Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-03 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 29.12.2021 та 09.02.2022 надано змінену позовну заяву, [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» структурний підрозділ «Криворізька дистанція електропостачання» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, про допуск до роботи, оплати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, в якій просив визнати незаконним та скасувати наказ №170/ОС від 09.12.2021 про його відсторонення від роботи, стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 5000 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 6300 грн., та сплачений судовий збір в розмірі 908,00 грн., стягнути з відповідача його середню заробітну плату за час вимушеного прогулу починаючи з моменту відсторонення до дня винесення рішення, та допустити його до роботи. Вказує, що він працює на посаді електромеханіка дільниці 1 групи Саксаганського куща тягових підстанцій структурного підрозділу «Криворізької дистанції електропостачання», Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». Приблизно 07.12.2021, йому було повідомлено, що з 09.12.2021 його буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати, якщо він не надасть сертифікат про вакцинацію проти COVID-19 або висновок лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичного щеплення проти COVID-19. Позивач отримує заробітну плату у відповідача, а саме за жовтень 2021 року 16327,39 грн., за листопад 2021 року 17446,63 грн., тобто його середня заробітна плата становить 16887,01 грн. Однак, він був не згодний з даним повідомленням про та подав заяву про свою незгоду від 07.12.2021 начальнику дільниці Тетерваку С.В. Після чого, 09.12.2021 йому було вручено наказ про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати №170/ОС від 09.12.2021. Позивач з вказаним наказом про відсторонення його від роботи не погоджується, оскільки відповідач прийняв протиправний наказ на підставі лише повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, яке саме по собі не створює жодних юридичних наслідків та не засвідчує юридичного факту відмови чи ухилення позивача від обов`язкового профілактичного щеплення, а також факту ненадання ним медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я. Відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать постанова КМУ і Наказ МОЗ. Крім того, позивач вважає, що на його користь з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Враховуючи викладене, позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ відповідача про відсторонення його від роботи № 170/ОС від 09.12.2021, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток на час вимушеного прогулу починаючи з моменту відсторонення, а саме з 09.12.2021, до моменту визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення, допуск його до робити, та стягнути з відповідача понесені ним витрати по справі. Заяви, клопотання учасників справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, та просить суд розглядати справу за його відсутністю. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд розглядати справу за її відсутності. Представник відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» структурний підрозділ «Криворізька дистанція електропостачання» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15.02.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи по суті на 11-00 год. 14.03.2022, за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 14.03.2022 справу знято з розгляду до 11-00 год. 04.05.2022, у зв`язку з перебуванням судді у відпустці. Ухвалою суду 04.05.2022 відкладено розгляд справи на 11-00 год. 20.06.2022, у зв`язку з неявкою представника відповідача АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» структурний підрозділ «Криворізька дистанція електропостачання» АТ «Укрзалізниця», щодо якого у суду відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. 20.06.2022 постановлено ухвалу суду про відкладення розгляду справи на 10-00 год. 04.08.2022, у зв`язку з неявкою представника відповідача АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» структурний підрозділ «Криворізька дистанція електропостачання» АТ «Укрзалізниця», який про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. На підставі ст.ст. 280, 281 ЦПК України, 04.08.2022 Тернівським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області постановлено ухвалу про заочний розгляд даної цивільної справи, оскільки існує сукупність умов, передбачених нормами ч.1 ст. 280 ЦПК України. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що позивач [PERSON] працює електромеханіком дільниці 1 групи Саксаганського куща тягових підстанцій структурного підрозділу «Криворізької дистанції електропостачання», Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», що підтверджується копією трудової книжки останнього серії [NUMBER] (а.с.14-17). Згідно Наказу начальника структурного підрозділу «Криворізька дистанція електропостачання» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» від 09.12.2021 № 177/ОС, [PERSON] , електромеханіка дільниці 1 групи Саксаганського куща тягових підстанцій, відсторонили від роботи з 09.12.2021 без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма № 028-1/о) (а.с. 18). Не погоджуючись з вказаним Наказом про відсторонення, [PERSON] на ім`я начальника структурного підрозділу «Криворізька дистанція електропостачання» [PERSON] подано заяву від 07.12.2021, у якій він вказував на незаконність його відсторонення, обмеження його права на працю, а також на порушення порядку введення карантину в Україні, встановлений карантин вважав не введеним, постанову про введення карантину незаконною і такою, що не підлягає виконанню. Зауважував про тимчасове утримання від щеплення проти COVID-19, яке перебуває в стадії клінічних випробувань (а.с. 20). Згідно з наказом начальника структурного підрозділу «Криворізька дистанція електропостачання» АТ «Укрзалізниця» від 01.03.2022 № 38/ОС, [PERSON] допущений до роботи з 01.03.2022 до завершення воєнного стану в Україні, на підставі наказу МОЗ «Про зупинення дії наказу МОЗ від 04.10.2021 № 2153», від 25.02.2022 № 380 та його особистої заяви від 01.03.2021 (а.с. 75). \~ \~ \~ \~Судом не було відхилено жодного доказу наданого позивачем. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Положеннями ч.2 ст.247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд вважає у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ч.1 ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. За змістом ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Частиною 1 статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. У рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року № 12-рп/09 зроблено висновок про те, що термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 Кодексу законів про працю України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. Законодавство України про охорону здоров`я базується на Конституції України і складається з цих Основ та інших прийнятих відповідно до них актів законодавства, що регулюють суспільні відносини у сфері охорони здоров`я (стаття 1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я»). Відповідно до статті 5 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу хворим, особам з інвалідністю та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров`я в їх діяльності, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. Згідно із пунктами б, г статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані: у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. Профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (частини 1, 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»). Відповідно до пункту 8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України (далі - МОЗ), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року, МОЗ у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України і постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України, видає накази, організовує та контролює їх виконання. Накази МОЗ, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». При цьому, накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами. Так, наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153), який доповнено наказом МОЗ № 2393 від 01 листопада 2021 року. Відповідно до Переліку № 2153 з доповненнями, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, серед іншого, підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83, до якого включено серед підприємств транспортної галузі АТ «Українська залізниця». В примітці до Переліку № 2153 зазначено, що обов`язкове профілактичне щеплення проводиться в разі відсутності у працівника абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595. Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 (з подальшими змінами і доповненнями станом на дату прийняття оспорюваного наказу) встановлено, що з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2021 року на території України діє карантин, продовживши дію карантину. Так, судом встановлено, що позивач, будучи працівником підприємства АТ «Укрзалізниця», яке має стратегічне значення для економіки та безпеки держави, за відсутності абсолютних медичних протипоказань, підлягав обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 на період дії карантину. При цьому, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у позивача протипоказань до проведення профілактичного щеплення суду не надано. Щодо правомірності дій відповідача по відстороненню позивача від роботи, суд зазначає наступне. Пунктом 41-6 Постанови Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 (з подальшими змінами і доповненнями станом на дату прийняття оспорюваного наказу) визначено керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відстороняються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Відсторонення працівника від роботи - один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання. Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві. У справі «Соломахін проти України (рішення від 15 березня 2012 року) ЄСПЛ зробив правовий висновок, за змістом якого примусова вакцинація як примусове медичне лікування означає втручання в право на повагу до приватного життя, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Втручання у фізичну недоторканність заявника можна вважати виправданим міркуваннями охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційних захворювань у регіоні. Верховний Суд у постанові від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 зазначив, що згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Тобто не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини визначаються найвищою соціальною цінністю. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян. Держава, встановивши правило про те, що без щеплень дитина не може бути допущеною до занять, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх учнів і працівників школи або дитячого садка, а й захищає таким чином саму дитину, яка не отримала профілактичні щеплення. З огляду на суспільні інтереси, тимчасове відсторонення (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку лікарсько-консультативної комісії) дитини від занять не призвело до порушення конституційного права дитини на освіту, яку вона може отримати в інших формах. Таким чином, можливо зробити висновок, що втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законодавстві, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети та цілком необхідним у демократичному суспільстві. Отже, держава, встановивши правило про те, що працівники які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відстороняються від роботи, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх учнів і працівників навчального закладу, а й захищає таким чином самого працівника, який не отримав щеплення. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 зазначено, що відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку. Таким чином, суд вважає правомірними дії адміністрації АТ «Українська залізниця» як підприємства, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, згідно Переліку Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83, що полягали у відстороненні позивача [PERSON] від роботи наказом № 170/0С від 09 грудня 2021 року, тому вимога про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 позивача була законною та виправданою з огляду на принцип превалювання суспільних інтересів над особистими правами окремо особи. Отже суд вважає необґрунтованими посилання позивача на порушення його конституційного права на працю та дискримінацію за ознакою стану здоров`я роботодавцем, оскільки відсторонення позивача від роботи було здійснено у відповідності до норм чинного законодавства, при цьому трудові відносини з [PERSON] не були припинені, наказу про його звільнення не видавалось, обмеження допуску до роботи позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки суспільства, тому підстави для визнання незаконним і скасування спірного наказу відсутні. Враховуючи, що позовні вимоги в частині скасування наказу № 170/ОС від 09 грудня 2021 року про відсторонення позивача від роботи є безпідставними та задоволенню не підлягають, у іншій частині похідних позовних вимог щодо стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, та стягнення моральної шкоди слід також відмовити. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити судові витрати між сторонами. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Враховуючи результат вирішення спору, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються. На підставі ст.43, 46 Конституції України, ст.ст. 235, 237-1 КЗпП України,

Outcome: dismissed