Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-10 00:00:00

20.06.2022 року ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за Кредитним договором №87/02/3 від 04.04.2008 року та рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 31.05.2011 року по справі №2-98/11 в сумі 61439,49 грн.. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 04.04.2008 року між ВАТ АБ «УКРГАЗБАНК» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 87/02/3, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 35000,00 доларів США строком з 04.04..2008 року по 03.04.2038 року, із сплатою процентів 12,6% річних у валюті кредиту. Всупереч умовам Кредитного договору відповідач протягом строку користування кредитом неодноразово допускав порушення строків повернення кредиту та сплати відсотків. У зв`язку із невиконанням позичальником договірних зобов`язань за Кредитним договором, АБ «УКРГАЗБАНК» звернувся до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська та 31.05.2011 року було винесено рішення, яким з [PERSON] на користь банку стягнуто заборгованість у сумі 413219,33 грн.. За період з 01.06.2011 року до часу звернення із даним позовом до суду розмір заборгованості [PERSON] не змінилася, оскільки останній заборгованість не сплачував. На підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України з відповідача підлягає стягненню 3% річних за період з 13.03.2017 року по 23.02.2022 року у розмірі 61439,49 грн., з урахуванням п.12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким строки визначені ст.ст. 257, 258,362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просив розглянути цивільну справу за його відсутності, на підставі наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Шишкін В.М. в судове засідання не з`явилися. Від представника поступила заява, в якій він просив застосувати строк позовної давності, відмовити у позовних вимогах, які знаходяться за межами строків позовної давності та розглянути справу у їх відсутності. Вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У відповідності до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як видно із матеріалів справи, 04.04.2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 87/02/3, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 35000,00 доларів США на строк з 04.04.2008 року по 03.04.2038 року або по день визначений в п.3.3.11 цього Договору, із сплатою проценті вза користування кредитом, виходячи із 12,6% річних у валюті кредиту. Згідно п. 3.3.1 Позичальник зобов`язався використати кредит на зазначені в п.1.4 даного договору цілі та здійснювати повернення кредиту, сплату процентів за його використання та всіх комісійних платежів у передбачені цим договором строки. Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 31.05.2011 року було частково задоволено позов ПАТ «Укргазбанк», стягнуто з [PERSON] заборгованість за Кредитним договором №87/02/3 від 04.04.2008 року у розмірі 413219,33 грн.. Як зазначено в позовній заяві, відповідач [PERSON] суму заборгованості стягнуту на підставі рішення суду у розмірі 413219,33 грн. ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» не сплатив, докази, які б спростовували такі обставини, суду надані не були. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть визначатися у рішенні суду. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі ст. 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18. Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2011 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося. Як видно з розрахунку заборгованості [PERSON] за Кредитним договором №87/02/3 від 04.04.2008 року, згідно рішення суду банком нараховано 3% річних за період з 13.03.2017 року по 23.02.2022 рік, яка становить 61439,49 грн.. Тобто, банк нарахував 3% річних на прострочену суму за останні п`ять років. Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Отже, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Зазначена позиція підтверджена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц. У цій справі ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» пред`явило позов 20.06.2022 року про стягнення 3 % річних за час прострочення, який тривав, як воно визначило з 13.03.2017 року. Проте, враховуючи, що право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення (в даному випадку, - 23.02.2022 року) і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (в даному випадку, - 20.06.2022 року), ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» пропустив строк звернення до суду з вимогами про стягнення коштів за період з 13.03.2017 року по 19.06.2019 року. Оскільки представником відповідача заявлено про застосування строку позовної давності, відповідно до ст. 267 ЦК України є підстави для відмови у задоволені вимоги за період з 13.03.2017 року по 19.06.2019 року. Отже, 3% річних (за період з 20.06.2019 року по 31.12.2019 року) становить: 6622,83 грн. (413219,33 (сума боргу) / 365 (кількість днів у році) х 195 (кількість днів прострочення за сумою боргу) х 0,03 (3% річних). Суд погоджується з розрахунком 3% річних зробленого позивачем за період з 01.01.2020 року по 23.02.2022 року, який становить 26627,17 грн.. Таким чином, загальний розмір 3 % річних за період з 20.06.2019 року по 23.02.2022 року складає 33250,00 грн. (6622,83 грн. + 26627,17 грн.) Отже, той факт, що сума присуджена до стягнення судовим рішенням відповідачем не сплачена, дає суду підстави для часткового задоволення позову в межах строку позовної давності та стягнення судових витрат, пропорційно задоволеним вимогам відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у розмірі 1342,67 грн. оплаченого судового збору.

Outcome: partial