Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до Баришівського районного суду Київської області із позовною заявою до Баришівської селищної ради Баришівського району Київської області про визнання правовстановлюючого документу не дійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що 27 травня 1992 року відповідно до Рішення виконавчого комітету Баришівської селищної ради за № 20 від 27.05.1992 року, мені [PERSON] видано ордер на однокімнатну квартиру [ADDRESS] , жилою площею 18 кв.м. 06 серпня 1996 року позивач звернулася до Баришівської селищної ради з заявою про дозвіл на приватизацію однокімнатної квартири [ADDRESS] . 06 серпня 1996 року, Розпорядженням органу приватизації за № 144 радгосп «Баришівський» надав позивачу дозвіл на безкоштовну передачу у власність однокімнатну квартиру [ADDRESS] . На підставі даного рішення було видано Свідоцтво про право власності на № 1684 від 21 серпня 1996 року Госпрозрахунковим бюро «Альтернатива». Таким чином позивач, як власник житла, на законних підставах, приватизувала вказану квартиру [ADDRESS] , загальна площа якої становить 29,30 кв.м. Звернувшись до Баришівської районної державної нотаріальної контори з метою написання заповіту на дану квартиру, нотаріусом було повідомлено позивачу, що вона не може заповісти дане нерухоме майно, оскільки Свідоцтво про право власності було видано та зареєстровано не уповноваженим на те органом, а тому свідоцтво є недійсним. А тому у зв`язку з вищевикладеними обставинами, позивач змушена звернутись до суду із заявою про визнання правовстановлюючого документа а саме Свідоцтва на право власності на житло від 21 серпня 1996 року за № [NUMBER] , яке посвідчує, що квартира за [ADDRESS] та належить: [PERSON] не дійсним для подальшої можливості розпорядження належний їй майном шляхом отримання нового Свідоцтва. 23.12.2021 ухвалою суду відкрито провадження у справі. 03.05.2022 від відповідача надійшло клопотання про визнання позовних вимог та прохання розглядати справу без участі представника Баришівської селищної ради Баришівського району Київської області. Про розгляд справи сторони були належним чином повідомлені шляхом направлення смс повідомлень. В матеріалах справи містяться заява про розгляд справи без участі сторін. Вивчивши матеріали справи суд дійшов наступного висновку. 27.05.1992 Виконавчим комітетом Баришівської Ради народних депутатів [PERSON] видано ордер на жиле приміщення у однокімнатній квартирі [ADDRESS] (а.с. 5). Судом встановлено, що відповідно до розпорядження органу приватизації бюро «Альтернатива» від 06.08.1996 № 144 зобов`язується оформити свідоцтво про право власнсоті на житло (а.с. 6). 21.08.1996 Госпрозрахунковим бюро «Альтернатива» видано свідоцтво про право власнсоті на житло № [NUMBER] відносно квартири [ADDRESS] (а.с. 7). 12.09.2007 розпорядженням №2178 житлово-експлуатаційної контори Виконавчого комітету Баришівської селищної ради надано дозвіл [PERSON] оформити дублікат свідоцтва про право власнсоті на приватизовану квартиру (а.с. 8). У 2021 році позивач звернулася до нотаріальної контори з метою складення заповіту. Однак їй було відмовлено у оформленні заповіту, оскільки свідоцтво про право власнсоті на вищевказану квартиру видано та зареєстровано не уповноваженим на те органом, а тому свідоцтво є недійсним. При вивченні наданих документів нотаріусом було встановлено, що наданий документ, а саме свідоцтво про право власнсоті на житло № [NUMBER] , видане 06.08.1996 «Госпрозрахунковим бюро «Альтернатива» не являлося органом приватизації з правом видачі свідоцтва про право власності, а тому не мало право посвідчувати такі свідоцтва та рекомендовано звернутися за захистом порушеного права до суду. Статтею 345ЦК\~України встановлено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. У результаті придбання єдиного майнового комплексу державного (комунального) підприємства у процесі приватизації до покупця переходять всі його права та обов`язки. На момент виникнення спірних правовідносин приватизація державного житлового фонду здійснювалась на підставі\~Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Порядок передачі квартир будинків у власність громадян та перелік документів, що підлягають оформленню визначався Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15вересня 1992 pоку № 56, складеним відповідно до вказаного\~Закону. Статтею 1Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~(тут і далі по тексту у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що\~приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд\~це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі-квартири (будинки), які використовуються громадянами на у мовах найму\~(частина перша\~статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Частиною четвертою статті 5 Закону України\~«Про приватизацію\~державного житлового\~фонду» визначено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього\~Закону. Відповідно до частини першої\~статті 8Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. З аналізу змісту наведених норм Закону України «Про приватизацію\~державного житлового\~фонду» беззаперечно вбачається, що посвідчення свідоцтва про право власності на житло здійснюється керівником органу приватизації на балансі якого перебуває дане житло. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16ЦК\~України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відповідно до частин першої, другої\~статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) вказано, що «якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом». Суд вважає, що оскільки іншим чином не можливо захистити права [PERSON] , то обраний нею спосіб, як то визнання свідоцтва про право власності на житло, недійсним не протирічить Закону в зв`язку з чим, позовні вимоги підлягають до задоволення. Разом з тим суд вважає за необхідне наголосити, що відповідно до ч. 5 ст. 11ЦК України, цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Законом України\~«Про приватизацію\~державного житлового\~фонду» не передбачено визнання права власності судом в порядку приватизації. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини першої статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. Тобто, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі. Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Статтею 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Відповідно до статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказані правові висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18). Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, третя статті 13 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідачем є особа чи держава (частина друга статті 48 ЦПК України) до якої звернуті матеріально-правові вимоги позивача і яка, за твердженням позивача, є або порушником його прав, або необґрунтовано, на думку позивача, оспорює його права, і на якого внаслідок цього може бути покладено обов`язки судовим рішенням. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41); від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49); від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50); від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54); від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4); від 11 вересня 2019 року у справі № 203/3682/17). При цьому, суд виходить з того, що оспорюване свідоцтво про право власності є лише документом, який посвідчує відповідне право, але не підставою виникнення такого права. За таких обставин, суд приходить до висновку, що оскільки судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення права власності, то за умови дотримання вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396,зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 року за №109/17 можливість проведення приватизації квартири квартира [ADDRESS] , для [PERSON] не втрачена.

Outcome: approved