Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-01 00:00:00

До суду надійшов вищезазначений позов, в обґрунтування якого зазначено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . Позивач набула у власність зазначену квартиру шляхом укладення відповідного договору купівлі-продажу. Після посвідчення договору купівлі-продажу з`ясувалося, що у вказаній квартирі продовжують бути зареєстровані відповідачі, як члени сім`ї попереднього власника. Відповідачі у даній квартирі не проживають тривалий час, їх реєстрація носить формальний характер. Позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою. Представник позивача надав до суду заяву, в якій просить справу розглянути без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідачів надала до суду аналогічні за змістом заяви, в яких просить справу розглянути без участі відповідачів, позовні вимоги визнає у повному обсязі, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Дослідивши та проаналізувавши докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 04 листопада 1950 року, підписаної від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання порушення його прав. Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз вищенаведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.. Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 33, 34, 36постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірне житло власника, але на час розгляду справи не є членом його сім`ї. Суд вважає, що між сторонами має місце спір, пов`язаний з житловими правовідносинами, при цьому заявлені позивачем позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 02 червня 2022 року позивач є власницею квартири [ADDRESS] (а.с. 13-15). За адресою у квартирі [ADDRESS] зареєстровані відповідачі (а.с. 16-17,19), які у даній квартирі не проживають та не є членами сім`ї позивача (а.с. 20). Таким чином, виходячи з фактичних правовідносин, так як позивач на даний час є законною власницею даної квартири, оскільки відповідачі тривалий час не проживають у вказаній квартирі, не укладали з позивачем договору найму житла, не є членами її сім`ї, однак своєю відмовою знятися з реєстрації за місцем проживання порушують право власності позивача на квартиру, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. При цьому, прийняте рішення суду про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації. Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Таким чином, суд вважає за необхідне встановити згідно ч. 1 ст. 267 ЦПК України порядок виконання рішення суду, вказавши реєстраційному органу на те, що дане рішення є підставою для зняття особи з реєстрації за місцем мешкання. На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 319, 321, 383, 386, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ст.ст. 3, 6, 7 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved