Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-08 00:00:00

У лютому 2021 року [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, який обґрунтований тим, що позивач на підставі ордеру № 2297 від 31.01.2002 року, виданого Дніпропетровським орендним підприємством «Дніпрошина», отримав у користування кімнату [ADDRESS] , загальною площею 17.0 кв.м., житловою площею 11.5 кв.м., як основний квартиронаймач. [PERSON] вселився у цю кімнату разом із дружиною [PERSON] . У березні 2019 року, доки позивач перебував у відрядженні, його дружина самовільно змінила замки до дверей кімнати, а всі речі [PERSON] віддала матері позивача. Після чого звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування цим житлом. Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2017 були задоволені позовні вимоги [PERSON] та визнано позивача таким, що втратив право користування кімнатою у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . В подальшому [PERSON] звернулась до органу приватизації та стала одноосібним власником житлової кімнати, отримавши свідоцтво про право власності на квартиру від 25.01.2019 року, реєстраційний № Г/18-2019, виданий Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради, і відразу ж продала спірне житло [PERSON] , згідно договору купівлі-продажу від 25.04.2019 р., що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Райською Т.М., серія та номер 3397. Позивач вважає такі дії своєї колишньої дружини незаконними, оскільки йому був виданий ордер на квартиру як основному квартиронаймачу, і він мав першочергове право на приватизацію вказаного житла. Проте [PERSON] зняла його з реєстрації за відсутності на те підстав, та одноособово оформила кімнату на себе, чим порушила право позивача на приватизацію згаданого житлового приміщення. Тому подальше відчуження кімнати на користь [PERSON] є незаконним. На підставі викладеного, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового приміщення [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Райською Тетяною Максимівною від 25.04.2019 року, за реєстр. № 3397. Скасувати державну реєстрацію права власності на приміщення [ADDRESS] за [PERSON] . Відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву, в якому вказує, що на момент придбання нею квартири було чинним заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2017, яким позивача визнано таким, що втратив право користування спірним приміщенням, тому приватизація та продаж цього майна, є законними. Процедура зняття з реєстрації позивача проведена у законний спосіб, на підставі вказаного заочного рішення суду, яке було чинним як на момент проведення зняття з реєстрації, так і тривалий час після визнання позивача таким, що втратив право користування кімнатою. Підстав для визнання договору купівлі-продажу немає, оскільки на момент його укладення не порушена жодна норма законодавства. Вимоги про визнання права власності на квартиру є необґрунтованими, оскільки передання майна, що перебуває у комунальній власності, здійснюється лише в межах процедури приватизації, а не за рішенням суду. З цих підстав відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] . Відповідача [PERSON] у відзиві на позовну заяву зазначає, що позивач не має права на подання даного позову, процедура зняття з реєстрації дотримана, а позивачем не реалізовано своє право на приватизацію та не вчинено комплекс юридично значимих дій для набуття права власності на житло. Посилаючись на такі обставини, відповідач [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні позову. У відповіді на відзив позивач вказує, що відповідачу було відомо, що квартира є спірною, і він вважає, що були порушені його права на приватизацію житла, тому відчуження кімнати на користь відповідача, є протиправним. Просить позов задовольнити повністю. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2021 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2021 року витребувано докази. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2022 року закрито підготовче засідання, справа призначена до розгляду. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явились, повідомлені судом у встановленому порядку. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного. Так, встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачу 31 січня 2002 року Дніпропетровським орендним підприємством «Дніпрошина» було видано ордер № 2297 на житлову площу в сімейному гуртожитку, за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 11.5 кв.м. Ордер виданий на родину з двох осіб: [PERSON] - основний квартиронаймач, та дружина - [PERSON] , член сім`ї. На момент видання ордеру № 2297 подружжя перебувало в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.10.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року по справі № 200/17337/17 визнано [PERSON] таким, що втратив право користування кімнатою [ADDRESS] , та знято його з реєстрації. Зазначене рішення оскаржувалось в різних судових інстанціях. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.11.2021 року це рішення скасовано, а в задоволенні позову [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, відмовлено. На даний час рішення переглядається у касаційній інстанції, згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень останньою є Ухвала Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 27.04.2022 р. про відкриття касаційного провадження. Спір виник з приводу того, що [PERSON] , будучи членом сім`ї позивача, скориставшись його тимчасовою відсутністю у спірному житлі, звернулась до суду з позовом та зняла його з реєстрації, змінила замки у кімнаті. Після чого звернулась до органу приватизації та приватизувала спірне житло на себе одноособово, отримавши свідоцтво про право власності на квартиру від 25.01.2019 року, реєстраційний № Г/18-2019, видане Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради. Надалі цю кімнату продала [PERSON] . Датою набуття права власності [PERSON] на спірну кімнату слід вважати 25 січня 2019 року. Вирішуючи спір, суд виходить з нижченаведеного. Згідно ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. За змістом ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Згідно з п. 17, 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженому наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 р., №396 громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), звертається в орган приватизації. Громадянином до органу приватизації подається, зокрема, ордер про надання жилої площі. Згідно зі ст. ст. 1, 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Таким чином, право на приватизацію мають, зокрема, особи, котрі мешкають в житлових приміщеннях гуртожитків, які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до ст. ст. 51, 58 ЖК, жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів. На підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відповідно Постанови ради Міністрів Української РСР від 11 грудня 1984 року №470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» розділ IV ст.ст.69-72, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів. Ордер вручається громадянинові, на ім`я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред`являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім`ї, включених до ордера. При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації; ордер зберігається як документ суворої звітності. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім`ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. Згідно з ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених п.2 ст.2 цього Закону, а саме не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Отже, кожна особа має право на приватизацію житлової площі, якою користується, в межах норм безоплатної приватизації. Суд вважає, що відповідач [PERSON] діяла недобросовісно, коли звернулась до органу приватизації, достеменно знаючи, що позивач має переважне право на приватизацію вказаного житла як основний квартиронаймач. Наявність заочного рішення про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування вказаним приміщенням, яке наразі скасоване, не може бути визнано достатньою підставою для позбавлення позивача житла, оскільки, на думку суду, втрата права користування житловим приміщенням, з поважних причин, не припиняє майнові відносини в частині права спільної сумісної власності подружжя та не змінює статусу позивача як основного квартиронаймача. В судовому засіданні встановлено, що позивач перебував у відрядженні, тобто був тимчасово відсутній у спірній кімнаті. Також в помешканні були його речі, які [PERSON] самостійно вивезла та передала матері позивача. Такі цілеспрямовані дії свідчать про наявність умислу [PERSON] з метою протиправного заволодіння житловою площею позивача. При цьому суд вказує, що дії учасників цивільних відносин повинні бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, не порушувати права інших осіб. В даному випадку отримання у власність всієї житлової площі одноособово [PERSON] є такою, що порушує права та законні інтереси позивача, пов`язані із приватизацією житлового фонду. При цьому судом встановлено, що у [PERSON] це єдине житло. Згідно договору купівлі-продажу від 25.04.2019 р., що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Райською Т.М., серія та номер 3397, [PERSON] продала [PERSON] житлове приміщення - кімнату у гуртожитку, за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.5. вказаного договору, Продавець [PERSON] стверджує, що на момент укладання та підписання цього правочину, за адресою відчужуваного приміщення, не проживають та не мають права користування діти, обмежено дієздатні чи недієздатні особи, а відносно приміщення немає прав третіх осіб. На думку суду, це положення договору не дотримане, оскільки на момент укладання спірного договору позивач мав право проживати у цьому житлі, мав право користування, оскільки на нього видавався ордер і він є основним квартиронаймачем, а також мав відповідні права на дане житло, що полягає у реалізації права на приватизацію. Суд бере до уваги, що ордер № 2297 від 31.01.2002 року у встановленому порядку недійсним не визнавався, не скасовувався, відомостей про переоформлення особового рахунку на іншу особу, відмінну від позивача, матеріали справи не містять. Не дотримано також п. 1.4. договору купівлі-продажу, оскільки відчужуване житлове приміщення було предметом обмеження, передбаченого чинним законодавством України. Так, [PERSON] як член сім`ї, мала у користуванні не всю площу займаної кімнати, а лише її частину, тобто Ѕ, а саме 8,5 кв.м. загальної площі, 5,75 кв.м. житлової. Відповідно й розпорядитись могла лише часткою належного приміщення, а не всім приміщенням. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). Відповідно до змісту п.п. 4,7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК 435-15 необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно з статтею 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків. Відповідно до частини 3 статті 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Приймаючи до уваги, що матеріалами справи доведено те, що вчиняючи оскаржуваний правочин [PERSON] діяла недобросовісно, з метою досягти інших правових наслідків, а саме ускладнити повернення спірного майна [PERSON] , а також знаючи, що на частину спірного житла претендує інша особа, відповідно маючи на неї права третіх осіб, які на момент укладення договору не були вирішені (зняті) у встановленому порядку, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу житлового приміщення [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, тому підлягає визнанню недійсним у повному обсязі. Похідну вимога про скасування державної реєстрації права власності також необхідно задовольнити, оскільки суд одночасно при визнанні договору недійсним повинен вирішити питання щодо виникнення, зміни чи припинення речових прав. Вимога про визнання права власності на частину спірного приміщення за [PERSON] не підлягає задоволенню, оскільки набуття права власності на житло здійснюється через процедуру його приватизації, тому суд не може підміняти відповідні органи та вирішувати питання про передання (визнання) за позивачем права власності на частину спірного житла. Суд відхиляє доводи відповідачів, що на момент приватизації були чинним заочне рішення, яким [PERSON] визнано таким, що втратив право користування житлом, оскільки таке рішення на даний час скасовано. Таке рішення є суперечливим, оскільки ухвалено без участі [PERSON] , тобто звертаючись із таким позовом [PERSON] мала на меті отримати не реальний судовий захист, а створити умови для зняття позивача з реєстрації та протиправно заволодіти його майном, й викинути його на вулицю. При цьому позивач все життя пропрацював на підприємстві «Дніпрошина», отримав житло, однак таке житло було протиправно вилучено у [PERSON] . Доводи відповідачів, що процедура приватизації була дотримана і законна, суд не може прийняти, оскільки судом встановлено порушення прав та законних інтересів позивача унаслідок позбавлення права на приватизацію житлової площі, якою він користувався. Підсумовуючи викладене, позовні вимоги слід задовольнити частково. Судовий збір слід стягнути з відповідачів на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial