Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-02 00:00:00

Орган опіки, піклування Скалатської міської ради звернувся в суд з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав щодо малолітнього [PERSON] , покликаючись на наступне. Між [PERSON] та відповідачем по справі [PERSON] був зареєстрований шлюб. В шлюбі [INFO] у них народився син - [PERSON] . 17 липня 2013 року рішенням Підволочиського районного суду шлюб розірвано. Малолітній [PERSON] залишився проживати з матір`ю. [INFO] матір [PERSON] - померла. Після смерті матері, малолітній [PERSON] залишився проживати з бабусею [PERSON] та дідусем [PERSON] в [ADDRESS] , де прописаний і проживає по сьогоднішній день. Батько дитини, починаючи з 2013 року, проживає окремо в іншому населеному пункті та жодного з покладених законом та моральними засадами суспільства обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина. З метою забезпечення прав та законних інтересів дитини позивач просить вирішити питання про позбавлення відповідача батьківських прав та прийняти рішення про стягнення з нього аліментів. Ухвалою Підволочиського районного суду від 24 грудня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження і призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою Підволочиського районного суду від 15 лютого 2022 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, в судове засідання не з`явилася, подала заяви, в якій просить справу розглядати у їх відсутності. Відповідач в судове засідання не прибув, хоча належним чином повідомлявся про день слухання справи в суді, подав заяву про категоричне заперечення проти позову, зазначив, що бажає брати участь у вихованні сина, надає допомогу на утримання, просить не позбавляти його батьківських прав. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, повно, всебічно, об`єктивно, з`ясувавши обставини справи, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, встановив наступне. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 26 листопада 2010 року Скалатською міською радою Підволочиського району Тернопільської області, [INFO] в м. Скалат Підволочиського району Тернопільської області, народився [PERSON] , батьки: [PERSON] та [PERSON] . Мати дитини - [PERSON] померла [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 29.10.2021 року. Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до вимог п. 2 ч.1 ст. 164 СК України, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно зі ст. 165 Сімейного Кодексу України право на звертання до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла 14 років. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року визначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою важливі правові наслідки як для батьків, так і для дітей. Тобто, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо і лише за наявності в діях батьків вини. Ця міра застосовується судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Згідно з Висновком органу опіки, піклування Скалатської міської ради від 08 грудня 2021 року №2513 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , щодо [PERSON] , [INFO] , між [PERSON] та відповідачем по справі [PERSON] був зареєстрований шлюб. В шлюбі [INFO] у них народився син - [PERSON] 17 липня 2013 року рішенням Підволочиського районного суду шлюб було розірвано. Малолітній [PERSON] залишився проживати з матір`ю. [INFO] матір [PERSON] - померла (що засвідчує свідоцтво про смерть від 29.10.2021 року серії [NUMBER] , видане виконкомом Скалатської міської ради Підволочиського району Тернопільської області). Після смерті матері, малолітній [PERSON] залишився проживати з бабусею [PERSON] та дідусем [PERSON] в [ADDRESS] , де прописаний і проживає по сьогоднішній день. [PERSON] 17.11.2021 року звернувся до комісії з питань захисту прав дитини із заявою про те, що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Зі слів батька стало відомо, що він проживає та працює за межами України, тому не може належним чином виконувати батьківські обов`язки, але обіцяв матеріально допомагати дитині. Разом з тим, до суду 03 серпня 2022 року надійшла заява відповідача, в якій він категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав, оскільки надає допомогу на утримання сина [PERSON] та має намір брати участь у його вихованні. З актів обстеження житлово-побутових умов від 15.11.2021 року та 30.11.2021 року, та довідки про склад сім`ї вбачається, що в житловому будинку по [ADDRESS] проживає малолітній - [PERSON] , баба - [PERSON] та дід - [PERSON] , дядько - [PERSON] (зареєстрований, але не проживає). В ході обстеження умов встановлено, що житлові умови задовільні, є окрема кімната: ліжко, стіл, шафа, шкільні приналежності. [PERSON] та [PERSON] надали письмові пояснення з проханням не позбавляти батьківських прав [PERSON] так як він допомагає в утриманні сина. Крім того, до суду заяву також подала баба неповнолітнього - [PERSON] , в якій зазначила, що внук періодично приходить до неї, вона з сином [PERSON] допомагають [PERSON] в утриманні малолітнього, та заперечує щодо позбавлення батьківських прав її сина щодо внука. Сімейний кодекс України передбачає права баби та діда на виховання внуків, так, відповідно до норм СК України, баба, дід, мають право спілкуватися зі своїми внуками, брати участь у їх вихованні. Баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень (ст.ст. 257, 258). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Вирішуючи цей спір, суд враховує позицію Верховного Суд у постанові від 6 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), згідно з якою пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Тлумачення цієї норми права дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях. Питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Верховний Суд звертає увагу, що у усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. Дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав, бажання брати участь у вихованні та розвитку дитини та всяко допомагати йому, свідчать про його інтерес до дитини. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов`язками, а також враховуючи найкращі інтереси малолітнього, те, що мати дитини померла, а батько дитини заперечує проти позбавлення його батьківських прав, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову. Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітнього сина не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 ст. 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. З цих підстав, беручи до уваги найвищі інтереси дитини, смерть матері, необхідність підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з батьком, бажання відповідача брати участь у житті сина, враховуючи вимоги ст. 164 Сімейного кодексу України, у задоволенні позовних вимог про позбавлення [PERSON] батьківських прав слід відмовити. Як наслідок також слід також відмовити у вимогах про стягнення аліментів за безпідставністю.

Outcome: dismissed