Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-23 00:00:00

11 липня 2022 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08 жовтня 2004 року між ним та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу вони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Спільне життя у них з відповідачем не склалося. У них різні погляди на життя, відсутні спільні інтереси та взаєморозуміння. Між ними втрачено почуття любові та поваги один до одного. З лютого 2022 року вони не підтримують шлюбних стосунків та не ведуть спільне господарство. На думку позивача, примирення та збереження шлюбу неможливе та суперечить його інтересам. Тому позивач просив їх шлюб розірвати, а судові витрати по сплаті судового збору з відповідача не стягувати та залишити за ним. Після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, ухвалою від 15.07.2022 року позовна заява прийнята судом до розгляду та відкрито провадження у справі. Позивач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, однак у позовній заяві просив розглянути справу у його відсутність /а.с.2-3/. Тому справа розглянута у відсутність позивача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Відповідачу направлялася судова повістка про виклик в судове засідання за адресою її місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, як передбачено п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, однак до суду повернувся конверт з довідкою Укрпошти: «адресат відсутній за вказаною адресою» /а.с.15/. При цьому ч.1 ст.131 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Таким чином, відповідно до вищевказаних положень ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомленою про день та час розгляду справи, однак до суду не з`явилася, про причини неявки не повідомила. Тому суд визнає причини неявки відповідача в судове засідання неповажними і тому, відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, розгляд справи проведено у відсутність відповідача. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 08 жовтня 2004 року Виконавчим комітетом Чапаєвської сільської ради Котовського району Одеської області, актовий запис №03 /а.с.6/. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] /а.с.7/. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред`явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що протягом тривалого часу сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, з лютого 2022 року не підтримують шлюбних відносин та не ведуть спільне господарство. На думку позивача, примирення та збереження сім`ї неможливе. Тому суд прийшов до висновку, що збереження сім`ї суперечить інтересам позивача та, згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати. Що стосується судових витрат, то відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Однак, як вбачається з позовної заяви, позивач просив не стягувати з відповідача судові витрати, які він поніс при подачі позову, а тому, виходячи з принципу диспозитивності, підстав для стягнення з відповідача судового збору не має.

Outcome: approved