Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-07 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрокомплекс "Зелена долина" про витребування майна із чужого незаконного володіння, мотивуючи позовні вимоги тим, що позивачу згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №970385 належить земельна ділянка на території с.Торків, Тульчинського району, площею 2,4646 га, кадастровий номер 0524386600:01:001:0387, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 01.10.2012 між сторонами було укладено договір оренди землі №34/ТР строком на 10 років з моменту його державної реєстрації. Між тим, будь-якої інформації стосовно реєстрації даного договору у відділі №6 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області немає, що вказує на те, що державна реєстрація не проведена, а тому договір не набрав законної сили. На час підписання даного договору ст.125 ЗК України передбачала, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно зі ст.18 Закону України "Про оренду землі" у редакції чинній на момент виникнення спірним провавідносин зазначено, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. З 01.01.2013 набрали чинності зміни, внесені Законом України від 11.02.2010 «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яким з тексту статей 182, 640, 657, 732, 745 ЦК України виключено положення щодо державної реєстрації правочинів, а із Закону України «Про оренду землі» було виключено статті 18 та 20 про обов`язкову державну реєстрацію договорів оренди землі, а тому після 01.01.2013 відповідач не міг зареєструвати спірний правочин. Отже, оскільки ТОВ "АК "Зелена долина" не здійснило державну реєстрацію договору оренди землі, договір між сторонами чинності не набрав, а тому відповідач не набув прав орендаря за спірним договором оренди землі. Згідно із ч.2. ст.90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають поновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до статті 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Згідно ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до правового висновку Велької Палати Верховного Суду, викладеного у постанові у справі №696/1693/15-ц від 23.06.2020 належним способом захисту порушеного права є витребовування від відповідача спірної земельної ділянки на кристь позивача. В зв`язку з даними обставинамами позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Просить витребувати у відповідача земельну ділянку на території с.Торків, Тульчинського району, площею 2,4646 га, кадастровий номер 0524386600:01:001:0387, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва шляхом зобов`язання повернути дану земельну ділянку негайно після набрання рішенням суду законної сили. Стягнути з відповідача судові витрати. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, від представника позивача надійшла заява, згідно якої він просить розглянути справу у відсутність позивача та її представника, позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі. Відповідач - представник ТОВ "Агрокомплекс "Зелена долина" в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, про що свідчить довідка про доставку електонного листа (а.с.34) та телефонограма (а.с.35), про причини своєї неявки суд не повідомив, а лише надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити та вказав, що позовні вимоги є необгрунтованими. Також зазначив, що орендар, як належний користувач виконував свої обов`язки за договором та здійснював цільове використання земельної ділянки відповідно до умов договору протягом тривалого часу. З 01.01.2013 Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено виключно державна реєстрація права, а не державна реєстрація правочинів, що діяла у цій сфері до 01.01.2013. Тому моментом набуття чинності спірного договору оренди земельної ділянки є дата, коли було здійснено державну реєстрацію речового права - права оренди земельної ділянки за вказаним договором (29.08.2014). Відповідно до ст.223, ч.2 ст.247 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що згідно копії державного акту на право власності на земельну ділянку від 25.10.2010 серії ЯЛ №970385 (а.с.7-8) позивач є власником земельної ділянки площею 2,4646 га у межах згідно з планом, кадастровий номер 0524386600:01:001:0387, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої за межами населеного пункту Торківської сільської ради Тульчинського району Вінницької області. На підставі договору оренди землі №34/ТР від 01.10.2012 позивач передала вищевказану земельну ділянку в оренду ТОВ "Агрокомплекс "Зелена долина" строком на 10 років, про що свідчить копії даного договору оренди (а.с.9-12). 29.08.2014 між сторонами був підписаний акт про приймання-передачу зазначеної земельної ділянки, про що свідчить його копія (а.с.12). Того ж дня було здійснено державну реєстрацію іншого речового права - права оренди земельної ділянки за вказаним договором, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 03.09.2014 №26330182 (а.с.45). 11.04.2022 представник позивача направив відповідачу заяву, у якій повідомив, що [PERSON] продовжувати договір оренди землі №34/ТР від 01.10.2012, який закінчується 01.10.2022, не бажає та просив повернути земельну ділянку в належному стані із виділенням меж в натурі і не проводити жодних польових робіт на ній після закінчення дії договору, про що свідчить відповідна копія даної заяви (а.с.19). Між тим, відповідач позивачу земельну ділянку не повернув, посилаючись на те, що строк дії договору закінчується 29.08.2024, про що свідчить копія відповідного повідомлення від 09.05.2022 №966/1 (а.с.20). Дана обставина стала підставою для звернення позивача до суду. Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно до ч.2 ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно умов договору оренди землі №34/ТР від 01.10.2012 передбачено, що він діє з моменту його державної реєстрації. Отже, момент укладення договору, а відтак і початок перебігу строку його дії, сторони визначили та пов`язали з моментом державної реєстрації договору. Інших строків чи термінів початку перебігу дії договору його текст не містить. Відповідно до ст.125 ЗК України (в редакції чинній на момент підписання договору оренди землі) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно ч.5 ст.126 ЗК України (в редакції чинній на момент підписання договору оренди землі) право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону, або договором оренди землі та договором відчуження права оренди землі, зареєстрованими відповідно до закону. На договорі оренди земельної ділянки орган державної реєстрації речових прав на нерухоме майно робить відмітку про перехід права оренди земельної ділянки із зазначенням документа, на підставі якого відбувся такий перехід. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». Статтею 18 Закону України «Про оренду землі» (в редакції чинній на момент підписання договору оренди землі) встановлено, що укладений договір оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації. Статтею 20 Закону України «Про оренду землі» (в редакції чинній на момент підписання договору оренди землі) встановлено, укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Тобто, чинним на момент укладення договору оренди земельної ділянки законодавством було передбачено, що право оренди виникає після державної реєстрації договору оренди землі. Як встановлено судом та не заперечувалось відповідачем договір оренди землі №34/ТР від 01.10.2012 не був зареєстрований у встановленому порядку. Натомість відповідачем було зареєстровано право оренди земельної ділянки лише 29.08.2014. Представник відповідача стверджує, що з 01.01.2013 Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено виключно державна реєстрація права, а не державна реєстрація правочинів, що діяла у цій сфері до 01.01.2013. Тому моментом набуття чинності спірного договору оренди земельної ділянки є дата, коли було здійснено державну реєстрацію речового права - права оренди земельної ділянки за вказаним договором (29.08.2014). Суд погоджується, що з 01.01.2013 набрали чинності зміни, внесені Законом України від 11.02.2010 «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яким з тексту статей 182, 640, 657, 732, 745 ЦК України виключено положення щодо державної реєстрації правочинів, а із Закону України «Про оренду землі» було виключено статті 18 та 20 про обов`язкову державну реєстрацію договорів оренди землі, а тому після 01.01.2013 ТОВ "Агрокомплекс "Зелена долина" не могло зареєструвати договір оренди землі №34/ТР від 01.10.2012. Тобто, починаючи з 01.01.2013 реєстрації підлягало саме право оренди, яке виникає на підставі договору оренди земельної ділянки, зареєстрованого належним чином. Разом з тим, проведення 29.08.2014 державної реєстрації іншого речового права - права оренди земельної ділянки на підставі договору оренди землі не може підмінити державну реєстрацію самого договору (державна реєстрація речового права не є державною реєстрацією договору оренди землі), а тому не може впливати на момент набрання чинності договором оренди землі, укладеним до 01.01.2013. Подібний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц, на яку посилається представник позивача у позові. Таким чином, оскільки судом встановлено, що договір оренди землі №34/ТР від 01.10.2012 не було зареєстровано у встановленому порядку, він чинності не набув, після 01.01.2013 тривалий час (більше ніж півтора року) за реєстрацією ТОВ "Агрокомплекс "Зелена долина" також не зверталося, то відповідно воно не набуло права оренди на спірну земельну ділянку та права орендаря за договором оренди землі. Оскільки державна реєстрація - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, то державна реєстрація 29.08.2014 права оренди земельної ділянки не є самостійною підставою виникнення такого права у ТОВ "Агрокомплекс "Зелена долина". Таким чином, у ТОВ "Агрокомплекс "Зелена долина" право оренди земельної ділянки не виникло, тому що договір оренди землі не набув чинності. Згідно ч.2 ст.90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають поновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Статтею 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом застосування інших, передбачених законом, способів. Таким чином, суд вважає, що в даному випадку порушеним є право позивача на користування належної їй земельною ділянкою, оскільки вона, будучи її власником, не може належним чином нею користуватися, так як дана земельна ділянка знаходиться у користуванні відповідача. Враховуючи той факт, що відповідач володіє спірною земельною ділянкою за відсутності вчиненого правочину, позовні вимоги підлягають задоволенню, а саме належить витребувати спірну земельну ділянку у відповідача на користь позивача. Також судом враховано, що ст.212 ЗК України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. З огляду на вищевикладені норми законодавства, суд приходить до висновку, що використання відповідачем спірної земельної ділянки всупереч волі позивача, як її власника, є безпідставним. Відтак, в даному випадку ефективним способом захисту прав позивача буде саме зобов`язання відповідача повернути вищевказану ділянку із незаконного володіння відповідача, а тому дана вимога позивача є правомірною та підлягає до задоволення. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог представника позивача в заявлених ним межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 992,80 грн ( а.с.1). На підставі викладеного,

Outcome: approved