Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-24 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач за первісним позовом) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач за первісним позовом) про визнання договору міни (обміну) землі недійсним в якому вказує, що він є власником земельної ділянки площею 5.9199 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Липківської сільської ради, Попільнянського району, Житомирської області та 03 травня 2008 року між ним та орендарем - ТОВ «Олімп-Агро» було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки. 09 липня 2012 року в Позивача за первісним позовом народилася дочка, яка потребувала лікування, в зв`язку з чим він був змушений звернутися до орендаря з метою отримання позики в розмірі 30000.00 гривень в рахунок орендної плати за користування вищевказаною земельною ділянкою. Орендар погодився та повідомив, що для отримання вказаних коштів Позивач за первісним позовом має укласти відповідний договір, який слід підписати в м.Кам`янка Черкаської області. 18 липня 2012 року у приватного нотаріуса він дійсно підписав договір з представником за довіреністю, яка діяла від імені Відповідача за первісним позовом, при цьому договір йому надано не було. Того ж дня - 18 липня 2012 року між Позивачем за первісним позовом та ТОВ «Олімп-Агро» було укладено додаткову угоду до Договору оренди землі від 03 травня 2008 року, яким строк дії Договору було продовжено до 2061 року, а 19 липня 2012 року Позивач за первісним позовом в касі ТОВ «Олімп-Агро» отримав грошові кошти в розмірі 30000.00 гривень. Починаючи з 2017 року в зв`язку з систематичним невиконанням зі сторони ТОВ «Олімп-Агро» умов договору оренди землі, а саме несплатою орендної плати за використання земельної ділянки, Позивач за первісним позовом був змушений звернутися до суду та дізнався про існування оспорюваного договору міни (обміну). Згідно умов вказаного договору, Позивач за первісним позовом передав у власність Відповідачу за первісним позовом належну йому земельну ділянку площею 5.9199 га на території Липківської сільської ради Попільнянського району, Житомирської області, а Відповідач за первісним позовом передав у власність Позивачу за первісним позовом земельну ділянку площею 0.0100 га на території Мартинівської сільської ради, Червоноармійського району, Житомирської області. Позивач за первісним позовом вказує, що на час укладення оспорюваного договору йому не було роз`яснено, що він втрачає право власності на належну йому земельну ділянку, так як він не мав наміру обмінювати свою земельну ділянку на меншу, яка крім того розташована не всередині єдиного масиву, а кошти в сумі 30000.00 гривень він взяв в рахунок оплати майбутньої орендної плати за користування земельною ділянкою, в зв`язку з чим і підписав додаткову угоду до Договору оренди землі якою продовжив термін договору оренди землі до 2061 року та збільшено розмір орендної плати. На підставі вищевикладеного, Позивач за первісним позовом просить визнати договір міни (обміну) земельних ділянок від 18 липня 2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Черкаської області Богдановою Галиною Юріївною недійсним. 26 січня 2022 року [PERSON] (далі - Позивач за зустрічним позовом) звернувся до суду з зустрічним позовом /т.1 а.с.121-124/ до [PERSON] (далі - Відповідач 1 за зустрічним позовом), селянського (фермерського) господарства «Кудинський» (далі - Відповідач 2 за зустрічним позовом), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: товариство з обмеженою відповідальністю «Олімп-Агро» (далі - Третя особа за зустрічним позовом) про визнання права власності на земельну ділянку, скасування записів про право власності та інше речове право. В поданому зустрічному позові вказує, що між ним та Відповідачем 1 за зустрічним позовом укладено договір міни земельних ділянок, проте в подальшому Відповідач 1 за зустрічним позовом звернувся до суду з первісним позовом про визнання недійсним вказаного договору. Земельна ділянка, яка належала Відповідачу 1 за зустрічним позовом передана в оренду Третій особі за зустрічним позовом, додатковим договором до договору оренди продовжено термін його дії до 2061 року та проведено державну реєстрацію. Враховуючи те, що у Позивача за зустрічним позовом відсутній державний акт на право власності на земельну ділянку, він не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про визнання за ним права власності на спірну земельну ділянку на підставі договору міни, укладеного між ним та [PERSON] . Крім того, Позивач за зустрічним позовом зазначає, що на земельну ділянку, яка була предметом договору міни, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, які підлягають скасуванню. На підставі вищевикладеного, Позивач за зустрічним позовом просить визнати за ним право власності на земельну ділянку загальною площею 5.9199 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Липківської сільської ради, Попільнянського району, Житомирської області, кадастровий номер 1824783300:06:000:0286, скасувати запис про право власності/довірчої власності № 38286436 від 22 вересня 2020 року, внесений згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 54175548 від 22 вересня 2020 року, державний реєстратор: Байдюк Сергій Вікторович, Корнинська селищна рада, Попільнянського району, Житомирської області, скасувати запис про інше речове право № 38286869 від 22 вересня 2020 року, внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 54175548 від 22 вересня 2020 року, державний реєстратор: Байдюк Сергій Вікторович, Корнинська селищна рада, Попільнянського району, Житомирської області. Представник Позивача за первісним позовом - Відповідача 1 за зустрічним позовом в судовому засіданні заявлений первісний позов підтримав, просив його задовольнити, зустрічний позов не визнав, заперечував проти його задоволення. 15 лютого 2022 року надав до суду відзив на зустрічний позов в якому поданий зустрічний позов не визнав та заперечував проти його задоволення з тих підстав, що [PERSON] укладаючи оскаржуваний договір міни вважав, що підписує договір позики, так як він не мав наміру проводити обмін належної йому земельної ділянки, підтвердженням чого також є те, що він уклав додаткову угоду, якою продовжив термін договору оренди землі. Зазначає, що Відповідач за первісним позовом - Позивач за зустрічним позовом є співзасновником ТОВ «Олімп-Агро», а тому мала місце домовленість та [PERSON] було введено в оману. Просить залишити без задоволення зустрічний позов. /т.1 а.с.166-167/ Представник Відповідача за первісним позовом - Позивача за зустрічним позовом в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечував, поданий зустрічний позов підтримав, просив його задоволити. 25 січня 2022 року подав до суду відзив на первісний позов в якому вказав, що заявлені первісні позовні вимоги є необґрунтованими, а обставини викладені в ньому є такими, що не відповідають дійсності. При укладенні оспорюваного договору, Позивач за первісним позовом діяв добровільно, розумів значення своїх дій та правові наслідки укладення правочину. Зазначає, що позивачем не доведено недійсність договору міни, а тому просить відмовити в задоволенні позову та застосувати у даній справі наслідки спливу строків позовної давності так як Позивач за первісним позовом знав про наявність його існування з моменту підписання - 18 липня 2012 року, в той час як до суду звернувся 09 грудня 2021 року. /т.1 а.с.108-111/ Представник Відповідача 2 за зустрічним позовом в судовому засіданні зустрічний позов не визнав, заперечував проти його задоволення. Представник третьої особи за зустрічним позовом зустрічний позов підтримав, просив його задовольнити. 10 травня 2022 року надав до суду пояснення в яких вказав, що первісний позов не підлягає задоволенню, а поданий зустрічний позов належить задоволити з тих підстав, що [PERSON] при укладені оспорюваного договору міни діяв добровільно та усвідомлював наслідки укладення договору. Враховуючи те, що між сторонами було укладеного договір міни, поданий [PERSON] зустрічний позов про визнання права власності на земельну ділянку підлягає задоволенню та належить скасувати записи про право власності. На підставі вищевикладеного просить в задоволенні первісного позову відмовити та задовольнити зустрічний позов. /т.1 а.с.190-195/ Суд, вислухавши представників сторін та представника Третьої особи, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі рішення 21 сесії ХХІІІ скликання Липківської ради народних депутатів від 17 грудня 2001 року, передано у приватну власність земельну ділянку площею 5.9199 га, яка розташована на території Липківської сільської ради, кадастровий номер - 1824783300:06:000:0286, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ЖТ № 008594. /т.1 а.с.7/ Відповідно до договору оренди землі від 03 травня 2008 року, Орендодавець - [PERSON] надає, а Орендар - СТОВ «Корнин-Агро» приймає в строкове платне користування земельну ділянку на території Липківської сільської ради площею 5.9199 га, договір укладено строком на п`ять років, орендна плата становить 3 % від проіндексованої грошової оцінки земельної ділянки. /т.1 а.с.8-9, 196-197/ Згідно Додаткової угоди до договору оренди землі від 03 травня 2008 року, укладеної між Орендодавцем - [PERSON] та Орендарем - ТОВ «Олімп-Агро», термін оренди земельної ділянки продовжено до 2061 року, орендна плата встановлена в розмірі 5 % від грошової оцінки земельної ділянки. /т.1 а.с.10, 198/ У відзиві на позовну заяву від 18 жовтня 2021 року в цивільній справі № 288/1866/21 за позовом [PERSON] до ТОВ «Олімп-Агро» про дострокове розірвання договору оренди землі та стягнення заборгованості з орендної плати, наданому представником ТОВ «Олімп-Агро» зазначено про необхідність залучення до участі в справі - [PERSON] , так як йому на підставі договору міни земельних ділянок від 18 липня 2012 року передано належну [PERSON] земельну ділянку. /т.1 а.с.11-12/ Відповідно до Витягу з Державного реєстру правочинів, 18 липня 2012 року приватним нотаріусом Богдановою Г.Ю. посвідчено договір міни земельних ділянок, укладений між [PERSON] та [PERSON] , предметом якого є земельна ділянка площею 5.9199 га, кадастровий номер 1824783000:06:000:0286, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Липківської сільської ради, Попільнянського району, Житомирської області та земельна ділянка площею 0.0100 га, кадастровий номер 1825483000:11:000:0294, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться за адресою: Житомирська область, Червоноармійський район, Мартинівська сільська рада. /т.1 а.с.13, 114, 127/ Як вбачається з свідоцтва про народження серії [NUMBER] , батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . /т.1 а.с.15/ Відповідно до видаткових касових ордерів, товариством з обмеженою відповідальністю «Олімп-Агро» сплачено [PERSON] : - 01 березня 2012 року кошти в розмірі 1500.00 гривень; - 02 липня 2012 року кошти в розмірі 3000.00 гривень; - 19 липня 2012 року кошти в розмірі 29599.50 гривень. /т.1 а.с.40-42, 199/ В порядку розгляду вказаної цивільної справи судом було витребувано копію договору міни (обміну) земельних ділянок від 18 липня 2012 року, укладеного між Стороною-1 - [PERSON] та Стороною-2 - [PERSON] (від імені якого на підставі довіреності діє [PERSON] ), за умовами якого Сторона-1 та Сторона-2, міняють (обмінюють) (передають у власність один одному) належне їм на праві власності нерухоме майно, а саме [PERSON] - земельну ділянку площею 5.9199 га, що знаходиться на території Липківської сільської ради Попільнянського району, Житомирської області, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а [PERSON] - земельну ділянку площею 0.0100 га, що знаходиться за адресою: Житомирська область, Червоноармійський район, Мартинівська сільська рада, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. /т.1 а.с.51-52, 112-113, 125-126/ До зазначеного договору міни (обміну) земельних ділянок від 18 липня 2012 року також додано наступні матеріали: - квитанція; - витяги з Державного реєстру правочинів від 18 липня 2012 року; - витяги з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна; - витяги з Державного реєстру іпотек; - витяги з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави; - витяг про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів; - державний акт на право приватної власності на землю; - державний акт на право власності на земельну ділянку; - витяги з Поземельної книги про земельну ділянку; - інформацію про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки; - витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки; - довіреність; - Інформаційну довідку з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів; - скорочений витяг з Єдиного реєстру довіреностей; - шлюбний договір; - інформаційну довідку з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів; - заяву [PERSON] ; - Інформаційну довідку з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів; - копію паспорту [PERSON] ; - копію паспорту [PERSON] ; - копію паспорту [PERSON] ; - матеріали по оцінці та підготовці до продажу земельної ділянки; - витяг із звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки. /т.1 а.с.53-107/ Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 22 вересня 2020 року державним реєстратором Корнинської селищної ради Попільнянського району, Житомирської області Байдюком С.В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 54175548 від 22 вересня 2020 року, зареєстровано право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку площею 5.9199 га, кадастровий номер 1824783300:06:000:0286, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за адресою: Житомирська область, Попільнянський район, село Липки. На підставі договору оренди землі від 18 серпня 2020 року укладеного між СФГ «Кудинський» та [PERSON] , державним реєстратором Корнинської селищної ради Попільнянського району, Житомирської області Байдюком С.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 54175548 від 22 вересня 2020 року, права оренди земельної ділянки. /т.1 а.с.128/ В судовому засіданні було досліджено матеріали реєстраційної справи товариства з обмеженою відповідальністю «Олімп-Агро». Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Позивач за первісним позовом просить визнати недійсним договір міни землі, укладений між ним та Відповідачем за первісним позовом, так як він не мав наміру обмінювати свою земельну ділянку та при підписанні договору йому не було роз`яснено про те, що він втрачає право власності на свою земельну ділянку. У статті 14 Конституції України зазначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. (частини перша, друга статті 78 ЗК України). Земельне законодавство України базується на принципі невтручання держави у здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом (пункт «в» частини першої статті 5 ЗК України). Згідно з пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору міни, до 1 січня 2013 року не допускається: а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб. Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про ринок земель, але не раніше 1 січня 2013 року, в порядку, визначеному цим Законом. Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення). Таким чином, оборотоздатність земельних ділянок, які перебувають у власності громадян, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв) є обмеженою. Проте заборона відчуження, встановлена пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, передбачала винятки, зокрема, можливість обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону. Відповідно до пункту «а» частини першої статті 81 ЗК України, громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі їх придбання за договором міни. У статтях 6, 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості (частини перша-третя статті 715 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (далі - Закон № 899-IV), у разі якщо власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому земельну ділянку самостійно, він може обміняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву. Сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) оформляють матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку (абзац одинадцятий частини першої статті 5 Закону № 899-IV). Тобто, частина перша статті 14 Закону № 899-IV визначає один з випадків можливого обміну земельними ділянками, що використовуються їхніми власниками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а не регулює обмін земельними частками (паями), права на які підтверджені сертифікатом, і розподіленими та визначеними у натурі земельними ділянками, які ще не зареєстровані за власниками земельних часток (паїв). Проте, вищезазначена стаття 14 Закону № 899-IV не забороняє можливість обміну земельними ділянками, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в інших випадках, ніж той, який визначений у частині першій цієї статті, як і не забороняє можливість обміну іншими, ніж призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельними ділянками сільськогосподарського призначення. Заборона відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, визначена у підпункті «б» пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній до 01 січня 2019 року, та виключення з неї можливості обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону стосуються не тільки земельних ділянок, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а й інших земельних ділянок сільськогосподарського призначення. Наявність у сільських, селищних, міських рад і районних державних адміністрацій передбаченого в абзаці одинадцятому частини першої статті 5 Закону № 899-IV повноваження оформляти матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту видачі державних актів на право власності на земельну ділянку (з 01 січня 2019 року - до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку), не виключає можливість обміну згідно з чинним законодавством земельними ділянками, на які вже були видані державні акти на право власності на земельну ділянку власникам земельних часток (паїв). У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 22 травня 2018 року у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsitsyura v. Ukraine) зазначив, що законодавча заборона відчуження земельних ділянок становить втручання у мирне володіння майном заявників (§ 104). Заборона відчуження та її продовження мали підґрунтя у національному законодавстві, яке ніколи не визнавалось неконституційним (§ 105). Органи влади України послідовно протягом майже двох десятиліть визначали своєю метою кінцеве запровадження належним чином врегульованого ринку землі, розглядаючи заборону відчуження як проміжний етап на шляху до досягнення цієї мети. Сам характер заборони відчуження, проголошена ціль її запровадження та продовження полягали по суті у наданні часу для розгляду можливих альтернатив абсолютній забороні продажу (§ 129). ЄСПЛ встановив порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (§ 149), вважаючи, що це є достатньою справедливою сатисфакцією за будь-яку моральну шкоду, завдану заявникам (§ 156). Рішення ЄСПЛ від 22 травня 2018 року у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsitsyura v. Ukraine, заяви № 846/16 і № 1075/16) не може трактуватися як спеціальний дозвіл на вільний обіг земельних ділянок сільськогосподарського призначення безвідносно до приписів нормативних актів України. Вищезазначене відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18, у якому відступлено від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України: від 05 листопада 2014 року у справі № 6-172цс14, від 11 лютого 2015 року у справі № 6-5цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-464цс16. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18-ц зазначила, що підпункт «б» пункту15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України гарантує можливість обміну не земельної частки (паю) на іншу земельну частку (пай), а земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону. Частина перша статті 14 Закону № 899-IV не обмежує випадки, за яких може бути проведений такий обмін, а визначає одну із можливостей обміну земельними ділянками, що використовуються їхніми власниками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Як на підставу для визнання договору міни недійсним Позивач посилається на те, що між ним та Відповідачем відбувся обмін земельними ділянками, які не знаходяться всередині єдиного масиву земельних ділянок, разом з тим у наведених вище положеннях частини першої статті 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», відсутня заборона на обмін власником земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву на іншу земельну ділянку на межі іншого масиву. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У позовній заяві Позивач за первісним позовом як на підставу для визнання договору міни недійсним посилався на те, що оскаржуваний договір був укладений поза його волею, оскільки він вважав, що був запрошений до нотаріуса з питань отримання орендної плати за договором оренди і підписав договір міни помилково, адже вважав, що підписує документ, що посвідчує отримання грошей. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України у редакції станом на дату укладення спірного договору міни). Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Позивач за первісним позовом вказує, що під час укладення оскаржуваного договору міни йому не було роз`яснено, що він втрачає право власності на належну йому земельну ділянку. Згідно пункту 1.2 Договору, в результаті міни (обміну), який здійснюється за цим договором міни (обміну), сторони набувають право власності на земельні ділянки: [PERSON] - на земельну ділянку площею 0.0100 га, що знаходиться за адресою: Житомирська область, Червоноармійський район, Мартинівська сільська рада, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а [PERSON] - на земельну ділянку площею 5.9199 га, що знаходиться на території Липківської сільської ради, Попільнянського району, Житомирської області, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до пункту 3.3 договору міни (обміну) земельних ділянок від 18 липня 2012 року: - сторони в присутності нотаріуса свідчать та гарантують один одному, що: - вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; - укладення договору відповідає їх інтересам; - волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; - умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості Сторін; - договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому, таким чином договір не носить характеру фіктивного та удаваного, а також не є зловмисним; - вони вільно володіють українською мовою, що дало їм можливість прочитати та правильно зрозуміти сутність цього договору; - проект цього договору був складений нотаріусом на прохання сторін, після прочитання цього договору сторонами вголос він був схвалений та власноручно підписаний до нотаріального посвідчення. Пунктом 5.1 вищевказаного договору визначено, що право власності на отриману в результаті міни (обміну) земельну ділянку виникає у кожної із сторін окремо після одержання кожною стороною документу, що посвідчує право власності на земельну ділянку (Державного акту на право власності на земельну ділянку) та його державної реєстрації. Цей договір є підставою для видачі кожній стороні Державного акту на право власності на земельну ділянку. В пункті 5.3. Договору вказано, що зміст статей 22, 90, 91, 111, 125, 131, 132, 140, 158, 210, 211 Земельного кодексу України, статей 229, 230, 231, 233, 234, 235 (підстави визнання правочинів недійсними), 715, 716 (міна) Цивільного кодексу України, пункту 4.3.18, статті 172 Податкового кодексу України, статті 65 Сімейного кодексу України, статті 190 (шахрайство), статті 212 (ухилення від сплати податків, зборів, інших обов`язкових платежів) Кримінального кодексу України та Постанови Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 року «Про затвердження Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб», сторонам цього договору, нотаріусом роз`яснено. Судом встановлено, що нотаріус при укладені оскаржуваного договору роз`яснив Позивачу за первісним позовом його права, обов`язки та наслідки укладення договору міни, він отримав згоду дружини на укладення будь-яких правочинів, зокрема і договору міни, зі змісту договору вбачається, що йому було роз`яснено про перехід права власності до Відповідача за первісним позовом на земельну ділянку, яка перебувала у його власності, а обставин, які б вказували на те, що оспорюваний договір був укладений з порушенням вимог законодавства та внаслідок неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення при укладенні договору міни Позивачем за первісним позовом під час розгляду справи надано не було, Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що Позивачем за первісним позовом не доведено під час розгляду справи те, що при укладенні договору міни від 18 липня 2012 року були порушені встановлені законодавством вимоги щодо його форми, суб`єктного складу, відповідності волі та волевиявлення і цей договір за своїм змістом суперечить Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних часток (паїв)», а тому заявлений первісний позов є необґрунтованим і правові підстави для визнання оскаржуваного договору міни недійсним відсутні. Відповідно до статей 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частиною четвертою статті 267 ЦК України). Позивач за первісним позовом звертаючись 10 грудня 2021 року до суду вказав, що про наявність оспорюваного договору міни земельної ділянки від 18 липня 2012 року він довідався 21 жовтня 2021 року при ознайомлені з відзивом на позовну заяву в справі № 288/1866/21, на підтвердження чого до матеріалів справи ним додано копію відзиву /т.1 а.с.11-12/, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності. За наведених обставин, посилання представника Відповідача за первісним позовом на ту обставину, що Позивачу за первісним позовом було відомо про наявність договору міни земельної ділянки з моменту його укладення (18 липня 2012 року) спростовується наданими до матеріалів справи доказами, а підтверджень протилежного представником Відповідача за первісним позовом до матеріалів справи не надано. Таким чином, положення статті 267 ЦК України про правові наслідки спливу позовної давності не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а посилання представника Відповідача на наявність підстав для їх застосування є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] в якому просить визнати право власності на земельну ділянку на яку був укладений договір міни, так як у нього відсутній державний акт на право власності на земельну ділянку та просить скасувати запис про право власності та інше речове право на вказану земельну ділянку. Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно частин третьої, четвертої статті 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Як було зазначено вище сторони є вільними в укладенні договору та за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. (стаття 627, частина перша статті 715 ЦК України). Відповідно до пункту 1.2. Договору міни (обміну) земельних ділянок від 18 липня 2020 року /т.1 а.с.51-52, 112-113, 125-126/, укладеного між [PERSON] та [PERSON] в результаті міни (обміну) сторони набувають право власності на земельні ділянки, зокрема - [PERSON] - на земельну ділянку площею 5.9199 га, що знаходиться на території Липківської сільської ради, Попільнянського району, Житомирської області, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. В пункті 3.1 Договору міни визначено, що сторони повинні одночасно передати один одному документи, що стосуються земельних ділянок та підлягають переданню разом із земельною ділянкою відповідно до договору або актів цивільного стану. Вказаний Договір міни (обміну) земельних ділянок від 18 липня 2020 року посвідчений Богдановою Г.Ю., приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Черкаської області та зареєстрований в реєстрі за № 1829. Враховуючи вищезазначені обставини, суд приходить до висновку, що в укладеному між сторонами договорі міни врегульовано підстави та порядок набуття Позивачем за зустрічним позовом права власності на земельну ділянку, а саме момент набуття права власності та порядок передачі державного акту, а тому заявлена позовна вимога про визнання за ним права власності на земельну ділянку за нотаріально посвідченим договором, з огляду на норми статті 334 ЦК України, є безпідставною та задоволенню не підлягає. Разом з тим, Позивач за зустрічним позовом з моменту укладення договору міни - 18 липня 2012 року по час звернення до суду з зустрічним позовом не вчинив дій щодо реєстрації свого права власності на земельну ділянку, яке він набув на підставі вказаного правочину. Щодо заявлених вимог Позивача за зустрічним позовом про скасування запису про право власності/довірчої власності № 38286436 від 22 вересня 2020 року, внесеного згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) та скасування запису про інше речове право № 38286869 від 22 вересня 2020 року, внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: , суд зазначає наступне. В інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно /а.с.128/ зазначено, що державним реєстратором на підставі відомостей з ДЗК було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 54175548 від 22 вересня 2020 року за [PERSON] на земельну ділянку площею 5.9199 га з кадастровим номером: 1824783300:06:000:0286, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, за адресою: Житомирська область, Попільнянський район, село Липки. Крім того, державним реєстратором на підставі договору оренди землі від 18 серпня 2020 року та відомостей з ДЗК, внесено запис: 38286869 про реєстрацію права оренди вищевказаної земельної ділянки за селянським (фермерським) господарством «Кудинський» строком на 20 років. Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Реєстраційна справа - сукупність документів, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документів, сформованих у процесі проведення таких реєстраційних дій, що зберігаються у паперовій та електронній формі. Реєстраційна дія - державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав (пункти 8, 9 частини першої статті 2 Закону) Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 10 Закону, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає реєстрації. Державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (пункт 2 частини третьої статті 10 Закону). Відповідності до частини другої статті 26 Закону (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 361/4307/16-ц (провадження № 14-141цс18) зазначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав (абзац 1 частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Якщо позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав чи скасування запису про проведену державну реєстрацію прав є похідною від спору щодо відповідного майна або майнових прав, і якщо цей спір належить до юрисдикції загального суду та переданий на його розгляд з вказаними вимогами, така справа має розглядатися за правилами цивільного судочинства. Крім того, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Так, відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, тлумачення наведеної норми права у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судових рішень у цій справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Водночас Верховний Суд зазначає, що у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом. Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до 16 січня 2020 року. Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 910/10963/19. Таким чином, з 16 січня 2020 року, такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, а тому заявлена позовна вимога Позивача за зустрічним позовом про необхідність застосування такого способу судового захисту, який у практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати ефективне відновлення його порушеного права судом відхиляються, а тому в задоволенні вказаної позовної вимоги належить відмовити. Окремо суд звертає увагу на ту обставину, що Позивач за зустрічним позовом не звертався до суду з вимогами про визнання недійсним договору оренди землі від 18 серпня 2020 року, на підставі якого державним реєстратором було внесено запис про інше речове право № 38286869 від 22 вересня 2020 року, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 541175548 від 22 вересня 2020 року. Наведені вище обставини в їх системному зв`язку вказують на те, що в задоволенні заявленого зустрічного позову належить відмовити. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони за первісним та зустрічним позовами в ході розгляду справи не довели обставин викладених ними в поданих позовах, які вказують на наявність порушення їх прав, які підлягають відновленню у визначений ними спосіб. Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі вищевказаного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні первісного та зустрічного позовів. Згідно статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Пунктом 1, 2 частини другої статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При зверненні до суду Позивач за первісним позовом просить стягнути з Відповідача за первісним позовом 7000.00 гривень витрат на професійну правничу допомогу, а Позивач за зустрічним позовом просить стягнути з Відповідачів за зустрічним позовом 40000.00 гривень витрат на професійну правничу допомогу. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (частина третя статті 137 ЦПК України). Під час розгляду справи представниками сторін не додано до матеріалів справи підтвердження понесених ними витрат на правничу допомогу та сплати коштів у вказаних ними розмірах, як і не надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних представниками сторін, що є необхідним при визначенні розміру понесених витрат на правничу допомогу з метою їх розподілу, а тому вказані витрати розподілу не підлягають. Не підлягають, відповідно до статті 141 ЦПК України, до подальшого розподілу понесені сторонами судові витрати, оскільки в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Outcome: dismissed