Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-02 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» (далі - ДП УСТФ «Укртелефільм»), в якому просили: стягнути з відповідача на користь: - [PERSON] середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто по день постановлення рішення суду по справі, в тому числі за період з 31.03.2018 до 22.04.2020 включно в сумі 312 959,16 грн; - [PERSON] середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто по день постановлення рішення суду по справі, в тому числі за період з 24.04.2018 до 22.04.2020 включно в сумі 216 785,00 грн; - [PERSON] середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто по день постановлення рішення суду по справі, в тому числі за період з 24.04.2018 до 22.04.2020 включно в сумі 103 005,00 грн; - [PERSON] середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто по день постановлення рішення суду по справі, в тому числі за період з 17.05.2018 до 22.04.2020 включно в сумі 99 298,90 грн; Стягнути з ДП УСТФ «Укртелефільм» на користь: - [PERSON] відшкодування моральної шкоди за невиплачену тривалий час заробітну плату, що є порушенням трудових прав позивача і змусило його звернутися до суду за їх захистом, в розмірі 80 967,00 грн; - [PERSON] відшкодування моральної шкоди за невиплачену тривалий час заробітну плату, що є порушенням трудових прав позивача і змусило його звернутися до суду за їх захистом, в розмірі 107 919,00 грн; - [PERSON] відшкодування моральної шкоди за невиплачену тривалий час заробітну плату, що є порушенням трудових прав позивача і змусило його звернутися до суду за їх захистом, в розмірі 49 140,00 грн; - [PERSON] відшкодування моральної шкоди за невиплачену тривалий час заробітну плату, що є порушенням трудових прав позивача і змусило його звернутися до суду за їх захистом, в розмірі 50 085,00 грн. При необхідності вийти за межі позовних вимог та вжити всіх заходів для поновлення та захисту прав Позивачів; Постановити окрему ухвалу щодо порушення керівником Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів Укртелефільм», а саме головою комісії з перетворення Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» [PERSON] законодавства щодо оплати праці, зокрема, статті 15 Закону України «Про оплату праці» (безпідставна невиплата заробітної плати, нецільове використання коштів), законодавства щодо виконання судових рішень, зокрема статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів (невиконання судових рішень щодо виплати заборгованості із заробітної плати, невиконання судових рішень щодо арешту рухомого майна та коштів на рахунку), що має наслідком відповідальність, зокрема згідно статей 175, 382 Кримінального кодексу України; Надіслати окрему ухвалу до: - Дніпровського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві (вулиця Червоноткацька, 2, Київ, 02000); - Київська місцева прокуратура № 4 (Дніпровський район), 02094, м. Київ, вул. Ю. Поправки, буд. 14-а; - Державний комітет телебачення та радіомовлення (01001, м. Київ, вул. Прорізна, 2); - Державна аудиторська служба України (04070, м. Київ, вул. Сагайдачного, 4); - ПАТ Національна суспільна телерадіокомпанія України (04119, м. Київ, вул. Мельникова, буд. 42); - Державна служба України з питань праці (01601, м. Київ, вул. Десятинна, 14). Позовні вимоги мотивують тим, що позивачі працюють в Українській студії телевізійних фільмів Укртелефільм, а саме: [PERSON] - з 08.10.1986 на посаді начальнику відділу кадрової та адміністративної роботи; [PERSON] - з 03.05.2013 на посаді заступника генерального директора; [PERSON] - з 14.07.1982 на посаді чергового; [PERSON] - з 18.11.1995 на посаді освітлювача. З початку 2018 року відповідач, посилаючись на складне економічне становище та відсутність коштів та перебування ДП УСТФ «Укртелефільм» в стані реорганізації шляхом перетворення ДП УСТФ «Укртелефільм» у Публічне акціонерне товариство «Укртелефільм», відмовився виплачувати позивачам заробітну плату, в результаті чого у нього виникла заборгованість перед позивачами, що підтверджується судовими наказами, зокрема: відносно [PERSON] судові накази № 755/19540/17 від 22.12.2017, № 755/4028/18 від 21.03.2018, № 755/7408/18 від 17.05.2018, оригінали яких знаходяться в матеріалах зведеного виконавчого провадження № 54434069; відносно [PERSON] судові накази № 755/19494/17 від 26.12.2017, № 755/4029/18 від 21.03.2018, № 755/8640/18 від 08.06.2018, оригінали яких знаходяться в матеріалах зведеного виконавчого провадження № 54434069; відносно [PERSON] судові накази № 755/19468/17 від 20.12.2017, № 755/3826/18 від 15.03.2018, № 755/8643/18 від 08.06.2018, оригінали яких знаходяться в матеріалах зведеного виконавчого провадження № 54434069; відносно [PERSON] судові накази № 755/19465/17 від 20.12.2017, № 755/3829/18 від 15.03.2018, № 755/8644/18 від 08.06.2018, оригінали яких знаходяться в матеріалах зведеного виконавчого провадження № 54434069. Нещодавно позивачам стало відомо про нібито звільнення усіх штатних працівників підприємства, які 16.01.2018 р. подали до НАБУ заяву про вчинення кримінального правопорушення службовими особами відповідача. Зокрема, [PERSON] звільнена з 30.03.2018, [PERSON] - з 23.04.2018, [PERSON] - з 23.04.2018 та [PERSON] - з 16.05.2018, проте при звільненні їм не була виплачена заборгованість із заробітної плати та не проведено повний розрахунок внаслідок звільнення. Зазначали, що через невиплату заробітної плати в день звільнення ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» зобов`язане відповідно ч.1 ст.117 КЗпП України виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку по день ухвалення рішення суду виходячи із середньоденної заробітної плати [PERSON] у розмірі 606,51 грн; [PERSON] - 433,57 грн; [PERSON] - 206,01 грн та [PERSON] - 204,74 грн. Таким чином, середній заобіток за весь час затримки розрахунку при звільненні становить: щодо [PERSON] - 312 959,16 грн за період з 31.03.2018 по 22.04.2020 (день звернення до суду); щодо [PERSON] - 216 785 грн за період з 24.02.2018 по 22.04.2020 (день звернення до суду); щодо [PERSON] - 103 005 грн за період з 24.02.2018 по 22.04.2020 (день звернення до суду) та щодо [PERSON] - 99 298,90 грн за період з 17.05.2018 по 22.04.2020 (день звернення до суду). Також вказували, що тривале затримання заробітної плати, яке допустив відповідач, призвело до їх моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від кожного з них додаткових зусиль для організації свого життя, вони постійно хвилюються, позбавлені можливості забезпечувати свою сім`ю на належному рівні, у них відсутня можливість зустрічатись із своїми друзями та родичами. 25.09.2020 ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та встановлено сторонам строк на реалізацію процесуального права подачі заяв по суті позовних вимог. Згідно вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. Відповідач 28.10.2020 подав до суду письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до якого вважає позовну заяву необґрунтованою, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, зазначивши, що позивачів дійсно звільнено із займаних посад ДП УСТФ «Укртелефільм»: [PERSON] на підставі наказу від 27.03.2018 № Н-327/1 з 30.03.2018 згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України; [PERSON] на підставі наказу від 20.04.2018 № 26/3-К з 23.04.2018 згідно з п. 3 ст. 40 КЗпП України; [PERSON] на підставі наказу від 20.04.2018 № 26/4-К з 23.04.2018 згідно з п. 3 ст. 40 КЗпП України та [PERSON] на підставі наказу від 24.05.2018 № К-34/11 з 24.05.2018 згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України. Про звільнення позивачі були повідомлені у встановленому законом порядку. Відповідач вказує, що на день звільнення позивачі були відсутні на робочому місці, про що надав табель обліку робочого часу за березень, квітень та травень 2018 року, а, отже, вважає, що виплата усіх сум, що належать працівнику відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України повинна бути здійснена не пізніше наступного дня після пред`явлення вимоги про розрахунок. Проте позивачі не зверталися із вимогою про розрахунок. Також зазначає, що на підставі судових наказів вже стягнуто суми заборгованості на час звільнення, а саме по лютий 2018 року включно, оскільки згідно з табелями обліку робочого часу за березень, квітень та травень 2018 року [PERSON] була відсутня на роботі у березні 2018 року, [PERSON] та [PERSON] у березні-квітні 2018 року, [PERSON] у березні-травні 2018 року, а іншої заборгованості перед позивачами підприємство не має. Враховуючи наявність судових наказів про стягнення заборгованості із заробітної плати, вважає, що наразі взагалі відсутній предмет спору. Оскільки відсутня заборгованість із виплати заробітної плати, тому вимоги про стягнення моральної шкоди вважає безпідставними. У відповіді на відзив від 17.11.2020 позивачі зазначають, що журнали контролю виходу на роботу за березень, квітень травень 2018 року мають суттєві невідповідності з табелями обліку робочого часу, які складені відповідачем за різними формами, є спотвореними та не відповідають дійсним обставинам. Вважають, що відповідач на власний розсуд обрав дні звільнення кожного з них, оскільки вони (позивачі) кожного робочого дня перебували на своїх робочих місцях у березні та квітні та у травні - коли їх допускала адміністрація відповідача. Вказують, що факт недопуску у травні 2018 року на робочі місця підтверджується актами від 4 та 31 травня 2018 року та листом від 05.06.2018 № М-2713/125/50-2018. Згідно табелів обліку робочого часу (оригінали яких приховуються відповідачем), які велися керівниками структурних підрозділів відповідача, в період з січня по квітень 2018 року позивачі були присутні на робочому місці у робочі дні. Також наголошують, що відповідач не повідомляв у встановленому законом порядку про їх звільнення, а докази направлення та/або вручення наказів про звільнення відсутні. Щодо викладених у відзиві доводів про відсутність вимоги про розрахунок, вказують, що неодноразово зверталися до відповідача з вимогою про виплату заборгованості із заробітної плати. Також вказують, що вони у складі трудового колективу ДП УСТФ «Укртелефільм» подавали заяви до правоохоронних та інших органів про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, наслідком чого стало порушення кримінальних справ, притягнення колишнього генерального директора [PERSON] (яким підписано накази про звільнення та листи повідомлення про звільнення) до кримінальної відповідальності. 01.12.2020 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, у якому вказує, що ДП УСТФ «Укртелефільм» відповідно до наказу Державного комітету телебачення і радіомовлення від 21.12.2017 № 519 зі змінами від 06.04.2018 перебуває у стані реорганізації шляхом перетворення, про що було внесено відповідні дані до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 21.12.2018 р. Отже з 21.12.2017 до теперішнього часу право діяти від імені відповідача та підписувати від його імені документи має виключно голова комісії з перетворення [PERSON] , а додані до відповіді на відзив дублікати табелів обліку робочого часу та інші документи підписані неуповноваженим на те особами. Крім того, стверджує, що заяви позивачів з вимогою погасити заборгованість із заробітної плати, які додані до відповіді на відзив, містять підпис невідомих осіб без зазначення інформації про особу підписанта, а проставлений штамп не відповідає найменуванню відповідача, визначеному у Статуті. Решта доводів є аналогічними за змістом відзиву від 17.11.2020. Поряд з цим, зазначає, що у відповідь на адвокатський запит представника позивачів від 18.02.2020, підприємством 26.02.2020 на надано відповідь та додано копії наказів про звільнення позивачів. У поясненнях щодо обставин, викладених у запереченнях, які надійшли 10.03.2021 від представника позивачів - адвоката Глазкова Є.С. він посилається на те, що відповідь на адвокатський запит не отримував, а з доданої у якості доказу направлення відповіді поштової квитанції не можливо встановити, на яку саме адресу її направлено. Крім того, дані про відправлення № 0209108630927 не зареєстровані у системі згідно з даними вебсайту АТ «Укрпошта». У поясненнях щодо обставин, викладених у запереченнях, які надійшли 16.04.2021 представник позивачів - адвокат Глазкова Є.С. зазначає, що складання табелів обліку робочого часу, а також визначення відповідальних осіб за складання табелів обліку робочого часу у структурних підрозділах ДП «УСТФ «Укртелефільм» прямо відноситься до посадових обов`язків начальника кадрової та адміністративної роботи [PERSON] , будь-яких окремих дозвіллів від керівництва на виконання нею цих трудових функцій їй не потрібно. Крім того, відсутні будь-які накази та розпорядження з боку голови та членів ліквідаційної комісії ДП «УСТФ «Укртелефільм» про покладення вказаних функцій на іншу посадову особу. Вказує, що інформацію в табелі обліку робочого часу щодо позивачів було внесено за наступних обставин: до відділу кадрів надійшли накази щодо надання щорічних відпусток певним особам, в тому числі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , на підставі яких, як первісних кадрових документів було визначено, що вказані особи повинні перебувати у відпустці та відповідна інформація була занесена до табелів обліку робочого часу за березень 2018 pоку, оскільки у начальника кадрової та адміністративної роботи не було підстав вважати, що вказані накази залишилися не виконаними. Однак у подальшому стало відомо, що в порушення ст. 21 Закону України «Про відпустки» заробітна плата вказаним працівникам за період перебування у відпустці (до її початку) виплачена не була і ці працівники вирішили скористатися своїм правом на перенесення щорічної відпустки згідно ст. 11 Закону України «Про відпустки» та продовжили виходити на роботу для виконання своїх посадових обов`язків. На Державному підприємстві «УСТФ «Укртелефільм» у якості первісного документу фіксації виходів на роботу використовувалися Книги реєстрації виходу на роботу працівників АУП, бухгалтерії, відділу економіки та виробництва, ТВО. При фактичному виході на роботу працівники розписувалися у цих книгах, а у разі їх відсутності проставлялася відповідна відмітка. Враховуючи, що працівники ДП «УСТФ «Укртелефільм», у тому числі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] скористалися своїм правом на перенесення відпустки і у березні 2018 року фактично виходити на роботу для виконання своїх посадових обов`язків, про що були наявні відповідні записи у первісній документації (Книгах реєстрації виходу на роботу), то в подальшому було скореговано табелі обліку використання робочого часу шляхом внесення фактичної інформації про виконання трудових обов`язків вказаними працівниками протягом березня 2018 року. Зауважує, що належним доказом того, що позивачі перебували на своїх робочих місцях у березні, [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] у квітні, а також [PERSON] у травні 2018 року є виданий відповідачем наказ № П-03 від 03.03.2018 «Про введення в дію штатного розпису ДП УСТФ «Укртелефільм» на 2018 рік та скорочення працівників». Тобто цей був виданий у березні 2018 року (коли працівники ще допускалися до свої робочих місць) та для ознайомлення усіх працівників підприємства, в тому числі позивачів, був розміщений на дошці оголошень у вестибюлі ДП УСТФ «Укртелефільм», а позивач [PERSON] , як начальник кадрової та адміністративної роботи, проводила організаційні заходи з кадрових питань відповідно до норм чинного законодавства, а саме: попередження профспілкової організації (голова [PERSON]) та незалежну профспілку (голова [PERSON] ) щодо звільнення зазначених у наказі працівників. Відповідно до п. 6 даного наказу контроль за його виконанням було покладено на заступника генерального директора ДП УСТФ «Укртелефільм» - [PERSON]. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як вбачається з матеріалів справи, позивачів звільнено із займаних посад ДП УСТФ «Укртелефільм»: [PERSON] на підставі наказу від 27.03.2018 № Н-327/1 з 30.03.2018 згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України; [PERSON] на підставі наказу від 20.04.2018 № 26/3-К з 23.04.2018 згідно з п. 3 ст. 40 КЗпП України; [PERSON] на підставі наказу від 20.04.2018 № 26/4-К з 23.04.2018 згідно з п. 3 ст. 40 КЗпП України та [PERSON] на підставі наказу від 24.05.2018 № К-34/11 з 24.05.2018 згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України. Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі вказували на те, що при звільненні їм не була виплачена заборгованість із заробітної плати та не проведено повний розрахунок внаслідок звільнення. Отже, у даній справі не вирішується питання щодо законності звільнення працівника чи поновлення на роботі, а тому посилання позивачів та їхнього адвоката, які викладені у відповіді на відзив та поясненнях до заперечень, що стосуються правових питань виконання позивачами як працівниками ДП УСТФ «Укртелефільм» трудових обов`язків та законності процедури їх звільнення, окрім як виплати всіх сум, що належать їм в день звільнення, є безпідставними, так як не відносяться до предмета спору. Судом встановлено, що на підставі судового наказу Дніпровського районного суду м. Києва від 22.12.2017 (справа № 755/19540/17) стягнуто з Української студії телевізійних фільмів Укртелефільм на користь [PERSON] заборгованість за нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року в розмірі 17 430 грн. 76 коп.; заборгованість за нараховану, але не виплачену матеріальну допомогу за 2015 рік у сумі 77 112 грн, а всього стягнуто 94 642 грн. 76 коп. Судовим наказом цього ж суду від 21.03.2018 (справа № 755/4028/18) стягнуто заборгованість нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.06.2017 по 31.12.2017, в сумі 59 268,23 грн, а на підставі судового наказу від 17.05.2018 (справа № 755/7408/18) - заборгованість по заробітній платі за період з 02 січня 2018 року по 31 березня 2018 року у розмірі 99 849 грн 65 коп. Оригінали судових наказів знаходяться в матеріалах зведеного виконавчого провадження № 54434069). На підставі судового наказу Дніпровського районного суду м. Києва від 26.12.2017 (справа № 755/19494/17) стягнуто з Української студії телевізійних фільмів Укртелефільм на користь стягувача [PERSON] , заборгованість по нарахованій, але не виплаченій сумі заробітної плати за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року у розмірі 27 699,79 грн нараховану, але не виплачену матеріальну допомогу за 2015 рік в розмірі 102 780 грн, а всього стягнуто в сумі 130 479 грн. 79 коп. Судовим наказом цього ж суду від 21.03.2018 (справа № 755/4029/18) стягнуто заборгованість нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.06.2017 по 31.12.2017, в сумі 48 265 грн 86 коп., а на підставі судового наказу від 08.06.2018 (справа № 755/8640/18) - заборгованість за нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01.01.2018 року по 31.03.2018 року в розмірі 43 832,23 грн. Оригінали судових наказів знаходяться в матеріалах зведеного виконавчого провадження № 54434069. На підставі судового наказу Дніпровського районного суду м. Києва від 20.12.2017 (справа № 755/19468/17) стягнуто з Української студії телевізійних фільмів Укртелефільм на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі підприємства за період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року станом на 01.12.2017 року у розмірі 9 034,93 грн. та матеріальної допомоги за 2015 рік у розмірі 46 800 грн, а всього стягнуто 55 834 грн 93 коп. Судовим наказом цього ж суду від 15.03.2018 (справа № 755/3826/18) стягнуто заборгованість нарахованої, але не виплаченої матеріальної допомоги за 2017 рік в сумі 24412 грн 35 коп., а на підставі судового наказу від 08.06.2018 (справа № 755/8643/18) заборгованість за нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01.01.2018 року по 31.03.2018 року в розмірі 34 854,80 грн. Оригінали судових наказів знаходяться в матеріалах зведеного виконавчого провадження № 54434069. На підставі судового наказу Дніпровського районного суду м. Києва від 20.12.2017 (справа № 755/19465/17) стягнуто з Української студії телевізійних фільмів Укртелефільм на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі підприємства за період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року станом на 01.12.2017 року у розмірі 16 562,57 грн. та матеріальної допомоги за 2015 рік у розмірі 47 700 грн, а всього стягнуто 64 262 грн 57 коп. Судовим наказом цього ж суду 15.03.2018 (справа № 755/3829/18) заборгованість нарахованої, але не виплаченої матеріальної допомоги за 2017 рік в сумі 13436 грн 16 коп., а на підставі судового наказу від 08.06.2018 (справа № 755/8644/18) заборгованість за нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01.01.2018 року по 31.03.2018 року в розмірі 27 943,76 грн. Оригінали судових наказів знаходяться в матеріалах зведеного виконавчого провадження № 54434069. Матеріали справи не містять доказів виконання вищевказаних судових рішень відповідачем. Частиною 4 статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи. Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідач не заперечував перебування на виконанні судових наказів про стягнення заборгованості із заробітної плати відносно: - [PERSON] № 755/19540/17 від 22.12.2017, № 755/4028/18 від 21.03.2018, № 755/7408/18 від 17.05.2018; - [PERSON] № 755/19494/17 від 26.12.2017, № 755/4029/18 від 21.03.2018, № 755/8640/18 від 08.06.2018; - [PERSON] № 755/19468/17 від 20.12.2017, № 755/3826/18 від 15.03.2018, № 755/8643/18 від 08.06.2018; - [PERSON] № 755/19465/17 від 20.12.2017, № 755/3829/18 від 15.03.2018, № 755/8644/18 від 08.06.2018. Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19) та постанові Верховного Суду від 09 лютого 2022 року (справа № 213/718/20; провадження № 61-4077св21). Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. Відповідач вказує, що на день звільнення позивачі були відсутні на робочому місці, а, отже, вважає, що виплата усіх сум, що належать працівнику відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України повинна бути здійснена не пізніше наступного дня після пред`явлення вимоги про розрахунок, з якою позивачі не зверталися, а, враховуючи наявність судових наказів, вважає, що наразі взагалі відсутній предмет спору. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа Суханов та Ільченко проти України) майно може являти собою існуюче майно або засоби, включаючи право вимоги відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні законне сподівання / правомірне очікування стосовно ефективного здійснення права власності. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У статті 116 КЗпП України зазначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено, що заборгованість по заробітній платі на день видачі наказів про звільнення позивачів [PERSON] складала 99 849 грн 65 коп., [PERSON] - 43 832,23 грн; [PERSON] - 34 854,80 та [PERSON] - 27 943,76 грн. Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У статті 116 КЗпП України зазначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Саме на роботодавця покладається обов`язок довести відсутність порушення вимог трудового законодавства при звільненні працівника. Підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника. Аналіз норм статей 116, 117 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що відсутність коштів у роботодавця у зв`язку з накладенням органами Державної виконавчої служби арештів не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів і не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Висновок щодо застосування статті 117 КЗпП України викладено у постанові Верховного Суду України від 03 липня 2013 року у справі № 6-64цс13 та підтримано Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду, зокрема у постанові від 03 січня 2018 року у справі № 331/2814/16-ц (провадження № 61-1114св17). У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснено, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Оскільки відповідачем фактично не проведено розрахунків з позивачами, матеріали справи не містять підтвердження письмового повідомлення ДП «УСТФ «Укртелефільм» чи органом державної виконавчої служби про виконання рішення (судових наказів) боржником, та враховуючи, що позивачі звернулися до суду 27.04.2020 з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 09.10.2020 на адресу відповідача надійшла ухвала про відкриття провадження, копія позовної заяви з додатками, тому період, який слід враховувати при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку, починається з 10.10.2020 (наступний день після отримання відповідачем вимоги про розрахунок) та закінчується днем постановлення рішення суду. Заявлений позивачами у позові розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є явно неспівмірним шкоді, зокрема сумі невиплаченої заробітної плати. Згідно із законом підприємство, установа, організація зобов`язані провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Верховний Суд зазначає, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18, зазначила, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване також на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані передусім не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу матеріальної відповідальності роботодавця, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку зі звільненням працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Абзацом 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку, визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Як зазначено в абз.4 п.2 розділу ІІ Порядку, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за за попередні два місяці роботи. Відповідно до п.8 розділу ІV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином, розрахунок виплати середнього заробітку за прострочення належних при звільненні позивачів виплат становить, з дня наступного після отримання відповідачем вимоги про розрахунок 10.10.2020 по день ухвалення рішення судом, та визначається шляхом множення середньоденного заробітку на кількість робочих днів протягом усього часу прострочення, що становить: щодо [PERSON] : 606,51 грн х 453 робочих дні = 274 749, 03 грн; щодо [PERSON] : 433,57 грн х 453 робочих дні = 196 407,21 грн; щодо [PERSON] : 206,01 грн х 453 робочих дні = 93 322,53 грн; щодо [PERSON] : 204,74 грн х 453 робочих дні = 92 747,22 грн. В той же час, суд, з урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду, встановлених судом фактичних обставин справи, розміру середньоденної заробітної плати позивачів, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, дій відповідача, дійшов висновку, що розумним, справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивачів виплат, має дорівнювати розміру заборгованості по заробітній платі на день видачі наказів про звільнення позивачів, та вважає за необхідне стягнути на користь [PERSON] - 99 849 грн 65 коп., [PERSON] - 43 832,23 грн; [PERSON] - 34 854,80 та [PERSON] - 27 943,76 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивачів, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, але є співмірною розміру заборгованості. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Оскільки судом встановлено, що позивачам тривалий час не була виплачена заробітна плата за січень та лютий 2018 року, для відновлення своїх порушених прав вони були змушені звернутися до суду, суд вважає наявними підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди. Внаслідок невиконання рішення суду (судових наказів) про стягнення на користь позивачів нарахованої, але невиплаченої заробітної плати протягом досить тривалого часу, позивачам завдана моральна шкода, яка виразилась в їх фізичних та психологічних стражданнях, оскільки вони тривалий час не могли отримати кошти, у зв`язку з чим вони та їхні родини були поставлені в скрутне матеріальне становище, що стало наслідком зміни звичного способу життя, а тому суд вважає безпідставними посилання відповідача на відсутність правових підстав для стягнення моральної шкоди. При визначені розміру відшкодування моральної шкоди, завданої кожному з позивачів, суд враховує вимоги виваженості, розумності та справедливості, характер та тривалість заподіяння душевних страждань та вважає, що достатнім та співмірним зі змістом порушених трудових прав розміром для компенсації такої шкоди буде сума по 5 000 грн, яка і підлягає стягненню з відповідача на користь кожного з позивачів. Відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачів підлягає до стягнення судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем [PERSON] при зверненні до суду сплачено судовий збір за позовну вимогу майнового характеру у розмірі 3 129,59 грн, при цьому вимоги задоволено частково на суму 99 849,65 грн, що складає 31,9% від заявлених вимог (99 849,65 грн х100%/312 959,16 грн),

Outcome: partial