Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з заявою в якій просить встановити фат смерті [INFO] її колишнього чоловіка [PERSON] , [INFO] , про що була зроблена державна реєстрація факту смерті Бронницьким відділом ЗАГС Головного управління ЗАГС Московської області м.Бронниці, актовий запис №170219500000300640005 від 20.11.2021року. Свою заяву обґрунтовує тим, що вона ,22.08.2009 року , уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] . Від цього шлюбу народилася дитина син [PERSON] , [INFO] . 24 квітня 2017 року Жовтневим районним судом м.Маріуполя Донецької області шлюб між нею та [PERSON] було розірвано. [INFO] [PERSON] помер, про що була зроблена державна реєстрація факту смерті Бронницьким відділом ЗАГС Головного управління ЗАГС Московської області м.Бронниці, актовий запис №170219500000300640005 від 20.11.2021року. На даний час виникла необхідність щодо отримання дублікату вищевказаного свідоцтва про смерть в інтересах малолітнього сина [PERSON] виданого органом РАГС України, оскільки при зверненні до заінтересованій особи остання надала письмову відмову в реєстрації факту смерті її чоловіка. [PERSON] змушена звернутися до суду, для захисту прав свого неповнолітнього сина. В судовому засіданні [PERSON] заяву підтримала з підстав, викладених у заяві, просила її задовольнити. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, направив суду заяву про розгляд справи у його відсутність, не заперечував проти задоволення заяви. Суд, заслухавши заявника, розглянувши заяву та додані матеріали, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, приходить до висновку, що вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид не позовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно роз`яснень, викладених у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. У відповідності до п.1 постанови Пленуму ВС України від 31.03.1995 року №5 "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз.2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Згідно частини 2 ст.317 ЦПК України справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Оцінюючи докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Згідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для органів, які реєструють такі факти або оформляють права, що виникають у зв`язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.08.2009 року по 24 квітня 2017 року (а.с.10). Від шлюбу народився син [PERSON] , [INFO] , батьками якого вказані [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Відповідно до копії свідоцтва про смерть [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в м.Бронниці Московської області, РФ (а.с.8). Факт смерті громадянина України підлягає державній реєстрації шляхом внесення запису до Єдиного державного реєстру актів цивільного стану України. Внесення до Реєстру запису про смерть та наступна видача свідоцтва про смерть є підставою для настання правових наслідків смерті, серед яких вступ у спадщину, що залишилась після померлого. Згідно Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5, підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть); б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024. Вказані документи (лікарське свідоцтво про смерть та фельдшерська довідка про смерть) у випадку, якщо смерть настала на території України, подаються за формою, ще затверджена Міністерством охорони здоров`я України. Але, оскільки [PERSON] помер на території Росії, з якою розірвані дипломатичні відносини, і неможливо, а єдиним шляхом його отримання та захисту прав родичів та спадкоємців померлого є звернення до суду за встановленням факту, що має юридичне значення.\~\~\~\~\~\~\~\~ Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на території іноземної держави, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Виходячи з наявних у справі доказів вбачається, що можливості зареєструвати смерть [PERSON] на підставі вищезазначеного немає. Крім цього, у заявниці немає можливості витребувати повторне свідоцтво про смерть, оскільки відповідно листа Міністерства юстиції України від 21.03.2022 року № 25814/12.1.1/32-22 у період воєнного стану не здійснюється будь-яке листування з установами росії. З урахуванням наведеного, відновлення порушених прав заявниці, яка діє ,також, в інтересах неповнолітнього сина, неможливо в іншій спосіб, як встановлення даного юридичного факту в судовому порядку. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України\~\~№ 5 від 31.03.95\~\~м.Київ\~\~"Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" Заяви про встановлення факту смерті особи в певний час (п.7 ст.273 ЦПК) приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обгрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. \~Наведене свідчить, що факт смерті [PERSON] є доведеним, та враховуючи, що [PERSON] помер в Росії, реєстрація його смерті органом державної реєстрації актів цивільного стану є неможливою, а встановлення факту смерті необхідне для отримання свідоцтва про смерть легітимним державним органам, суд приходить до висновку, що вимоги заявника законні, обґрунтовані і підлягають задоволенню. Зважаючи на довідку від 06.07.2022 року № 1632-5001839365 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, заявник є особою, звільненою від сплати судового збору на підставі положень п. 21 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи не сплачуються.

Outcome: approved