Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-15 00:00:00

У червні 2022 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 2008 року. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , 2009 року народження, та [PERSON] , 2015 року народження. Сімейне життя не склалось, проживають окремо. Фактично шлюбні відносини припинені з середини квітня 2022 року. За час зареєстрованого шлюбу та спільного проживання ними придбавалось майно. Так, 20 травня 2020 року за договором купівлі-продажу було придбано земельну ділянку площею 0,10 га для індивідуального садівництва на території Бузівської сільської ради Бучанського району. Хоч договір укладений [PERSON] і право власності зареєстровано саме за відповідачем, але спірна земельна ділянка є спільним майном подружжям, оскільки придбана за час зареєстрованого шлюбу та за спільні кошти подружжя. Дійти згоди щодо поділу цієї земельної ділянки вони не можуть, відповідач неодноразово погрожувала продати дану ділянку, чим порушує його права. Вказав, що після розірвання шлюбу, неповнолітні діти залишились проживати разом з ним, а тому цей позов поданий не лише у його інтересах, а й інтересах дітей, зокрема, щоб вони мали можливість проводити час на свіжому повітрі на приватній території. Просив суд: визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя та здійснити поділ земельної ділянки для індивідуального садівництва площею 0,10га, що розташована на території Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер 3222480800:08:002:5092, реєстраційний номер 282115632224 (власник [PERSON] ); визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину земельної ділянки для індивідуального садівництва площею 0,10га, що розташована на території Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер 3222480800:08:002:5092, реєстраційний номер 282115632224; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину земельної ділянки для індивідуального садівництва площею 0,10га, що розташована на території Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер 3222480800:08:002:5092, реєстраційний номер 282115632224; судові витрати покласти на відповідача. 12 липня 2022 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з позовом [PERSON] вказала, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі була придбана земельна ділянка для індивідуального садівництва площею 0,10га, що розташована на території Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер 3222480800:08:002:5092, реєстраційний номер 282115632224. При купівлі цієї земельної ділянки позивач надав нотаріусу заяву, якою підтвердив, що дане майно придбавається у особисту власність покупця - [PERSON] . Тому дана земельна ділянка не може бути спільним майном подружжям та до неї не застосовуються положення глави 8 СК України. Просила суд відмовити в задоволенні позову. 13 липня 2022 року до суду надійшла заява про зміну предмету позову, яку ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 липня 2022 року прийнято до розгляду. Свої вимоги [PERSON] обґрунтовував також тим, що в договорі купівлі-продажу земельної ділянки є п.6.3 міститься посилання на заяву чоловіка покупця [PERSON] про придбання земельної ділянки у особисту власність дружини та відсутність права на частку у спільному майні подружжя. Це пункт договору має бути визнаний недійсним в судовому порядку, оскільки суперечить чинному законодавству, а саме Сімейному Кодексу. Ст.60 СК України презюмується спільність майна подружжя. Реєстрація права власності, укладення правочину лише одним із подружжям не спростовує такої презумпції. Вважає, що саме відповідачка зобов`язана доводити придбання майна за її особисті кошти та надавати суду відповідні докази. Якщо такі докази нею не подадуться, то презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишається непохитною. А по суті земельна ділянка була придбана за кошти його батька. Остаточно просив суд: визнати недійсним абз.2 п.6.3 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20 травня 2020 року, зареєстрований за №1329; визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя та здійснити поділ земельної ділянки для індивідуального садівництва площею 0,10га, що розташована на території Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер 3222480800:08:002:5092, реєстраційний номер 282115632224 (власник [PERSON] ); визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину земельної ділянки для індивідуального садівництва площею 0,10га, що розташована на території Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер 3222480800:08:002:5092, реєстраційний номер 282115632224; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину земельної ділянки для індивідуального садівництва площею 0,10га, що розташована на території Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер 3222480800:08:002:5092, реєстраційний номер 282115632224; судові витрати покласти на відповідача. 18 липня 2022 року до суду надійшла відповідь на відзив позивача [PERSON] . Вказав, що між ним та [PERSON] не укладено жодного письмового правочину щодо визначення режиму будь-якого нерухомого майна. А тому придбана земельна ділянка є спільним майном подружжя, оскільки придбана за час зареєстрованого шлюбу та за спільні кошти. Відповідачка не спростувала такої презумпції. Самого факту написання ним заяви у нотаріуса про придбання дружиною майна в особисту власність є не достатнім для спростування презумпції права спільної сумісної власності. Така заява ним подавалась на вимогу нотаріуса та через відкриті виконавчі провадження, де він є боржником. Жодних доказів відповідачка не подала на підтвердження вкладення нею саме особистих коштів у купівлю спірної ділянки. Вищевказаний пункт договору визнається ним в судовому порядку недійсним, оскільки суперечить сімейному законодавству. У нього не було добровільного наміру та не було законних підстав, щоб придбавати майно (спірну земельну ділянку) за договором не у спільну сумісну власність подружжя, а у особисту власність дружини. Просив задоволити позов. 02 серпня 2022 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив від відповідача [PERSON] . Зазначила, що чинним законодавством закріплено презумпцію правомірності укладеного правочину. При укладенні правочину нотаріусом було дотримано чинне законодавство. Вона та позивач, подаючи нотаріусу заяву, самостійно визначив статус такого майна при його придбанні. Оскільки позивач тепер оспорює статус майна, тому і на нього покладений обов`язок доводити свої позовні вимоги. Про відкриті виконавчі провадженні їй не було відомо на час укладення правочину. Фактично земельна ділянка була придбана за кошти, подаровані її батьком - [PERSON] , який працює, має дохід та у власності та користуванні інші земельні ділянки. При придбанні іншого майна такої заяви сторони не писали. Просила відмовити в задоволенні позову. 12 серпня 2022 року до суду надійшли додаткові пояснення позивача щодо заперечень відповідача. Додатково позивач наголосив на презумпція права спільного майна подружжя та обов`язку відповідача спростовувати таку презумпцію. Саме через відкрите виконавче провадження, наявність арешту на його майно, було прийнято ними як подружжям такого рішення та написання цієї заяви. Відповідач не подала доказів того, що у купівлю спірного майна були вкладені її особисті кошти, або такі кошти були надані її батьком саме на придбання спірної ділянки. Просив задоволити позов. У судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали. Просили суд задоволити позов. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував. Просив відмовити в задоволенні позову. У судове засідання третя особа [PERSON] не з`явилась. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причини неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Письмові пояснення [PERSON] суду не надала. За таких обставин, суд ухвали слухати справу у відсутність третьої особи. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. За ст. 18 СК України кожен учасник сімейних правовідносин має право звернутись до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту є встановлення правовідношення. При розгляді справи судом встановлено, що 20 вересня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Сєвєроденцького міського управління юстиції Луганської області, актовий запис №588. Сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . У провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області також перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу (справа 369/5481/22). Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 321 ЦК України, встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до ст.ст. 655, 657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Встановлено, що 20 травня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1000га, що розташована на території Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району (на даний час Бучанський район) Київської області, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, кадастровий номер 3222480800:08:002:5092. Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. У абз.2 п.6.3 договору купівлі-продажу вказано: «Заява чоловіка Покупця [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] , про придбання в особисту власність дружини та відсутність права на частку у спільному майні подружжя, підпис на якій засвідчено Біккінеєвою І.А. , приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, 20 травня 2020 року за реєстровим №1328 доведена до відома Продавця.». Позивач вказав, що дана частина договору суперечить чинному законодавства, а саме ст.60 СК України та має бути визнана недійсною в судовому порядку. При вирішенні цієї частини позовних вимог, суд виходить з наступного. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з частиною першою та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (частини перша, друга статті 228 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. На підставі частини п`ятої статті 656 ЦК України особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом. За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Тобто чинним законодавства не забороняється за час шлюбу придбавати майно саме в особисту власність одного з подружжя. Тому твердження позивача про суперечність частину договору ст.60 СК України не знайшли свого підтвердження. Ст.60 СК України встановлюється презумпція, а не заборона. При купівлі сторони самостійно визначили вид власності, подали відповідні заяви та зареєстрували право власності у відповідному реєстрі, тому суд відмовляє у задоволенні позову в частині визнання недійсним частини договору. Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 20 травня 2020 року [PERSON] надав нотаріальну посвідчену заяву, посвідченої приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Біккінеєвою І.А., наступного змісту: «Я, [PERSON] , усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість ними керувати, за своєю справжньою волею цією заявою стверджую, що земельна ділянка площею 0,1000га, що розташована на території Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер 3222480800:08:002:5092, цільове призначення земельної ділянки: для індивідуального садівництва, набувається моєю дружиною - [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] , в особисту приватну власність, за особисті кошти. На вище зазначену земельну ділянку (частку у праві спільної власності на земельну ділянку) як на об`єкт спільної сумісної власності не претендую. Факт перебування у зареєстрованому шлюбі з 20 вересня 2008 року підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області, 20.09.2008 року. Зміст ст.ст.65, 74 Сімейного кодексу України нотаріусом мені роз`яснено. Двадцятого травня дві тисячі двадцятого року.». Крім того, в абз.2 п.6.3 договору купівлі-продажу вказано: «Заява чоловіка Покупця [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] , про придбання в особисту власність дружини та відсутність права на частку у спільному майні подружжя, підпис на якій засвідчено Біккінеєвою І.А. , приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, 20 травня 2020 року за реєстровим №1328 доведена до відома Продавця.». Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на ча,с розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. На підтвердження своїх позовних вимог позивачем не надано доказів. Посилання на відкрите виконавче провадження судом до уваги не приймається, оскільки виконавче провадження відкрито ще в 2016 році, передано до іншого відділу ДВС відбулось у січні 2020 року. Матеріали справи не містять доказів того, що станом на час укладення договору існував борг, його заборгованість, обізнаність боржника про відкрите виконавче провадження. Крім того, чинне законодавства надає право подружжю набувати у особисту власність майно, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі. Суд критично оцінює покази допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] щодо надання коштів на придбання майна, так як вони є батьками сторін по справі, а вкладення коштів (особистих, спільних сімейних, родичів або третіх осіб) мають підтверджуватись належними та допустимими доказами. Крім того, одними із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Ефективний захист прав особи має бути спрямованим на відновлення справедливості. Тлумачачи закон під час його застосування до конкретних правовідносин та вирішуючи спір, суд повинен керуватися як завданням судочинства так і загальними засадами цивільного законодавства. Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження №12-291гс18), зроблено висновок, що «добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків». Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 24 травня 2022 року по справі № 159/1519/21, від 18 травня 2022 року по справі № 303/7119/19. Так, згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука а також зловживання правом в інших формах , що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають наметі стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною) . У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 11 серпня 2021 року в справі №723/826/19 (провадження № 61-8810св20) вказано, що «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) використовувала/використовували право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)». Таким чином, суд приходить до висновку, що при придбанні майна колишнє подружжя [PERSON] та [PERSON] визначили статус грошових коштів та майна, яке набувається, за обопільною згодою, тому доводи позивача про відсутність доходу у дружини, вкладення лише спільних коштів подружжя, тощо суд не бере до уваги. У матеріалах справи відсутні докази неправомірності укладеного правочину, та в цілому правомірність укладених договору позивач не оспорював. Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що [PERSON] не надав суду доказів вкладення спільних коштів у купівлю спірного майна, та які б спростовували викладені у договорі, та поданій ним заяві, яку ним прочитано і підписано, обставини, а саме щодо згоди на придбання його дружиною за її особисті кошти майна, та виникнення внаслідок цього її особистої приватної власності. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні поданого позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed