Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним договору споживчого кредиту, де позовні вимоги визначає наступним: « Визнати недійсним збільшення кредитного ліміту за угодою №SAMDN50000041122217 від 17.02.2011 року, АТ КБ «ПриватБанк» (ЄРДПОУ: 14360570), а також нарахування відсотків, пені, тощо, [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на заборгованість по карті Універсальна Gold № [NUMBER] (рахунок - [NUMBER] ), угода №SAMDN50000041122217 від 17.02.2011року, яка утворилась після 04.09.2021 року. Визнати недійсним Договір споживчого кредиту №21090631949085 від 06.09.2021 року, на суму 8499,00грн, строком на 15 місяців, по сервісу «Оплата частинами» АТ КБ «ПриватБанк» в Інтернет магазині Foxtrot_FTD група компаній"Фокстрот". Визнати недійсним Договір споживчого кредитування №21090531940127 від 05.09.2021 року, на суму 10999,00грн, строком на 13 місяців, по сервісу «Оплата частинами» АТ КБ «ПриватБанк» в Інтернет магазині Foxtrot_FTD група компаній "Фокстрот". Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивач є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» - власником картки Універсальна Gold № [NUMBER] , рахунок - [NUMBER] , угода №SAMDN50000041122217 від 17.02.2011р. 08 вересня 2021 року, йому стало відомо про те, що невідомі треті особи, отримали доступ до його контактного (фінансового) номеру: [NUMBER] , та до банківського рахунку відкритого в АТ КБ «ПриватБанк» і в період з 04 по 08 вересня 2021 року, сторонніми третіми особами шахрайськими діями, було збільшено кредитний ліміт по карті універсальна на суму 16590,23 грн. (шістнадцять тисяч п`ятсот дев`яносто гривень, 23 коп.), були оформлені Договори споживчого кредитування по сервісу «Оплата частинами» АТ КБ «ПриватБанк» в Інтернет магазині Foxtrot_FTD група компаній"Фокстрот" (Договори: №21090631949085 від 06.09.2021 року, на суму 8499,00грн, строком на 15 місяців, та №21090531940127 від 05.09.2021 року, на суму 10999,00грн, строком на 13 місяців) на загальну суму 19498,00 (дев`ятнадцять тисяч чотириста дев`яносто вісім грн.., 00коп), а також отримані кредитні кошти з інших мікрофінансових організацій на суму 28926,00 (двадцять вісім тисяч дев`ятсот двадцять шість грн.., 00коп.). Загальна сума набраних шахраями на його ім`я споживчих кредитів та мікрозаймів в різних фінансових установах становить 65 014,23 гривень (шістдесят п`ять тисяч чотирнадцять грн.., 23 коп.). Позивачем до Вільнянського відділення поліції №2 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області, 08.09.2021 року, було подано заяву про вчинення відносно нього злочинних дій, а саме: -укладення на його ім`я договорів онлайн-кредиту, в тому числі мікро кредити в мікрофінансових організаціях (МФО); - збільшення від його імені кредитного ліміту по карті Універсальна Gold № [NUMBER] , рахунок - [NUMBER] , та оформлення Договорів споживчого кредиту по сервісу «Оплата частинами» АТ КБ «ПриватБанк» в Інтернет магазині Foxtrot_FTD група компаній"Фокстрот"; - заволодіння отриманими кредитними коштами та товарами. За даним фактом відповідно до ст.185 КК України, порушено кримінальне провадження №12021087210000313 від 08.09.2021р., а позивача визнано потерпілим. Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини: 21.01.2011 між Чалим та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № Б/н (далі - Договір) у виді анкети-заяви, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За визначенням ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За ч.2 ст.16ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. За ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). За визначенням ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Позивач, обґрунтовуючи позов посилається на те, що оспорювані правочини він не вчиняв, визначені у позові договори не укладав. Оспорювані правочини вчинені іншими особами, в діях яких вбачаються ознаки кримінального правопорушення. Суд приходить до висновку про необґрунтованість позову та обрання позивачем неефективного способу захисту, оскільки особа, яка не вчиняла правочин, не може його оспорювати, оскільки не є стороною правочину. В такому випадку можуть мати місце наслідки нікчемності правочину. Так, при вирішенні питання застосування ст. 228 ЦК України слід ураховувати, що у ній встановлено два окремих види недійсних правочинів: ті, що порушують публічний порядок і є нікчемними (ч. 1 ст. 228 ЦК України), і ті, що вчинені з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства, і є оспорюваним (ч. 3 ст. 228 ЦК України), - ?недійсність їх прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність у судовому порядку на підставах, установлених законом (Постанова ВСУ від 18.11.2014 у справі № 21- 422а14)49. Згідно з п. 18 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України: 1)правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2)правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - ?землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що оспорювані правочини вчинені іншими особами, шляхом вчинення шахрайських дій, що мають ознаки кримінального правопорушення. Як на доказ зазначеної обставини, позивач посилається на те, що за даним фактом відповідно до ст.185 КК України, порушено кримінальне провадження №12021087210000313 від 08.09.2021р., а позивача визнано потерпілим. Обставини внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про кримінальне правопорушення не можуть судом сприйматись, як обставина доведення факту вчинення кримінального правопорушення певними особами та й відповідно вчинення правочину іншою(ими) особою(ами). Зазначені обставини можуть доводитись виключно вироком суду, який набрав законної сили, та можуть мати наслідки преюдиції обставин (питань фактів) встановлених за наслідками кримінального судочинства, при розгляді справи в порядку цивільного судочинства. Одночасно, суд зазначає, що встановлення обставин визначених ст.91 КПК України, не входить до обсягу завдання цивільного судочинства, визначеного ч.1 ст. 2 ЦПК України, у зв`язку з чим посилання позивача на обставину вчинення правочину іншими особами, суд залишає поза увагою. Отже, на підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість позову та відмову в його задоволенні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed