Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-10 00:00:00

Фізична особа-підприємець [PERSON] , яка є правонаступником ПрАТ «Страхова компанія «Вусо», звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення страхового відшкодування в порядку зворотної вимоги (регрессу). Позов мотивований тим, що 14.10.2020 року о 10 год. 37 хв. в м.Харкові на вул. Богатирській, 26 відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Мерседес», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого вчинив зіткнення з автомобілем «Хюндай», д.н.з. [NUMBER] , що призвело до пошкодження транспортного засобу, та завдало матеріальних збитків вказаному автомобілю, цивільно-правова відповідальність власника якого ([PERSON] ) було застраховано в ПрАТ «Страхова компанія «Вусо» за договором добровільного страхування наземного транспорту № 9604113-02-10-01 від 12.02.2020 року, чинним на час дорожньо-транспортної пригоди. Постановою Оболонського районного суду м.Києва від 27.11.2020 року, яка набла чинності, [PERSON] визнано винним у вчиненні адмінстратвиного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України, із накладенням стягнення у вигладі штрафу. В наслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди було завдано шкоди застрахованому ПрАТ «Страхова компанія «Вусо» автомобілю «Хюндай», д.н.з. [NUMBER] . З метою визначення розміру збитку, завданого застрахованому ПрАТ «Страхова компанія «Вусо» транспортному засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, ПрАТ «Страхова компанія «Вусо» складений страховий акт, протокол огляду, й згідно рахунків на оплату від 16.10.2020 року та 12.11.2020 року загальна вартість відновлювального ремонту автомобіля склала 112 131 грн. 40 коп., а відповідно до платіжних доручень № 31837 від 02.11.2020 року та № 34423 від 23.11.2020 року ПрАТ «Страхова компанія «Вусо» виплатило страхувальнику вказану суму - 112 131 грн. 40 коп. у якості страхового відшкодування, яка перерахована на рахунок СТО, де проводився ремонт автомобіля. Загальний розмір фактично понесених витрат ПрАТ «Страхова компанія «Вусо» становить 100 208 грн. 80 коп. З метою врегулювання в досудовому порядку вимоги про відшкодування виплаченого страхового відшкодування ПрАТ «Страхова компанія «Вусо»подано до ТДВ «Міжнародна СК», який здійснив ПрАТ «Страхова компанія «Вусо»виплату страхового відшкодування, яка розрахована за вирахуванням суми франшизи (2 500 грн. 00 коп.), й підлягає стягненню з відповідача на користь позивача Вважає, що відповідач у порядку статті 1194 ЦК України має відшкодувати різницю між понесеними позивачем збитками (виплаченим страховим відшкодуванням) й виплаченими (покритим) ТДВ «Міжнародна СК» коштами (суму яких не зазначає, розрахунок не наводить), що складає 2500 грн. 00 коп., а також вирішити питання про розподіл судових витрат за наслідком розгляду справи: 908 грн. 00 коп. - судового збору та 8 348 грн. 60 коп. - понесених витрат на правову допомогу. В судове засідання позивач повторно не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення, що підтверджується зворотнім повідомленням рекомендованого листа врученого 07.06.2022 року. Відповідач в судове засідання повторно не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Відзив на позов відповідачем не наданий. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - спрощеного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає відмові у задоволенню із наступних підстав. Розгляд справи відбувся у порядку спрощеного позовного провадження. Так, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України). Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 10.01.2022 року дану справу передано за підсудністю до Дарницького районного суду м.Києва (а.с.60). Судом встановлено, що фізична особа-підприємець [PERSON] є правонаступником ПрАТ «Страхова компанія «Вусо» відповідно до договору про відступлення права вимоги від 08.02.2021 року (а.с.31-33). 14.10.2020 року о 10 год. 37 хв. в м.Харкові на вул. Богатирській, 26 відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Мерседес», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого вчинив зіткнення з автомобілем «Хюндай», д.н.з. [NUMBER] , що призвело до пошкодження транспортного засобу, та завдало матеріальних збитків автомобілю «Хюндай», д.н.з. [NUMBER] , цивільно-правова відповідальність власника якого ([PERSON] ) було застраховано в ПрАТ «Страхова компанія «Вусо» за договором добровільного страхування наземного транспорту № 9604113-02-10-01 від 12.02.2020 року, чинним на час дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 6-8, 10, 11). Постановою Оболонського районного суду м.Києва від 27.11.2020 року, яка набла чинності, [PERSON] визнано винним у вчиненні адмінстратвиного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України, із накладенням стягнення у вигладі штрафу (а.с. 10). Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. В наслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди було завдано шкоди застрахованому ПрАТ «Страхова компанія «Вусо» автомобілю «Хюндай», д.н.з. [NUMBER] . Позивач вказує, що з метою визначення розміру збитку, завданого застрахованому транспортному засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, ПрАТ «Страхова компанія «Вусо» складений страховий акт, протокол огляду, й згідно рахунків на оплату від 16.10.2020 року та 12.11.2020 року загальна вартість відновлювального ремонту автомобіля склала 112 131 грн. 40 коп., а відповідно до платіжних доручень № 31837 від 02.11.2020 року та № 34423 від 23.11.2020 року ПрАТ «Страхова компанія «Вусо» виплатив страхувальнику вказану суму - 112 131 грн. 40 коп. у якості страхового відшкодування, яка перерахована на рахунок СТО, де проводився ремонт автомобіля. Загальний розмір фактично понесених витрат ПрАТ «Страхова компанія «Вусо» становить 100 208 грн. 80 коп. З метою врегулювання в досудовому порядку вимоги про відшкодування виплаченого страхового відшкодування ПрАТ «Страхова компанія «Вусо»подано до ТДВ «Міжнародна СК», який здійснив ПрАТ «Страхова компанія «Вусо»виплату страхового відшкодування, яка розрахована за вирахуванням суми франшизи (2 500 грн. 00 коп.), й на думку позивача, підлягає стягненню з відповідача Позивач вважає, що відповідач у порядку статті 1194 ЦК України має відшкодувати різницю між понесеними ПрАТ «Страхова компанія «Вусо» збитками (виплаченим страховим відшкодуванням) й виплаченими (покритим) ТДВ «Міжнародна СК» коштами (суму яких не зазначає, розрахунок не наводить), що складає 2500 грн. 00 коп. Водночас, у позові зазначає, що відповідно до платіжних доручень № 31837 від 02.11.2020 року та № 34423 від 23.11.2020 року ПрАТ «Страхова компанія «Вусо» виплатило страхувальнику 112 131 грн. 40 коп., проте загальний розмір фактично понесених витрат ПрАТ «Страхова компанія «Вусо» становить 100 208 грн. 80 коп., тобто різний, й у порядку статті 1194 ЦК України відповідач має відшкодувати різницю між понесеними ПрАТ «Страхова компанія «Вусо» збитками (виплаченим страховим відшкодуванням) й виплаченими (покритим) ТДВ «Міжнародна СК» коштами (суму яких не зазначає й розрахунок не наводить), що складає 2500 грн. 00 коп. Суд вважає, за встановлених правовідносин й наданих позивачем доказів, позивач не обґрунтував та не довів належними та допустимими доказами, яку саме суму страхового відшкодування виплатив ТДВ «Міжнародна СК» ПрАТ «Страхова компанія «Вусо», що впливає на встановлення розміру шкоди, яка підлягала б стягненю з відповідача в порядку ст. 1194 ЦК України,ст. 27 Закону України «Про страхування». Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (ст. 1194 ЦК України). Відповідно до ст. 8 Закону № 85/96-ВР страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, яка отримала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдану шкоду. Суд вказує, що матеріали справи не містять доказів про обставину, яка підлягає доведенню, й за відсутності яких позивач не звертався до суду із заявою про витребування доказів. Відсутність вказаного доказу вказує не недоведеність й необгрунтованість вимог позивачем, що є наслідком відмови у задоволенні позову. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір, витрати на правову допомогу) покласти на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). На підставі вищевикладеного, ст.1194 ЦК України, ст.27 Закону України «Про страхування», Закону України «Про судовий збір»,

Outcome: dismissed