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Згідно частини 1 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частина 8 статті 141 ЦПК України встановлює, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Разом із першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору (постанова Великої Палати Верховного Суду у справі №904/4494/18). Так, в матеріалах цивільної справи при подані відзиву на позов представником відповідача було заявлено про попередній розрахунок витрат, які відповідач очікує понести на правничу допомогу в сумі 20 000,00 грн. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі № 750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 757/60277/18-ц та у постанові від 10 серпня 2022 року у справі № 711/1783/20 (провадження № 61-2994св22). При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19. До заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу представником відповідача додано копії договору про надання правової допомоги, угоду про розмір гонорару адвокатського бюро, акту прийому-передачі послуг від 12.07.2022, платіжні документи про оплату таких послуг. Враховуючи викладене, оскільки позивач в цій частині вимоги відповідача заперечень чи клопотань про зменшення розміру витрат в судовому засіданні не заявляв, заява представнтика відповідача про відшкодування витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed