Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-22 00:00:00

Позивач 09.09.2022 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом, з урахуванням уточненої позовної заяви від 21.12.2020, до публічного акціонерного товариства «Київська Русь» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» Рекрут Світлани Валеріївни, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Консоль ЛТД», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Реал Естейт», [PERSON] та просить: - Визнати недійсним договір пайової участі у фінансуванні будівництва від 16.08.2005 за №1449/299-491 та акт прийму-передачі квартири від 04.09.2007 №385, який укладений між ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД» та ТОВ «Фірма «Реал Естейт» щодо нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] ; - витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 97,5 кв.м.; - припинити право власності за [PERSON] на нежитлові приміщення загальною площею 97,5 кв.м., які знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; - визнати право власності за [PERSON] на нежитлові приміщення загальною площею 97,5 кв.м., які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] 02.02.2004 уклала з ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД» договір пайової участі в будівництві за №4218/299/268. Сторони зобов`язалися виконувати спільну діяльність з метою отримання правовстановлюючих документів, проектування, будівництва та ведення до експлуатації будинку, який знаходиться за будівельною адресою: [ADDRESS] .18.12.2006 позивачка повністю виконала умови договору та внесла пайовий внесок у розмірі 52742 дол. США. 18.12.2006 Актом прийому-передачі позивачці було передано у власність нежитлове приміщення цокольного поверху, загальною площею 98,4 кв.м. в будинку за будівельною адресою: [ADDRESS] ). Після передачі у власність позивачка вільно та відкрито користувалася своїм майном, передавала його в користування. 24.07.2019 [PERSON] виготовила технічний паспорт та зареєструвала своє право власності у Реєстру речових прав на нерухоме майно. У 2020 році до приміщення звернулися невідомі особи, які представилися посадовими особами ПАТ «Банк «Київська Русь» та повідомили, що відповідне приміщення належить їм на підставі рішення Господарського суду Одеської області. Після цього позивача з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно дізналася, що ПАТ «Банк «Київська Русь» є власником нежитлових приміщень за адресою: [ADDRESS] , загально площею 97,5 кв.м., адже ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД» продала нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] два рази: перший раз [PERSON] (18.12.2006), другий раз ТОВ «Фірма «Реал Естейт» (04.09.2007). Договір пайової участі у фінансуванні будівництва від 16.08.2005 №1449/299/491 укладений між ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД» та ТОВ «Фірма «Реал Естейт» позивач вважає недійсним, адже об`єкт нерухомого майна вже був проданий [PERSON] на підставі договору про пайову участь в будівництві за №4218/299/268 від 02.02.2004. Справа надійшла до провадження судді Кузнецової В.В. та ухвалою суду від 10.09.2020 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження та задоволено заяву позивача про витребування доказів. До суду 23.10.2020 до суду надійшов відзив від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення ПАТ «Банк «Київська Русь» з ринку. Згідно якого заперечували проти позову. В обґрунтування відзиву зазначено, що при виїзді Фонду було виявлено у спірному приміщенні ПП «Сервісна Компанія «Комфорт-Одеса», яке не має жодного відношення до приміщення, що належить банку, у зв`язку з чим подано заяву до СУ ГУНП в Одеській області від 24.06.2020. ПАТ «Банк «Київська Русь» звернулося до Господарського районного суду Одеської області з позовом до ПП «СК «Комфорт-Одеса» з позовом про усунення перешкод в користуванні нежитловим приміщенням загальною площею 97,5 кв.м. яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] (справа №916/2805/20). БАНК «Банк «Київська Русь» набуло право власності законно, на підставі рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. ПАТ «Банк «Київська Русь» зареєструвало за собою право власності 07.06.2017 на спірне приміщення, в той час як [PERSON] зареєструвала право власності 24.07.2019. Також вказано, що об`єкти нерухомості зареєстровані за позивачем та відповідачем є різні, адже площа приміщення, що належить банку становить 97,5 кв.м., а [PERSON] належить приміщення площею 98,4 кв.м. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.11.2020 призначено по справі судову будівель-технічну експертизу з метою вирішення питання тотожності приміщення, що належить [PERSON] та ПАТ «Банк «Київська Русь», провадження у справі зупинено. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03.12.2020 задоволено частково заяву [PERSON] про забезпечення позову, накладено арешт на нежитлове приміщення [ADDRESS] , загальною площею 97,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1268661651101, власником якого є ПАТ «Банк «Київська Русь». До суду 23.12.2020 від ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД» надійшов відзив, згідно якого заперечувала щодо позову. Відзив мотивований тим, що реєстраційний номер майна та площа такого майна позивача та ПАТ «Банк «Київська Русь» є різними, тому це різні об`єкти права власності, які знаходяться в одному будинку. Позивач не наводить підстав з яких вона зареєструвала за собою право власності через 13 років після отримання акту прийму-передачі, в той час як ТОВ «Фірма «Реал Естейт» зареєстрували право власності ще 22.10.2007 року. Також вважають, що позивачка пропустила строк позовної давності, адже договір пайової участі укладений 16.08.2005, державна реєстрації права власності за ПАТ «Банк «Київська Русь» відбулася 31.05.2017, запис про іпотеку внесено 30.09.2011. У зв`язку зі зміною власника приміщення, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04.01.2021 знову вжито заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нежитлове приміщення [ADDRESS] , загальною площею 97,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1268661651101. Після отримання висновку експерта, ухвалою суду від 30.07.2021 провадження у справі було поновлено. Ухвалою суду від 14.09.2021 було прийнято уточнену позовну заяву [PERSON] . На підставі розпорядження Приморського районного суду м. Одеси №503/21 від 15.11.2021 по справі було проведено повторний автоматизований розподіл, в результаті якого справа надійшла до провадження судді Бондаря В.Я. Ухвалою суду від 17.11.2021 справа прийнята до провадження судді Бондаря В.Я. та призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 14.12.2021. В результаті проведеного підготовчого засідання 14.12.2021 було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 08.02.2022. До суду 08.02.2022 надійшов відзив від [PERSON] , згідно якого просить відмовити у задоволенні позову. Відзив мотивована тим, що реєстрація права власності за [PERSON] здійснена державним реєстратором всупереч вимогам Порядку, без необхідних документів, а саме щодо прийняття об`єкту в експлуатацію, без документу, що присвоює об`єкту нерухомого майна адресу. Право власності у [PERSON] виникло пізніше ніж в ПАТ «Банк «Київська Русь». Вказує, що [PERSON] захопила майно відповідача, на 0,9 кв.м. змінила технічні характеристики та використовує його на власний розсуд. У судовому засіданні 08.02.2022 долучено відзив [PERSON] до матеріалів справи, надано представнику позивача час для ознайомлення з відзивом та підготувати відповідь на відзив, розгляд справи відкладено на 22.03.2022. У судовому засіданні 22.03.2022 було задоволено заяву представника [PERSON] [PERSON] про відкладення розгляду справи, наступне засідання призначено на 21.06.2022. У судовому засіданні 21.06.2022 було відмовлено у задоволенні представника відповідача про відкладення розгляду справи, представник позивача [PERSON] надав вступне слово, у судовому засіданні оголошено перерву з метою надання оригіналу договору та акту прийому-передачі, до 09.08.2022. Ухвалою суду від 20.07.2022 було відмовлено у задоволенні клопотання представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про розгляд справи в режимі відеоконференції. У судовому засіданні 09.08.2022 представник [PERSON] [PERSON] надала вступне слово, з метою підготовки до судових дебатів розгляд справи відкладено на 23.08.2022. Ухвалою суду від 09.08.2022 залишено без задоволення клопотання представника позивача про витребування доказів, а саме оригінал договору. Ухвалою суду від 11.08.2022 було відмовлено у задоволенні клопотання представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про розгляд справи в режимі відеоконференції. У судовому засіданні 23.08.2022 представник позивача [PERSON] [PERSON] просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] заперечувала проти позову. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду сповіщалися у встановленому законом порядку. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, з огляду на наступне. Відповідно до частини першої статті 4 та частини першої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: звернення до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу; визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно із частиною четвертою статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права (див. постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (пункт 55) та від 7 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (пункт 6.31)). Разом із цим Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Судом встановлено наступні обставини та відповідні правовідносини. 02 лютого 2004 року між ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД» та [PERSON] було укладено договір пайової участі в будівництві №4218/299-268 (р), згідно п.1.1 якого учасник договору зобов`язалися сумісно діяти для досягнення загальної цілі: отримання правовстановлюючих документів, проектування, будівництво та введення в експлуатацію [ADDRESS] ), який йменується в подальшому «Об`єкт» (т.1 а.с.13-18). Пункт 1.4 Договору вказує на необхідність Сторін укласти додаткову угоду про коректування строку внесення суми паю, що залишилася. Згідно п.3.1. пайовик зобов`язаний в якості свого вкладу по даному договору внести грошові кошти загальна сума яких на дату укладення договору становить еквівалент 52\~742 дол. США в гривнях по офіційному курсу НБУ. З копій квитанції до прибуткового касового ордеру№167 від 14.09.2004, №237 від 12.05.2005 та №1 від 10.01.2006 вбачається, що [PERSON] внесла кошти в загальному розмірі 814\~148 грн. (один платіж 159\~300 грн., другий платіж 600\~600 грн., третій платіж 54\~248 грн.) (т.1 а.с.19). 18 грудня 2006 року ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД» видала довідку №437, якою вказано, що [PERSON] внесла пайовий внесок к повному розмірі - в сумі еквівалентній 52\~742 дол. США (т.1 а.с.20). Касовий ордер - первинний документ (прибутковий або видатковий касовий ордер), що застосовується для оформлення надходжень (видачі) готівки з каси, про що вказано в п.10 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України 29.12.2017 № 148 (надалі - Положення). Згідно п. 25 Положення, приймання готівки в касу проводиться за прибутковим касовим ордером (додаток 2), підписаним головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником установи/підприємства. До прибуткових касових ордерів можуть додаватися документи, які є підставою для їх складання. Про приймання установами/підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається квитанція (що є відривною частиною прибуткового касового ордера), підписана головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником, підпис яких може бути засвідчений відбитком печатки цієї/цього установи/підприємства. Використання печатки установою/підприємством не є обов`язковим. Відповідно до п. 32 Положення, реквізити у видатковому ордері "Одержав", "Дата", "Сума", "Підпис одержувача", дані документа, що засвідчує особу отримувача [які заповнюються отримувачем готівки (додаток 3 до цього Положення)] та в прибутковому ордері "Прийнято від" не заповнюються в касових ордерах, які оформляються на загальну суму проведених установою/підприємством касових операцій (видача готівки за видатковими відомостями, електронними платіжними засобами, здавання готівки до банку, отримання готівки з банку за чеком та оприбуткування її в касі). Інші реквізити в касових ордерах та видаткових відомостях є обов`язковими до заповнення. Такі ж положення містяться в п.3.3 Постанови Правління Національного банку України 15.12.2004 № 637, яка була чинна станом на час передання коштів, згідно якого приймання готівки в каси проводиться за прибутковими касовими ордерами, підписаними головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником підприємства. Згідно ч.1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції станом на час виникнення правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. У вказаних квитанціях до прибуткового касового ордера стоїть підпис в графі касир без зазначення прізвища та власного імені касира. В графі головний бухгалтер не міститься ніяких даних. Такі квитанції не містять обов`язкових реквізитів, тому не мають доказової сили на підтвердження внесення коштів. Пунктом 3.6.1 Договору передбачено, що пайовику за закінченням будівництва «Об`єкта» з створеної учасниками загальної часткової власності виділяється його доля у вигляді нежитлового приміщення на цокольному поверсі загальною проектною площею 98,4 кв.м. Факт поділу учасниками загальної часткової власності та передача пайовику виокремленої в натурі частки пайовика оформлюється підписанням сторонами «Акту про виконання договору», який буде додатком до даного Договору і відповідно до ст.654 ЦК України не потребує нотаріального посвідчення. Пунктом 3.13 затверджено, що частка пайовика вважається прийнятою після підписання ним Акту про виконання договору Фірмою. 18 грудня 2006 року ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД» та [PERSON] уклали акт приймання-передачі (про виконання договору «Пайової участі у фінансуванні будівництва» №4218/299/268 (р) від 02 лютого 2004 року), яким Фірма виконала всі свої зобов`язання і надала нежитлове приміщення на цокольному поверсі, загальною площею 98,4 кв.м. в будинку за будівельною адресою об`єкта: [ADDRESS] ), поштовий адрес: [ADDRESS] (а.с.21). Варто відзначити, що матеріали справи містять лише копію договору вказаного вище, оригінал договору не досліджувався в судовому засіданні. Представник позивача вказує, що оригінал договору був вилучений працівниками поліції та в даний час перебуває у експерта. Підстав для витребування оригіналу договору у суду не було. Також представник позивача вказує, що оригінал договору так само як його копію, що міститься в матеріалах справи розміщений на шести окремих аркушах, які не прошиті та не пронумеровані. Підпис сторін договору міститься лише на останній сторінці договору. Кожна сторінка лишилася не підписаною. Підписана остання сторінка договору містить положення про окремі умови договору, не містить ні предмету, ні ціни, ні інших основних умов договору. Тому, відсутні підстави стверджувати, що сторони підписували договір з такими умовами, як зазначені вище, які містяться на не підписаних аркушах договору. Таким чином, оцінюючи наданий договір на підтвердженні права власності позивача, суд вважає, що доказів того, що такий договір укладався не надано, адже вищевикладені пункти договору не скріплені підписами сторін. Як вказує представник позивача існує презумпція правомірності договору, що беззаперечно вірно, але позивач не доказала сам факт укладення договору, тому презумпція правомірності договору до не укладеного договору не застосовується. Згідно ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. [PERSON] уклала 12.03.2007, 01.12.2015 договір з ПП «Сервісна компанія «Комфорт», яким передала підприємству в тимчасове безоплатне користування приміщення цокольного поверху загальною площею 98,4 кв.м., що розміщене в будинку [ADDRESS] (т.1 а.с.24-25, 26-27). З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 04.09.2020 вбачається, що [PERSON] зареєструвала право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 98,4 кв.м. в будинку [ADDRESS] 24.07.2019. Реєстрацію права власності здійснив державний реєстратор КП Новоселівської сільської ради «Регіонального бюро державної реєстрації» Одеської обл. Корсун О.В. на підставі довідки №437 від 18.12.2006, договору №4218/299-268 (р) від 02.02.2004, акт прийому-передачі від 18.12.2006, технічний паспорт від 24.07.2019 (т.1 а.с.29-34). Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з частиною 4 статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до пунктів 1, 2 наказу Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5 "Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 за № 157/6445 (чинного на час видачі спірних свідоцтв про право власності), до створення єдиної системи органів державної реєстрації прав та формування Державного реєстру прав на нерухоме майно та їх обмежень відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" бюро технічної інвентаризації здійснюють державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно, а також затверджено відповідне Тимчасове положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно. Оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності, зокрема, органами місцевого самоврядування. Підготовку документів для видачі свідоцтв про право власності можуть за дорученням органів місцевого самоврядування та інших органів відповідно до законодавства проводити бюро технічної інвентаризації (пункти 6.1, 6.2 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно). Зі змісту наведених норм вбачається, що державна реєстрація\~речових прав\~на нерухоме\~майно не\~є підставою\~набуття таких\~прав,\~а є\~похідним від\~таких підстав\~юридичним фактом,\~який полягає\~в офіційному\~визнанні та\~підтвердженні державою\~на підставі\~правовстановлюючих документів\~вже набутого\~права та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. Такого висновку дійшов Верховний суд у постанові від 23.05.2019 по справі № 922/3707/17. Таким чином, здійснення [PERSON] через 13 років державної реєстрації права не оспорює висновків суду за результатами оцінки договору пайової участі, оскільки державна реєстрація не є підставою набуття права. Втім, суд зазначає наступне. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. І, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відкидає її як таку, що не відповідає задекларованій меті. Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу. Аналіз змісту частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки, якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, "injuria". Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права. Термін "зловживання правом" означає те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права. Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків. Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав. Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав, необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття "добросовісність" ототожнюється із поняттям "безвинність" і, навпаки, "недобросовісність" із "виною". Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності за загальним правилом є вина, то такі діяння є винними. Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документа чи юридичного факту, висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права. Реєструючи своє право власності через 13 років позивач діяла недобросовісно, підстави не здійснення державної реєстрації права власності такий тривалий час не наводяться позивачем взагалі, що створило умови для правової невизначеності щодо спірного об`єкта нерухомості. Рішенням Господарського суду Одеської області від 06 квітня 2017 року у справі №911/1201/16 задоволено позову ПАТ «Банк «Київська Русь» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осібна ліквідацію банку. В рахунок часткового погашення заборгованості ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД» перед ПАТ «Банк «Київська Русь» за кредитним договором №10124-6/КЛ від 14.08.2008 р. в розмірі 70\~384\~028 грн. 71 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 30.09.2011 за реєстровим №4217: - нежитлові приміщення, загальною площею 97,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , які належать ТОВ Фірма «Реал Естейт» на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 24.09.2007 року на підставі договору пайової участі у фінансуванні будівництва від 16.08.2005 року №1449/29/491 та акту прийому-передачі квартири від 04.09.2007 року №385, зареєстрованого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 22.10.2007 року під №1355, в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно під №20734944, вартістю 1\~407\~388 грн. (без ПДВ) шляхом визнання права власності за ПАТ Банк «Київська Русь». Визнано за ПАТ Банк «Київська Русь» право власності на вищевказане майно (т.1 а.с.181-189). Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З реєстраційної справи №1268661651101, копія якої надана на виконання вимог ухвали про витребування доказів вбачається, що 31.05.2017 державним реєстратором ДП «Центр обслуговування громадян» Одеської обл. Ковач В.П. зареєстровано право власності на нежитлові приміщення, загальною площею 97,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] за ПАТ «Банк «Київська Русь» на підставі наказу Господарського суду Одеської області №911/1201/16 від 24.04.2017, рішення суду №911/1201/16 від 06.04.2017 (т.1 а.с.85-128). Обставини належності нежитлового приміщення загальною площею 97,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ПАТ «Банк «Київська Русь» встановленні Господарським судом Одеської області, є преюдиційним фактом та не оцінюються судом. Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 24.06.2020 вбачається, що представник Банку «Київська Русь» Стрюкова І.О. звернулася до ч/ч Приморської з заявою, якою просить застосувати заходи правового характеру до групи невстановлених осіб, яка своїми шахрайськими діями заволоділа належним банку нерухомим майном, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.152). Результати кримінального розслідування в матеріалах справи відсутні. Також підтверджено доводи Фонду щодо звернення до суду, а саме ПАТ «Банк «Київська Русь» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб звернулася до Господарського суду Одеської області з позовом до Приватного підприємства «Сервісна компанія «Комфорт-Одеса» в якій просить суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні нежитловими приміщеннями, загальною площею 97,5 кв.м., які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , шляхом звільнення вказаних приміщень не пізніше 5 днів з моменту набрання рішенням законної сили, про що свідчить ухвала Господарського суду Одеської області від 05.10.2020, якою відкрито провадження у справі №916/2805/20 (т.1 а.с.167-169). Публічне акціонерне товариства «Банк «Київська Русь» продало нежитлове приміщення загальною площею 97,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , 14 грудня 2020 року [PERSON] про що свідчить договір №GL22N019232/1 купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ланкевич Т.В. (т.2 а.с.18-21). ПАТ «Банк «Київська Русь» та [PERSON] 14.12.2020 підписали Акт приймання-передачі нерухомого майна, яким підтвердили передавання та прийняття нежитлового приміщення загальною площею 97,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (т.2 а.с.22). З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що з 14.12.2020 власником нежитлового приміщення загальною площею 97,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] (т.2 а.с.23-24). Згідно висновку експерта №105/2020 судової будівельно-технічної експертизи від 22.06.2021: - розташування в будівлі нежитлового приміщення, площею 98,4 кв.м. розташованого по [ADDRESS] , яке належить [PERSON] , та відображене в копії Технічного паспорту, виготовленого ТОВ «Нове БТІ» станом на 23.03.2021, відповідає розташуванню в будівлі нежитлових приміщень, площею 97,5 кв.м., розташованих по [ADDRESS] , які належали ПАТ «Банк «Київська Русь», та які відображені в копії Технічного паспорту, виготовленого КП «ОМБТІ та РОН» станом на 08.09.2011р., а саме: цокольний поверх; - місце розташування основних несучих конструктивних елементів нежитлового приміщення, площею 98,4 кв.м. розташованого по [ADDRESS] , яке належить [PERSON] , та відображене в копії Технічного паспорту, виготовленого ТОВ «Нове БТІ» станом на 23.03.2021, відповідає місцю розташуванню основних несучих конструктивних елементів нежитлових приміщень, площею 97,5 кв.м., розташованих по [ADDRESS] , які належали ПАТ «Банк «Київська Русь», та які відображені в копії Технічного паспорту, виготовленого КП «ОМБТІ та РОН» станом на 08.09.2011р.; - планувальне рішення нежитлового приміщення, площею 98,4 кв.м. розташованого по [ADDRESS] , яке належить [PERSON] , та відображене в копії Технічного паспорту, виготовленого ТОВ «Нове БТІ» станом на 23.03.2021, відповідає планувальному рішенню нежитлових приміщень, площею 97,5 кв.м., розташованих по [ADDRESS] , які належали ПАТ «Банк «Київська Русь», та які відображені в копії Технічного паспорту, виготовленого КП «ОМБТІ та РОН» станом на 08.09.2011р.; - площа нежитлового приміщення, розташованого по [ADDRESS] , яке належить [PERSON] , та відображене в копії Технічного паспорту, виготовленого ТОВ «Нове БТІ» станом на 23.03.2021, а саме: 98,4 кв.м. не відповідає площі нежитлових приміщень, площею 97,5 кв.м., розташованих по [ADDRESS] , які належали ПАТ «Банк «Київська Русь», та які відображені в копії Технічного паспорту, виготовленого КП «ОМБТІ та РОН» станом на 08.09.2011р., а саме: 97,5 кв.м. (т.2 а.с.136-157). Дійсно, експерт підтвердив, що приміщення, що зареєстроване за ПАТ «Банк «Київська Русь» (наразі за [PERSON] ) та приміщення зареєстроване за [PERSON] є одним приміщенням, і відрізняється лише на 0,9 кв.м. Втім, як вказувалося вище [PERSON] не доказано укладення договору пайової участі, що свідчить про відсутність доказів набуття нею права власності на спірне нежитлове приміщення, в той час як право власності банком набуте на підставі обставин, зазначених у рішенні Господарського суду Одеської області від 06 квітня 2017 року у справі №911/1201/16, оцінка якому не надається, адже є преюдиційним фактом. Частина перша статті 338 ЦК України передбачає, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. При цьому за змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно поза його волею. Отже, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Представник позивача вказує та інші матеріали справи підтверджують, що спірне нежитлове приміщення знаходиться у користуванні ПП «Сервісна компанія «Комфорт-Одеса» з якими уклала договір [PERSON] . Таким чином, позивача просить витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] спірне приміщення, але яке фактично перебуває у володіння позивача. Такі вимоги не можуть бути задоволені. Як Велика Палата Верховного Суду нагадувала неодноразово, за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших. Відтак можливість задоволення вимоги про визнання недійсним договору завжди залежить від фактичних обставин справи та порушеного права, за захистом якого звернувся позивач, отже, за обставинами справи не може вважатися ефективним способом захисту. Таким чином позовні вимоги про визнання недійсним договору пайової участі у фінансуванні будівництва від 16.08.2005 за №1449/299-491 та акт прийму-передачі квартири від 04.09.2007 №385, який укладений між ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД» та ТОВ «Фірма «Реал Естейт» щодо нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , в разі їх задоволення не призведуть до поновлення майнової сфери позивачки, зокрема до набуття нею права власності на спірну квартиру чи до введення її у володіння квартирою, а тому не є неефективними. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 3 статті 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, [PERSON] не доказано, що порушено її право за звернення якого вона звертається до суду, оскільки, по-перше, суд дійшов висновку про відсутність доказів укладення нею договору на пайову участь та придбання спірного нежитлового приміщення, по-друге, право власності банку було встановлено на підставі обставин встановлених у рішенні Господарського суду Одеської області та не оцінюється судом, адже є преюдиційним фактом, по-третє, спірне приміщення знаходиться у володінні позивача. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Слід також вказати, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Отже, суд дійшов переконливого висновку, що підстави для задоволення позову [PERSON] відсутні.

Outcome: dismissed