Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-31 00:00:00

В січні 2022 року [PERSON] звернулася до суду із вищенаведеним позовом до [PERSON] , третя особа: Виконавчий комітет Миколаївської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою. В обґрунтування доводів позову позивач посилається на те, що [PERSON] , на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 07.05.2021р., укладеним між Позивачем та [PERSON] , [PERSON] з 09.07.2021р. постійно проживає в будинку [ADDRESS] , що підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про набуте право власності на майно від 09.07.2021 року за № запису 42916713. На теперішній час, у вказаному будинку зареєстрований [PERSON] . З травня 2021 року Відповідач, як того вимагає договір купівлі-продажу від 07.05.2021р. звільнив квартиру, яка була предметом купівлі-продажу, та передав Позивачу відчужуване нерухоме майно, та усі документи (абонентські книжки, технічну документацію, тощо), що його стосуються та передав ключі від квартири, що є доказом передачі майна. Відповідач виїхав з квартири не повідомляючи про своє місцезнаходження, не спілкуючись та не підтримуючи жодних стосунків з Позивачем, за адресою реєстрації не з`являється. Його особистих речей у будинку не має. Позивач в судове засідання не з`явився причину неявки суду не повідомив, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. В судове засідання відповідач не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено, [PERSON] , на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 07.05.2021р., укладеним між Позивачем та [PERSON] , [PERSON] з 09.07.2021р. постійно проживає в будинку [ADDRESS] , що підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про набуте право власності на майно від 09.07.2021 року за № запису 42916713. На теперішній час, у вказаному будинку зареєстрований [PERSON] . З травня 2021 року Відповідач, як того вимагає договір купівлі-продажу від 07.05.2021р. звільнив квартиру, яка була предметом купівлі-продажу, та передав Позивачу відчужуване нерухоме майно, та усі документи (абонентські книжки, технічну документацію, тощо), що його стосуються та передав ключі від квартири, що є доказом передачі майна. Згідно Витягу із Реєстру територіальної громади міста Миколаєва №23054-000560017-037-08 від 12.01.2022 за адресою [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] [INFO] . Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України вирішував справу № 6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Судом встановлено, що відповідачі спільним побутом із позивачем не пов`язані, тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18). З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Відповідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: approved