Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-07 00:00:00

в березні 2022 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Коваленка Я.О. звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову зазначено, що із 10.01.2012 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26.01.2021 року у справі № 752/48/21. В період шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що ще за час спільного проживання відповідач не проявляла до сина належної уваги, та не займалась його вихованням. Фактично всі обов`язки по утриманню, догляду та вихованню сина виконує позивач. Дитина проживає разом із позивачем, та перебуває на його повному утриманні. Відповідач фактично самоусунулась від виховання дитини, усі необхідні умови для здорового та повноцінного фізичного і духовного росту й розвитку дитини забезпечує позивач. Відповідач не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно сина. Посилаючись на викладене, а також з огляду на поведінку відповідача по відношенню до дитини, не виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини та забезпечення потреб дитини відповідно до його віку та стану здоров`я, а тому позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом, вказуючи на наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносного її неповнолітнього сина. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 17.05.2022 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. Представник позивача в судове засідання не з`явився. Суду подав заяву про розгляд справи без його участі, просив позовні вимоги задовольнити з викладених в позові підстав. Відповідач в судове засідання не з`явилась. Судом про розгляд справи повідомлялась належним чином. В матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена заява відповідача, в якій, остання, не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно сина. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, в судове засідання не з`явився. Подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, а також в матеріалах справи міститься письмовий висновок, відповідно до якого орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно сина. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін в підготовчому судовому засіданні на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 12 вказаного Закону, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім`ї, яке здійснюється на засадах, визначених у Сімейному кодексі: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п`ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 Сімейного кодексу України). Згідно з ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що із 10.01.2012 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26.01.2021 року у справі № 752/48/21. В період шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Дитина сторін проживає разом із батьком - позивачем у справі, який займається вихованням дитини та яким створені всі належні умови для гармонійного розвитку та навчання дитини. 16.12.2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено та нотаріально посвідчено договір про утримання та участь батьків у її вихованні, за умовами якого сторони погодили, що місцем проживання їх сина [PERSON] , [INFO] , є місце проживання батька. Позивач вказує, що відповідач вихованням сина не займається, фактично самоусунулась від належного виконання своїх батьківських обов`язків відносно дитини, а тому наявні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідач в ході розгляду справи не заперечувала проти позбавлення її батьківських прав відносно сина, зазначила, що не приймає участі у вихованні та житті сина, на підтвердження чого надала нотаріально посвідчену заяву. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Як роз`яснено у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Відповідно до ч. 4 ст. 19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав тощо обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який згідно з ч.5 ст. 19 подає суду письмовий висновок щодо розв`язування спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При цьому, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України). Згідно висновку Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав від 10.06.2022 року № 100-3799, орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . З мотивувальної частини зазначеного висновку вбачається, що відповідач дійсно не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно сина, не приймає участі у вихованні та житті сина, а також написала відмову із власної ініціативи. Як роз`яснено у пунктах 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Як з`ясовано судом, підтверджується наявними у справі доказами, після припинення шлюбу між батьками дитина залишилась проживати разом з батьком, який самостійно займається вихованням сина, забезпечує дитині належні умови для її повноцінного розвитку, дитина перебуває на повному утриманні батька, в свою чергу відповідач, як матір дитини, самоусунулась від виховання дитини, не піклується про стан здоров`я дитини, його фізичний та духовний розвиток. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Враховуючи викладене, суд вважає доведеним обставини ухилення матері від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка самоусунулась від виховання та спілкування з дитиною, який проживає разом із батьком, та з враховуючи інтереси дитини, суд вважає, що наявні підстави для позбавлення батьківських прав матір дитини, з підстав, передбачених ст. 164 Сімейного кодексу України. Крім того, згідно із ч.ч. 1, 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ст. 45 Закону України «Про нотаріат» при посвідченні правочинів і вчиненні інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством, нотаріусом перевіряється справжність підписів учасників правочинів та інших осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріально посвідчувані правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса. Якщо заява чи інший документ підписані за відсутності нотаріуса, особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, повинна особисто підтвердити, що документ підписаний нею. При вирішенні даного спору, суд також враховує позицію відповідача, якою було оформлено заяву посвідчену приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Паньків Г.О., яка зареєстрована в реєстрі за № 435, відповідно до якої [PERSON] повідомила, що не приймає ніякої участі у житті та вихованні сина [PERSON] , та не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо малолітньої дитини. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України) Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини другої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно її малолітнього сина, а тому позов є обґрунтованим, законним та таким, що підлягає задоволенню. Враховуючи наведене та

Outcome: approved