Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-11 00:00:00

В червні 2020 року Адміністрація Державної прикордонної служби України звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (відповідач 1), [PERSON] (відповідач 2), [PERSON] (відповідач 3), [PERSON] (відповідач 4) про виселення та зняття з реєстрації, в якому просили зобов`язати відповідачів виселитись та знятись з реєстрації з службової квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги вмотивовані тим, що [PERSON] проходив військову службу в Державній прикордонній службі України та був звільнений з неї 11.11.2019 р та виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 15.11.2019 р. Під час проходження військової служби в Сумському прикордонному загоні в 1994 році [PERSON] та члени його сім`ї були забезпечені постійним житлом за адресою: [ADDRESS] , яку не здали. В подальшому відповідач 1 був переведений для проходження служби до Адміністрації Державної прикордонної служби України, де був забезпечений службовою квартирою [ADDRESS] на період проходження служби. Після звільнення з військової служби відповідачі в добровільному порядку не звільнили та не здали службове житло - квартиру [ADDRESS] . Звертає увагу, що вказаними діями порушуються права інших військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують службового житла. З огляду на те, що відповідач 1 був забезпечений житлом, як військовослужбовець, на теперішній час припинив трудові відносини з Адміністрацією Державної прикордонної служби України, він підлягає виселенню з усіма особами, які з ним проживають, без надання іншого житлового приміщення. Вказане стало підставою для звернення до суду. У відзиві на позов відповідач 1 заперечує щодо задоволення позову, зазначає, що жодного відношення до квартири за адресою: [ADDRESS] він немає, він та члени його сім`ї не були забезпечені вказаним житлом. Звертає увагу, що вислуга років [PERSON] складає більше 25 років, а за нормами ЖК УУРСР не можуть бути виселені особи, які працювали в службовому житлі більше десяти років. Крім цього, зазначає, що квартира [ADDRESS] була виключена з числа службових, [PERSON] був наданий дозвіл на приватизацію цієї квартири. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, звертає увагу, що за наказами Державної прикордонної служби України від 21.09.2021 р., 30.09.2021 р. позивач звільнений з військової служби, виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Під час дослідження особової справи в архіві Державної прикордонної служби України було встановлено, що відповідачу 1 була надана в постійне користування під час служби квартира [ADDRESS] , а не квартира [ADDRESS] . Представник відповідача 1 заперечує щодо задоволення позову. Відповідачі 2,3,4 в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлялись про день та час розгляду справи, причини неявки суду не відомі. Згідно положень ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ухвалою судді від 08.07.2020 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 08.02.2021 р. зупинено провадження у цивільній справі №761/18365/20 (провадження 2/761/2346/2021) до набранням законної сили рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва у адміністративній справі за №640/22615/20 за позовом [PERSON] до [INFO] про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення в запас з військової служби та поновлення на роботі. Ухвалою судді від 25.11.2021 р. відновлено провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 17.06.2022 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Ухвалами суду від 12.08.2022 р. клопотання представника відповідача [PERSON] про зупинення провадження у цивільній справі №761/18365/20, - залишено без задоволення. Ухвалою суду від 12.08.2022 р. відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про відвід судді від розгляду цивільної справи №761/18365/20. Вислухавши пояснення присутніх учасників, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що Адміністрація Державної прикордонної служби України є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 12.12.2017 р. Право власності за позивачем зареєстровано 15.12.2017 р., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. (а.с. 11-15 т.1) На підставі розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 11.01.2018 р. №4 квартира [ADDRESS] включена до числа службових жилих приміщень Державної прикордонної служби України. З розпорядження Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 12.04.2018 р. №232 затверджено спільне рішення Адміністрації та житлової комісії Державної прикордонної служби України про надання службової квартири [ADDRESS] військовослужбовцю [PERSON] на родину з 4 осіб: [PERSON] , дружина [PERSON] , син [PERSON] , мати дружини [PERSON] (а.с. 20 т.1) Позивач надав витяг з розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації №314 від 19.04.2019 р., за яким виключено з числа службових жилих приміщень Державної прикордонної служби України квартиру [ADDRESS] та витяг з наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України №231-АГ від 23.04.2019 р. про надання дозволу на приватизацію квартири [ADDRESS] , яка була надана військовослужбовцю [PERSON] та членам його сім`ї для постійного проживання. (а.с. 79, 80 т.1) Розпорядженням Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації №661 від 27.08.2019 р. визнано таким, що втратив чинність п.п.1 п.1 розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації №314 від 19.04.2019 р., визнано таким, що втратило чинність розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації №314 від 19.04.2019 р. Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України №423АГ від 29.09.2020 р. абз.2, 3, 4, 5 п.1 наказу №231-АГ від 23.04.2019 р. та наказ №94-АГ від 21.02.2019 р. скасовані. (а.с. 97-98 т.1) Тобто, квартира [ADDRESS] , яка належить позивачу, відноситься до службових жилих приміщень Державної прикордонної служби України. Розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації №661 від 27.08.2019 р. та наказ Адміністрації Державної прикордонної служби України №423АГ від 29.09.2020 р. є чинними (доказів протилежного суду не надано). Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Підстава позову - обставини (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), які в сукупності дають право особі звернутися до суду з вимогами до відповідача. Як на підставу позову про виселення відповідачів з квартири [ADDRESS] позивач посилається на ст. 124 ЖК УРСР України. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Можливість виселення особи з житлового приміщення передбачена нормами ЖК УРСР. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач вважає, що відповідачі без законних підстав займають службову квартиру [ADDRESS] . Згідно наказу №815-ОС від 20.08.2020 року відповідач 1 був виключений зі списків особового складу Адміністрації Державної прикордонної служби України, але вказане звільнення він оскаржив у адміністративній справі за №640/22615/20 за позовом [PERSON] до [INFO] про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення в запас з військової служби та поновлення на роботі. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2021 р. у справі №640/22615/20 визнано протиправним та скасовано наказ №815-ОС від 20.08.2020 року в частині розірвання контракту та звільнення з військової служби в запас генерал-майора [PERSON] . У виконання вказаного судового рішення 23.06.2021 р. головою Державної прикордонної служби України винесено наказ №570-ОС про скасування наказу №815-ОС від 20.08.2020 року в частині, що стосується виключення зі списків особового складу генерал-майора [PERSON] , продовжено строк перебування у розпорядженні зі збереженням усіх видів грошового забезпечення. Згідно наказу голови Державної прикордонної служби України №949-ОС від 21.09.2021 р. припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби [PERSON] . Згідно витягу з наказу голови Державної прикордонної служби України №989-ОС від 30.09.2021 р. [PERSON] виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення. Тобто, [PERSON] виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення, звільнено з військової служби та припинено (розірвано) з ним контракт. Доказів оскарження вказаних наказів від 21.09.2021 р., 30.09.2021 р. матеріали справи не містять та судом не встановлено. Статтею 124 ЖК УРСР передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. За змістом статті 125 ЖК УРСР, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, сім`ї військовослужбовців; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; Оскільки в силу статті 125 ЖК УРСР деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з`ясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою. Зокрема, особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше 10 років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався. Такого висновку дійшов також Верховний Суд в постанові від 25.03.2021 р. у справі № 683/1383/19. Згідно ст. 6 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення і має таку загальну структуру: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону; територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону; Морська охорона, яка складається із загонів морської охорони; органи охорони державного кордону - прикордонні загони, окремі контрольно-пропускні пункти, авіаційні частини; розвідувальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону. Як вбачається з послужного списку [PERSON] та не заперечується позивачем, відповідач [PERSON] пропрацював в структурі Державної прикордонної служби України більше 10 років, а тому відповідно до статті 125 ЖК УРСР він не підлягає виселенню із службового житла без надання іншого жилого приміщення. Крім цього, статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У справі, що розглядається, виселення відповідачів в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останніх на житло, внаслідок яких [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] можуть втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченками. Зі справи вбачається, що відповідачі набули право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набули охоронюване законом право на мирне користування майном - квартирою [ADDRESS] . Доказів на підтвердження наявності у відповідачів іншого житлового приміщення, матеріали справи не містять. Посилання позивача на те, що відповідач [PERSON] був забезпечений іншим житлом - квартирою [ADDRESS] , не впливають на висновків суду щодо неможливості виселення відповідачів з квартири [ADDRESS] без надання іншого приміщення, виходячи з того, що квартира [ADDRESS] з 01.03.2001 р. належить іншій особі за договором купівлі-продажу від 01.03.2001 р. До того ж, з наданих позивачем документів не вбачається приватизація вказаної квартири відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] саме на підставі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Крім того, слід зазначити, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено. Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, підстав для задоволення позовних вимог про виселення відповідачів з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення, суд не вбачає.

Outcome: dismissed