Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-25 00:00:00

17.02.2022 року [PERSON] (далі по тексту позивачка) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту відповідач) про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя (а.с.1-5). Так, позивачка просить суд: -договір дарування 71/1000 частки житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] , укладений 15 березня 2021 року між дарувателями [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та обдарованим [PERSON] \~визнати удаваним правочином, що приховує насправді укладений 15 березня 2021 року між продавцями [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та покупцем [PERSON] \~ договір купівлі\~продажу 71/1000 частки житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] ; -визнати право спільної сумісної власності на 71/1000 частки житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] за [PERSON] і [PERSON] та визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на 71/2000 частки житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] . Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.05.2022 року відкрито загальне позовне провадження по справі № 495/1057/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя. По справі призначено підготовче судове засідання (а.с.24-25). Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01.08.2022 року закрито підготовче провадження по цивільній справі № 495/1057/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя. Справу призначено до судового розгляду (а.с.36-37). Позивачка [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, але її представник адокат Єфименко Н.В. подала до суду заяву, згідно із якою заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та справу розглянути за її відсутністю та відсутністю позивачки. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , в судове засідання не з`явилися, але їх представник адвокат Андреєва І.В. подала до суду заяву, згідно із якою просила розглянути справу за її відсутністю. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, але подав до суду заяву, згідно із якою зазначив, що позовні вимоги визнає, не заперечує проти їх задоволення. Просить розглянути справу за його відсутністю, у звязку з його неможливістю звернутись до суду. Відповідно до ст.211 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи викладені обставини, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників судового процесу, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи. У відповідності до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, відзиви на позовну заяву та дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 24 лютого 2016 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Білгород Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 43, між позивачем і відповідачем було зареєстровано шлюб. 16.12.2020 року подружжя [PERSON] і [PERSON] (сторони по справі) вирішили придбати за спільні кошти частину житлового будинку [ADDRESS] , у зв`язку з чим згідно розписки написаної попередніми власниками даного майна, сторони по справі дали завдаток продавцям [PERSON] і [PERSON] в розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень, а попередні власники взяли кошти та зобов`язались в строк до 30 березня 2021 року підготувати всі необхідні документи для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу 71/1000 частин житлового будинку [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що подружжя [PERSON] тривалий час проживали в Херсонській області та від спільного шлюбу у них є малолітня донька [PERSON] , [INFO] , яка потребувала постійного догляду, тому на реєстрацію договору купівлі-продажу [PERSON] не мала змоги з`явитись. Тому [INFO] в м. Каховка Херсонської області [PERSON] нотаріально засвідчила довіреність, зареєстрована в реєстрі № 62, якою уповноважила свого чоловіка [PERSON] , придбати в м. Білгород Дністровський на її ім`я квартиру та зареєструвати придбане майно відповідно до вимог чинного законодавства. 15 березня 2021 року [PERSON] придбав частку житлового будинку, за яку подружжя [PERSON] 16.12.2020 року дали завдаток з метою подальшої реєстрації договору купівлі-продажу та реєстрації за ними права власності на 71/1000 частин житлового будинку [ADDRESS] . Однак, у зв`язку з тим, що не з`явилися всі співвласники, які повинні надати свою письмову згоду на продаж частини житлового будинку, що перебуває у спільній частковій власності, у нотаріуса було вирішено зареєструвати договір Дарування частки житлового будинку, який не вимагає згоди інших співвласників. Оскільки в довіреності виданої від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] була умова лише придбати, а не отримати в дар майно, тому 71/1000 частин житлового будинку [ADDRESS] були подаровані за договором [PERSON] , лише [PERSON] , на підставі чого проведено Державну реєстрацію на зазначену частку житлового будинку за [PERSON] . З квітня 2021 року позивачка разом із спільною з відповідачем дитиною переїхала проживати у зазначену квартиру. 01 червня 2021 року рішенням Білгород Дністровського міськрайонного суду Одеської області шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] намагалася домовитись з [PERSON] мирним шляхом вирішити питання щодо розподілу придбаного за спільні кошти у шлюбі частки житлового будинку, які фактично були куплені, однак відповідач ухиляється добровільно вирішити дане питання. Дані обставини і стали підставою для звернення позивачки до суду із відповідною позовною заявою. Згідно\~ст. 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Оскільки згідно розписки від 16.12.2020 року про отримання від [PERSON] і [PERSON] завдатку за квартиру (71/1000 частин житлового будинку [ADDRESS] ) та обов`язку у попередніх власників квартири, які не являються ані родичами, ані знайомими для колишнього подружжя [PERSON] , щодо обов`язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, тому фактично 15.03.2021 року відбулося не дарування майна, а його купівля - продаж у розумінні\~ст. 655 ЦК України. Відповідно\~ст. 235 ЦК України\~удаваним правочином є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину. який сторони насправді вчинили. Враховуючи що сторони спірного правочину, фактично уклавши та виконавши договір купівлі - продажу, формально уклали та нотаріально посвідчили договір дарування. У пункті 25\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9\~роз`яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі\~статті 235 ЦК України\~має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені\~статтею 216 ЦК України. можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Таким чином, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою. документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. При цьому відмінність полягає у характері правовідносин, а не у суб`єктному складі їх учасників. Позивач, заявляючи вимогу про визнання договору удаваним, має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті. які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Тобто, позивач повинен довести, що за удаваним договором сторони свідомо, з певною метою, документально оформили правочин, але насправді між ними існують інші правовідносини. Враховуючи вищезазначені норми, а також факти (розписка про отримання завдатку за спірне майно з метою нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 16.12.2020 року, довіреність від 15.03.2021 року), згідно яких сторонами дійсно було вчинено правочин який приховував інший, у зв`язку з чим позивачка просить визнати договір дарування 71/1000 частин житлового будинку [ADDRESS] , укладений 15 березня 2021 року між дарувателями [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та обдарованим [PERSON] удаваним правочином, що приховує насправді укладений 15.03.2021 року між продавцями [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та покупцем [PERSON] договір купівлі-продажу 71/1000 частин житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. 1\~ст. 63 Сімейного Кодексу України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1\~ст. 69 Сімейного Кодексу України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1\~ст. 70 Сімейного Кодексу України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно\~ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальна громада, якщо інше не встановлено законом. Майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно набуте в результаті спільної праці та спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним в письмовій формі. 71/1000 частин житлового будинку [ADDRESS] були придбані за спільні грошові кошти колишнього подружжя [PERSON] - позивачки і відповідача в результаті спільної праці, у зв`язку з чим позивачка вважає спірне майно об`єктом спільної сумісної власності та вважає за необхідне визнати за собою право спільної сумісної власності на 71/1000 частин житлового будинку [ADDRESS] за [PERSON] і [PERSON] та визнати за [PERSON] право на 71/2000 частин житлового будинку [ADDRESS] . Вищезазначені висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.12.2018 року у справі № 2-4440/11. Відповідно до ст.6\~Європейської конвенції\~з прав\~людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, а також з огляду на те, що відповідач позовні вимоги визнав, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з чим такий позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved