Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-07 00:00:00

У лютому 2022 року [PERSON] та [PERSON] через свого представника адвоката Каруна В. П. звернулися до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Орган опіки та піклування в особі Ізяславської міської ради Ізяславського району Хмельницької області, про усунення перешкод у здійсненні права власності на нерухоме майно шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом, скасування реєстрації місця проживання осіб. В обґрунтування позову зазначають, що вони є власниками житлового будинку, розташованого у [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та малолітні діти останньої [PERSON] , [PERSON] були зареєстровані у спірному житлі зі згоди колишнього співвласника житлового будинку [PERSON] . При цьому у вказаному житловому будинку вони жодного дня не проживали та жодного разу в ньому не були. Також вони мають у користуванні інші житлові приміщення. Крім того, реєстрація відповідачів та малолітніх [PERSON] , [PERSON] була проведена без згоди позивача [PERSON] як співвласника спірного житла. Позивачі зазначають, що факт реєстрації [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] у належному їм житлі порушує їх право власності. Із наведених мотивів [PERSON] та [PERSON] просять усунути перешкоди у здійсненні ними права власності на належне їм нерухоме майно шляхом визнання відповідачів та малолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також скасувати їх реєстрацію у зазначеному житловому будинку. Ухвалою судді від 02 березня 2022 року відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання у даній справі. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 27 червня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивачів адвокат Карун В. П. позов підтримали та просили його задовольнити. Представник третьої особи Органу опіки та піклування в особі Ізяславської міської ради Ізяславського району Хмельницької області Ковальська Ю. О. проти задоволення позову не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату час та місце слухання справи повідомлена належним чином, що підтверджується даними рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, відзив на позовну заяву не подала, про причини неявки суд не повідомила. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, відзиви на позовну заяву не подали, про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до змісту ч. 7 ст. 128, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Як убачається із повідомлення Ізяславської міської ради Ізяславського району Хмельницької області № 387/03-14 від 17 лютого 2022 року, місце проживання [PERSON] та [PERSON] зареєстроване у [ADDRESS] . Надіслані [PERSON] та [PERSON] судові повістки повернулася до суду із повідомленням про причини повернення «адресат за вказаною адресою відсутній». Такі дані вказані у поштових повідомленнях, які повернулися до суду у зв`язку з неможливістю вручення судових повісток на 08 серпня 2022 року на 10 год. 00 хв. Іншої адреси свого місця проживання чи перебування [PERSON] та [PERSON] суду не повідомили. Тому у зв`язку з відсутністю [PERSON] та [PERSON] за адресою місця реєстрації суд вважає, що останні повідомлені належним чином. У відповідності до положень ст.ст. 223 ч. 4, 280-284 ЦПК України суд за згодою позивачів вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів в порядку заочного розгляду. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідка, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Як встановлено судом, позивачі [PERSON] та [PERSON] являються власниками житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 28 квітня 2021 року приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Хмельницької області Шмигельським Ю. П. (спадкова справа № 134-2020, номер у реєстрі 874), витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 254799504 від 28 квітня 2021 року, сформованим тим же нотаріусом, договором купівлі продажу від 12 вересня 1992 року, посвідченим державним нотаріусом Ізяславської державної нотаріальної контори Шмигельською В. П. та зареєстрованим у реєстрі за номером 2828. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та малолітні [PERSON] , [PERSON] зареєстровані у даному будинковолодінні, що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданою Ізяславською міською радою Ізяславського району Хмельницької області 01 лютого 2022 року за № 176. Із повідомлення Комунальної установи «Центр надання соціальних послуг» Ізяславської міської ради від 08 лютого 2022 року № 84, акту оцінки потреб сім`ї/особи від 01 лютого 2022 року, висновку оцінки потреб сім`ї від 01 лютого 2022 року вбачається, що відповідач [PERSON] разом із малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] фактично проживають у [ADDRESS] . Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила суду, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та малолітні [PERSON] , [PERSON] у спірному будинковолодінні не проживають та ніколи не проживали. Усі вони були зареєстровані у цьому житлі зі згоди колишнього власника [PERSON] . Відразу після народження доньки [PERSON] приїхала до с. Михля, де разом із своїми малолітніми дітьми та відповідачем [PERSON] проживає у житловому будинку, який належав її покійній бабусі. Натомість, відповідач [PERSON] проживає у с. Сошне, де має власну сім`ю. Отже, у даній справі встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та малолітні [PERSON] , [PERSON] не проживають у спірному житлі та ніколи у ньому не проживали. При цьому вони не мешкають у даному будинку з власної волі, без будь-якого тиску чи примусу позивачів. Разом з тим, ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР. Положеннями ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Разом з тим у ст. 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; спливу строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Загалом, вирішуючи відповідний спір, необхідно виходити із балансу інтересів усіх сторін. Очевидно, що факт реєстрації відповідачів та малолітніх дітей перешкоджає позивачам у здійсненні права користування та розпорядження своєю власністю, які вони мають право вимагати усунути. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Для реалізації повноважень власників житла останні мають право вимагати від відповідачів усунення порушення свого права у визначений ними спосіб. Право відповідачів та малолітніх дітей на користування належним позивачам житлом можна обмежити лише у випадку, коли таке втручання у право на повагу до житла буде законним і пропорційним поставленій меті. Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria). У рішенні ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" зазначено, що поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Аналізуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що втрата права користування житлом буде оцінена на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції. Вирішуючи позовні вимоги про усунення перешкод позивачам у користуванні житлом шляхом визнання відповідачів та малолітніх дітей такими, що втратили право користування житлом, у контексті пропорційності застосування такого заходу, суд ураховує, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та її малолітні діти [PERSON] , [PERSON] в спірному будинку не проживали, пов`язані спільним побутом із позивачами не були, взаємних прав та обов`язків із ними не мали. Згідно з положеннями ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до положень ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Між тим, оскільки спірний будинок не є та не був місцем постійного проживання відповідачів та малолітніх дітей, позивачі не є батьками дітей, тому не мають обов`язку забезпечувати житловим приміщенням як відповідачів, так і дітей. Отже, порушені реєстрацією та проживанням відповідачів та малолітніх дітей права позивачів на вільне володіння, користування чи розпорядження спірним майном, як власників цього житла підлягають захисту. На думку суду, усунення перешкод у користуванні будинком шляхом позбавлення відповідачів та малолітніх дітей права користування спірним житлом на предмет відповідає пропорційності переслідуваній легітимній меті, зважаючи на ст. 8 Конвенції, передбачене законом і є необхідним в демократичному суспільстві. З огляду на положення ст.ст. 64, 156 ЖК УРСР відповідачі не мають права користування спірним житлом, оскільки вони не є членами сім`ї власників, а також у розумінні вказаних положень законодавства не є особами, які постійно проживають разом з власниками будинку, ведуть з ними спільне господарство. Суд також бере до уваги те, що хоча відповідачі разом із малолітніми дітьми були зареєстровані у належному позивачам будинку, однак самостійно обирали місце проживання (своє та дітей) за іншими адресами. Матеріали справи не містять доказів, що останні намагалась вселитись у спірний будинок. Це вказує на те, що вони мають намір зберегти формальне, а не фактичне місце проживання. Окрім цього, суд враховує, що місце відвідування дітьми навчальних закладів знаходиться не за місцем спірного житла, адже, як убачається із акту оцінки потреб сім`ї від 01 лютого 2022 року, малолітні [PERSON] та [PERSON] відвідують школу за місцем свого фактичного проживання у с. Михля. Поготів, обов`язок по утриманню дітей покладено саме на батьків, а тому непропорційним є покладення на позивачів такого обов`язку, як забезпечення дітям необхідних умов життя, при тому, що матір дитини проживатиме в іншому населеному пункті. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов у частині усунення перешкод у здійсненні позивачами права власності на належне їм нерухоме майно шляхом визнання відповідачів та малолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком, підлягає до задоволення. Разом з тим, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим, зокрема, вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням. Вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Відтак, саме визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є ефективним способом захисту інтересів власників у такій категорії справ. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позов щодо скасування реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] у спірному будинку до задоволення не підлягає. Що стосується посилань позивача [PERSON] на ту обставину, що реєстрація відповідачів у спірному житлі була проведена без її згоди як власника житлового будинку, то суд зазначає наступне. Відповідно до п.п. 7.1, 7.2, 7.3 Розділу VII Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22 листопада 2012 року № 1077, (чинного на час виникнення спірних правовідносин) реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи скасовується в разі їх проведення з порушенням вимог законодавства. У разі виявлення такого порушення керівник територіального підрозділу ДМС проводить перевірку підстав реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи, за її результатами складає висновок та приймає рішення про скасування реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи. Копія цього висновку надсилається керівнику головного управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі для здійснення контролю. Про прийняте рішення особі надсилається письмове повідомлення, в якому зазначаються підстави його прийняття. Особу запрошують на прийом до територіального підрозділу ДМС для внесення відповідних відомостей до паспортного документа. Згідно з п.п. 91, 92 чинного на час ухвалення даного рішення Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265, відомості про задеклароване/зареєстроване місце проживання (перебування)/зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи скасовуються органом реєстрації у разі проведення реєстраційних дій з порушенням вимог, встановлених законом. У разі виявлення реєстраційних дій проведених з порушенням вимог, встановлених законом, керівник органу реєстрації проводить перевірку підстав для декларування/реєстрації/зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, за її результатами складає висновок та приймає рішення про скасування декларування/реєстрації/зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи. Матеріали справи не містять даних щодо проведення перевірки та прийняття відповідно рішення за вказаним фактом керівником відповідного органу реєстрації, а тому заявлення таких вимог до суду є передчасним. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів та користь позивачів підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial