Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-25 00:00:00

23.12.2020 позивач [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 28.12.2020 зазначений позов направлено до Дзержинського районного суду м. Харкова за підсудністю. 09.08.2021 позивачем уточнено позовні вимоги. В обґрунтування позову зазначено, що 16.07.2015 [PERSON] позичила [PERSON] грошові кошти у сумі 1478548 грн. В свою чергу [PERSON] взяв на себе зобов`язання повернути вказані кошти в строк до 16.07.2018. Відповідачем не виконано умови договору, у зв`язку з чим позивач зверталась до суду з позовом про стягнення коштів. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 08.11.2019 позов [PERSON] , до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , заборгованість за договором позики. Постановою ХАС від 23.09.2020 рішення Жовтневого райсуду м. Харкова скасоване та ухвалено нову постанову, якою стягнуто з [PERSON] , на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у сумі 1516828,22 грн, що складає 478548 грн основного боргу та 38280,22 грн пені. Фактично [PERSON] зобов`язання зі сплати основного боргу та пені було виконане 11.11.2020. У зв`язку з чим позивач просить стягнути з [PERSON] на її користь пеню за прострочене зобов`язання у сумі 915\~200,96 грн за період з 14.08.2018 по 11.11.2020, інфляційні витрати -195\~406,47 грн, три відсотки річних 99\~545,49 грн (а.с. 2-3, 170-172). 10.06.2021 представником відповідача [PERSON] адвокатом Бєлокриницьким А.О. подано відзив на позов, в обгрунтування якого зазначено, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню. 16.07.2015 між [PERSON] та [PERSON] , було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого позивач передала відповідачу 1478548 грн. Рішенням суду стягнуто борг з [PERSON] на користь [PERSON] . На теперішній час позивач просить стягнути пеню , до якої слід застосувати позовну давність. Крім того, [PERSON] , та [PERSON] , є колишніми подружжям, яке має спільну дитину, а сам договір про надання позики від 16.07.2015 надавався безвідсотково з огляду на його некомерційних характер. Повторне звернення до суду з метою стягнення пені та інфляційних витрат є спробою перегляду постановлених судових рішень, які набрали законної сили та свідчить про зловживанням позивачем своїми правами та намагання безпідставно стягнути грошові кошти у надмірному розмірі, що створить невиправдано тяжкий характер для відповідача. У зв`язку з чим відповідач просить відмовити у задоволенні позову (а.с. 100-108). 22.06.2021 представником відповідача [PERSON] [PERSON] подано відповідь на відзив, у якій зазначено, що підстави для застосування позовної давності відсутні. Датою звернення до суду є саме дата подачі позовної заяви до Жовтневого районного суду м. Харкова. Відповідач, визнаючи факт заборгованості, навіть не намагався її погасити протягом всього часу розгляду справи двома інстанціями , який тривав більш двох років і погасив її лише під загрозою примусового стягнення. У зв`язку з чим представник позивача просила задовольнити позов (а.с. 147-151). Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позов, просив задовольнити, у подальшому від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та її представника. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні, який був судом допитаний у якості свідка, пояснив, що з [PERSON] перебував у шлюбі, після розірвання шлюбу залишились спільні борги. [PERSON] надала йому суму у розмірі 15000000 грн для погашення її кредитного зобов`язання, яке було оформлене на нього, проте він склав їй розписку про отримання коштів у борг. Грошові кошти, які були йому надані [PERSON] витрачені на погашення зобов`язань позивача за кредитною заборгованістю. Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази\~ подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів\~\~змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 08.11.2019 у справі №639/4342/18 позов [PERSON] , до [PERSON] , про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] , на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 16.07.2015 в загальній сумі 2957096 грн, що складається з 1478548 грн основного боргу та 1478548 грн штрафу (а.с. 8-14). Постановою Харківського апеляційного суду від 23.09.2020 №639/4342/18 рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 08.11.2019 в частині стягнення загальної суми заборгованості та судового збору скасоване та ухвалено нову постанову, якою стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у загальній сумі 1516828,22 грн, що складається з 1478548 грн основного боргу та 38280,22 грн пені, стягнуто судовий збір 9315,32 грн (а.с. 15-27). Як зазначено позивачем та не заперечується відповідачем фактично рішення суду про стягнення заборгованості відповідачем [PERSON] виконано 11.11.2020. Відповідно до ч.ч. 1,2\~ст. 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно приписів\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Частина 2,5 \~статті 11 ЦК України\~передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти а також рішення суду. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. Згідно з частиною другою\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України\~розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5\~ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5\~ЦК України\~поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5\~ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5\~ЦК України). Таким чином, у\~статті 625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами\~закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Згідно з ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми\~закону\~нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовому висновку Верховного суду України від 1 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14. Верховний Суд України у постанові № 10/557-26/155 вказав, що передбачене\~законом\~право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, належними сплаті кредитору. Отже, інфляційні нарахування на суму боргу і відсотки річних входять до складу грошового зобов`язання. Чинне законодавство виходять з того, що втрати внаслідок інфляційних процесів за своєю правовою природою не тотожні неустойці (штрафу, пені), їх потрібно розцінювати як суму знецінення грошових коштів за прострочення грошового зобов`язання за певний період, і вони є невід`ємною складовою основного боргу. При цьому індекс інфляції враховується при простроченні виконання грошового зобов`язання у всіх випадках і кредитор має право на збереження реальної величини не отриманих своєчасно грошей. За змістом статей\~524,\~533-535\~і\~625 ЦК України\~грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Згідно приписів ч. 2\~ст. 625 ЦК, сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). При застосуванні індексу інфляції, розрахунок проводиться на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. Звертаючись до суду з позовом позивач просить стягнути три відсотки річних та інфляційні витрати, пеню за період з 14.08.2018 та по 11.11.2020. У відзиві на позов представник позивач зазначає про застосування позовної давності до вимог про стягнення пені. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК України). Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 1 частини 2\~статті 258 ЦК України\~визначено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими\~статтями 253-255 ЦК України. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Відповідно до\~ст.253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до\~ст. 267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише\~за заявою сторони\~у спорі, зробленою до винесення ним рішення. За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Отже, заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам наведених статей процесуального законодавства. Представником відповідача заявлено про строк позовної давності до вимог про стягнення пені у відзиві, поданому 10.06.2021. Як вбачається з позовної заяви фактично зобов`язання зі сплати боргу виконане 11.11.2020, з позовом позивач звернувся 23.12.2020 Згідно із ч.4\~ст. 267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки представник відповідача звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності, а позивач та його представник не звертались до суду з клопотанням про поновлення строку, суд приходить до висновку про доцільність застосування строку позовної давності до позовних вимог про стягнення пені. Отже, пеню слід стягнути з відповідача на користь позивача у розмірі 155\~233,10 грн, при цьому судом проведено наступний розрахунок пені: з 23.12.2019 по 31.12.2019 (днів: 9, облікова ставка НБУ x 2: 27), пеня складає 10098.34 грн; з 01.01.2020 по 30.01.2020 (днів: 30, облікова ставка НБУ x 2: 27), пеня складає 33569.15 грн; з 31.01.2020 по 12.03.2020 (днів: 42, облікова ставка НБУ x 2: 22), пеня складає 38293.70 грн; з 13.03.2020 по 23.04.2020 (днів: 42, облікова ставка НБУ x 2: 20), пеня складає 34812.45 грн; з 24.04.2020 по 11.06.2020 (днів: 49, облікова ставка НБУ x 2: 16), пеня складає 32491.62 грн; з 12.06.2020 по 23.06.2020 (днів: 12, облікова ставка НБУ x 2: 12), пеня складає 5967.85 грн Разом з тим, позовні вимоги стягнення трьох відсотків річних, інфляційних витрат підтягають задоволенню, виходячи з вищезазначеного. При цьому, суд погоджується з розрахунком трьох відсотків річних та інфляційних витрат, які складені позивачем, отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума 3% річних та інфляційних витрат у розмірі 99545,49 грн та 195406,47 грн відповідною Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно до задоволених вимог. Позовні вимоги задоволено на 37,2%, сплачена сума судового збору підлягає стягненню у розмірі 37,2% від сплаченої суми, при зверненні до суду позивачем сплачено 10510 грн, тобто стягненню підлягає 3909,70 грн (10510*37,2%) На підставі викладеного,

Outcome: partial