Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-30 00:00:00

Запорізький державний медичний університет звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування збитків (втрат державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням), в обґрунтування якого зазначив, що 01.09.2013 року відповідача було зараховано студентом першого курсу Запорізького державного медичного університету. З відповідачем було укладено Типову угоду від 01 вересня 2013 року про підготовку фахівця з вищою освітою. Згідно укладеної угоди, відповідач проходив навчання за державним замовленням і прийняв на себе зобов`язання після закінчення вищого навчального закладу прибути на місце направлення і відпрацювати не менше 3 років за місцем направлення. У разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати вартість навчання. Відповідно до направлення Департаменту охорони здоров`я ЗОДА № 73 від 01.07.2013, після закінчення навчання [PERSON] має бути направлений на роботу в один з лікувально-профілактичних закладів розташованих у сільській місцевості Якимівського району Запорізької області. У 2019 році відповідач отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобув кваліфікацію лікаря. Одночасно з отриманням диплому відповідач отримав направлення в інтернатуру (після закінчення інтернатури - направлення на роботу № 3) у державному секторі економіки (державні та комунальні заклади), до Комунального некомерційного підприємства «Якимівський центр ПМСД» Якимівської селищної ради Якимівського району Запорізької області до якого відповідач не з`явився (витяг з Журналу реєстрації виданих дипломів, витяг з розподілу випускників 2019 р. лист № 338 від 10.04.2020). Необхідний термін роботи відповідач не відпрацював, три роки молодим спеціалістом в державній медичній установі, умови цивільно-правової угоди не виконав. На підставі викладеного, позивач просить стягнути з [PERSON] витрати державного бюджету з його підготовки за державним замовленням у сумі 112 317, 50 грн, яка складається з фактичних витрат на навчання 104 216,00 грн. та стипендії у розмірі 8 101, 50 грн., а також витрати зі сплати судового збору. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2022 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, сторонам по справі надано строк для подання заяв по суті справи. 04.07.2022 на адресу суду від представника відповідача - адвоката Рогозіна О.В. надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просить відмовити у задоволенні позову, оскільки з позовом сторона відповідача не згодна, вважає його безпідставним, не обґрунтованим та таким, що суперечить нормам матеріального та процесуального права. При цьому, зазначено, що позивач безпідставно посилається на норми ст. 52 ЗУ «Про освіту» в редакції 23.06.1996 року. Вказує про те, що відсутні докази вручення відповідачу направлення в інтернатуру в державному секторі економіки до КНП «Якимівський центр ПМСД» Якимівської селищної ради Якимівського району Запорізької області. Відсутні докази ознайомлення відповідача зі списком (витягом) з розподілу випускників 2019 року. Зазначає, що стипендія не входить до структури витрат на навчання, що визначені у Порядку затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 367 від 25.12.1997 р., а тому її не можна вважати ані витратами ані вартістю навчання. 13.08.2022 на адресу суду від представника Запорізького державного медичного університету - адвоката Кадуліної І.С. надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача не погоджується з доводами викладеними відповідачем у відзиві та просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. У судовому засідання представник позивача - адвокат Кадуліна І.С., яка приймала участь у режимі відеоконференції, позов підтримала та просила його задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача - адвокат Рогозін О.В. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та підтримав доводи визначені у відзиві на позовну заяву. Просив у задоволені позову відмовити у повному обсязі. Заслухавши представників сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд дійшов до таких висновків. Суд встановив, що 01.09.2013 відповідача [PERSON] зараховано студентом першого курсу Запорізького державного медичного університету. Між навчальним закладом та відповідачем було укладено Типову угоду № 2013 002 від 01 вересня 2013 року про підготовку фахівця з вищою освітою. Згідно укладеної Угоди відповідач проходив навчання за державним замовленням і прийняв на себе зобов`язання після закінчення вищого навчального закладу відпрацювати не менше 3 років за місцем направлення, у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати вартість навчання. У 2019 році відповідач отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобув кваліфікацію «Лікаря», що підтверджується дипломом спеціаліста [NUMBER] від 30 червня 2019 року. Одночасно з отриманням диплому відповідач отримав направлення в інтернатуру в державному секторі економіки (держані та комунальні заклади), до Комунального некомерційного підприємства «Якимівський центр ПМСД» Якимівської селищної ради Якимівського району Запорізької області, до якого відповідач не з`явився, що підтверджується витягом Журналу реєстрації виданих дипломів, а також листом № 338 від 10.04.2020. Вимоги позову ґрунтуються на тому, що відповідач після закінчення навчання на бюджетній формі не з`явився за направленням в інтернатуру до Комунального некомерційного підприємства «Якимівський центр ПМСД» Якимівської селищної ради Якимівського району Запорізької області та не відпрацював там три роки. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту. Пункт 4 частини першої статті 611 ЦК України, визначає правові наслідки порушення зобов`язання, встановлені договором або законом відшкодування збитків та моральної шкоди. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 614 ЦК України). Згідно з частинами першою, другою статті 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. З огляду на положення статті 22 ЦК України для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про вищу освіту» громадяни України мають право безоплатно здобувати вищу освіту в державних і комунальних вищих навчальних закладах на конкурсній основі в межах стандартів вищої освіти, якщо певний освітньо-кваліфікаційний рівень громадянин здобуває вперше. Частиною 2 статті 52 Закону України «Про освіту» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про вищу освіту» випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником. Пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» визначено, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання. Згідно з пунктами 4, 6, 8, 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 (чинна на момент виникнення спірних правовідносин), керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком № 1; згідно з угодою випускник зобов`язаний глибоко оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою, та відпрацювати у замовника не менше трьох років, а вищий навчальний заклад забезпечити відповідні якість та рівень підготовки фахівця з вищою освітою; випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років; у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Відповідно до пункту 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Згідно з Указом Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року № 77 із змінами, внесеними згідно з Указом Президента України від 16 травня 1996 року № 342/96, особи які навчаються за рахунок державних коштів, укладають угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства на менше, ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання. Таким чином, дії особи, яка не прибула на місце працевлаштування, зазначене у направленні, чи до будь-якого іншого закладу державного сектору економіки, чи звільнилася за власним бажанням, відмовилася від виконання взятих на себе зобов`язань, передбачають правові наслідки, встановлені законом та угодою, а саме повернення витрачених коштів на навчання до державного бюджету, за рахунок якого ця особа здобула освіту у вищому навчальному закладі. Щодо доводів відповідача стосовно безпідставності посилання позивачем на норми ст. 52 ЗУ «Про освіту» (в редакції 23.06.1996 року), так як вказана норма не діє станом на час отримання диплому, що на думку представника Відповідача є моментом виникнення спірних відносин, суд зазначає про наступне. У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) вказано, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Оскільки частина друга статті 52 Закону України «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та вищезазначені нормативно-правові акти, які передбачали обов`язок студента відпрацьовувати за направленням, були чинними, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01 вересня 2013 року, регулюються саме ними. Отже, дії особи, яка не прибула на місце працевлаштування, зазначене у направленні, чи до будь-якого іншого закладу державного сектору економіки, чи звільнилась за власним бажанням, відмовилась від виконання взятих на себе зобов`язань, передбачають правові наслідки, встановлені законом та угодою, а саме повернення витрачених коштів на навчання до державного бюджету, за рахунок якого ця особа здобула освіту у вищому навчальному закладі. Таким чином, у діях відповідача наявні усі елементи складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, вина. Проаналізувавши встановлені обставини справи суд доходить до висновку про наявність передбачених законом та угодою правових підстав для повернення за рахунок відповідача витрачених коштів на навчання до державного бюджету, за рахунок якого відповідач здобув освіту у вищому навчальному закладі. Отже, заявлений Запорізьким державним медичним університетом позов у частині стягнення фактичних витрат на навчання у розмірі 104 216, 00 грн. є обґрунтованим та доведеним наявними у матеріалах справи розрахунком фактичних витрат на навчання. Крім того, суд також погоджується з доводами позивача про стягнення з відповідача стипендії у розмірі 8 101, 50 грн. з наступних підстав. Так, пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати, отже і виплати стипендії, які згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882 «Про питання стипендіального забезпечення» виплачується за рахунок коштів загального фонду державного бюджету або коштів відповідних бюджетів. Розмір стипендій визначається відповідно до установленого Кабінетом Міністрів України розміру мінімальної ординарної (звичайної) академічної стипендії з урахуванням типу навчального закладу, умов та напряму навчання, успішності стипендіата. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 607/9099/15-ц, від 19 вересня 2018 року у справі № 607/3690/17, від 31 жовтня 2018 року у справі № 607/3681/17-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 607/3682/17, від 15 травня 2019 року у справі № 598/760/17, від 26 червня 2019 року у справі № 607/7122/17-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 607/4359/15-ц. У постанові від 26 січня 2021 року у справі №607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків. 122. Отриману випускником вищого навчального закладу під час навчання академічну стипендію слід вважати такою, що входить до складу витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові його навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (зокрема, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом). 123. Зобов`язання випускника вищого навчального закладу щодо повернення здійснених на навчання витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові його навчання у разі його неприбуття за направленням або відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (зокрема відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом) є мірою цивільно-правової відповідальності цього випускника і водночас, способом захисту майнових прав та інтересів замовника навчання. 124. До спірних правовідносин між випускником вищого навчального закладу та замовником його навчання щодо повернення здійснених витрат на це навчання підлягає застосуванню відповідна норма статті 52 Закону України "Про освіту", чинна на момент виникнення між відповідними випускником та вищим навчальним закладом правовідносин щодо навчання випускника, якщо відповідна міра цивільно-правової відповідальності передбачена укладеним договором про надання освітніх послуг.» За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Запорізького державного медичного університету підлягають задоволенню у повному обсязі, а саме: стягненню з відповідача [PERSON] витрат державного бюджету з його підготовки за державним замовленням у сумі 112 317,50 грн., яка складається з фактичних витрат на навчання 104 216,00 грн. та стипендії у розмірі 8 101,50 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, також стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати у сумі 2481,00 грн.

Outcome: approved