Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-09 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до Марганецького міського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа: Марганецька об`єднана територіальна громада в особі Марганецької міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що він є власником будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 лютого 1984 року, посвідченого Марганецькою державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 630. Право власності зареєстровано Нікопольським міжміським бюро технічної інвентаризації, реєстровий номер 114 від 22 лютого 1984 року. В належному йому будинку значаться зареєстрованими він та його син - [PERSON] , [INFO] , який з 2003 року у будинку не проживає, участі в утриманні житла не приймає, комунальні платежі не сплачує, його особистих речей в будинку не має. Зазначив, що останній фактично змінив місце проживання, проте дотепер реєстрацію не припинив. Внаслідок реєстрації відповідача у вищевказаному будинку, він позбавлений можливості оформити субсидію та вимушений сплачувати високу вартість комунальних послуг, в той час, коли є законні підстави на отримання субсидії. Реєстрація відповідача в будинку є підставою для включення його у довідку про склад сім`ї, яка необхідна для надання до управління праці та соціального захисту населення при призначенні субсидії. Оскільки відповідач не проживає в будинку більше одного року, вважає що він втратив право на користування будинком, у зв`язку з чим вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою. Просить суд усунути йому, [PERSON] , перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право на користування будинком [ADDRESS] . Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою суду від 01 липня 2022 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, на їх задоволенні у повному обсязі наполягає. Відповідач у судові засідання неодноразово не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, заяв чи клопотань від нього не надходило. За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у Дніпропетровській області від 22 червня 2022 року, [PERSON] , [INFO] значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] (.а.с.16). У зв`язку з чим відповідач, крім викликів за вказаною адресою, був викликаний до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Оголошення про виклик відповідача опубліковано: 29.07.2022 року. Відповідно до ч. 11 статті 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Представник Марганецької міської ради Дніпропетровської області К. Катлан, яка діє на підставі довіреності № 2 від 04 січня 2022 року, виданою Марганецькою міською радою Дніпропетровської області, в особі міського голови Г. Боровика, у судове засіданні не з' явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, за наявними у справі доказами. Відповідач у встановлений судом строк, на адресу суду відзиву на позовну заяву не надала, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд розглядає справу заочно, на підставі наявних у ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Частиною 2 ст.124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Водночас, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 319 ЦК України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року, відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в наслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 317 ЦК України, передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За положеннями ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. На підставі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право скористатись не будь-яким, а певним способом захисту цивільного права, які визначені у частині другій цієї статті, а саме: шляхом дії, яка порушує право. Отже, належним способом захисту права власності, порушення якого вбачається у наявності перешкод у користуванні належним позивачу будинку, буде припинення дії яка порушує це право, а саме: визнання відповідачів такими, що втратили право користування будинком. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Судом встановлено, що позивач , [PERSON] дійсно є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 лютого 1984 року, посвідченого Марганецькою державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 630. Право власності зареєстровано Нікопольським міжміським бюро технічної інвентаризації, реєстровий номер 114 від 23 червня 2000 року. У будинку, який належить позивачу на праві приватної власності за вищевказаною адресою, значиться зареєстрованим і його син - [PERSON] , [INFO] , який з 2003 року за місцем своєї реєстрації не проживає, що підтверджується копією домової книги для прописки громадян, проживаючих у будинку [ADDRESS] , виданою головою квартального комітету 19 кварталу Марганецької міської ради Димніч М.В. (а.с.9-11), та довідкою про зареєстрованих у житловому будинку осіб від 26.05.2022 року ( а.с.8), його особистих речей у будинку не має, комунальні послуги він не сплачує, участі в утриманні будинку також не приймає. Внаслідок реєстрації в будинку відповідача, позивач позбавлений можливості оформити субсидію та вимушений нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг, а тому за захистом своїх прав та інтересів вимушений звернутися до суду із даною заявою. Актом від 25.05.2022 року, затвердженого головою квартального комітету 19 кварталу Марганецької міської ради Димніч М.В та підписами сусідів підтверджується, що [PERSON] , [INFO] , значиться зареєстрованим у будинку [ADDRESS] , однак фактично в ньому не проживає з 2003 року, місце його знаходження невідоме (а.с.7). Факт реєстрації відповідача за даною адресою підтверджується також і довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Дніпропетровській області від 22 червня 2022 року (а.с.16). Вирішити дане питання у добровільному порядку є неможливим. У зв`язку з реєстрацією в будинку відповідача, позивач позбавлений можливості користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а тому за захистом своїх прав та інтересів вимушений звернутися до суду. Право власності на житловий будинок, квартиру, визначені статтями 317, 388ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання членів сім`ї, інших осіб, розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Норми статей 15, 16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Внаслідок створених відповідачем перешкод та його неправомірних дій, позивач позбавлений охоронюваного законом права користування власністю. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від1листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Крім того, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11). За вищезазначених обставин, суд вважає, що вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житлом підлягають задоволенню. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, стягненню на користь позивача з відповідача підлягають судові витрати по оплаті судового збору, оскільки позовні вимоги задоволені повністю і ці витрати належним чином підтверджені позивачем доданою до матеріалів справи квитанцією (а.с.1), а саме: у розмірі 992,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved