Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком з надвірними спорудами та прибудовами. Позивач просить усунути перешкоди у користуванні житловим будинком з надвірними спорудами та прибудовами, що розташований на [ADDRESS] , який складається з житлового будинку, позначеного літ. «А», побудованого з саману, цегли, житлова площа якого становить 62,5 кв.м., загальна площа становить 96,7 кв.м.; сарай, позначений літ. «Б», побудований з цегли; сарай, позначений літ. «В», побудований з цегли; вбиральня, позначена літ «Г», побудована з досчу; споруди під № 1, 3 з металу шляхом встановлення наступних зобов`язань: - зобов`язати [PERSON] передати [PERSON] дублікати ключів від замків на вхідній хвіртці та воротах, через які влаштовано вхід та в`їзд з [ADDRESS] до житлового будинку з надвірними спорудами та прибудовами та зобов`язати [PERSON] забезпечити вільний доступ до даного житлового будинку [PERSON] та іншим особам, яким [PERSON] надала згоду на проживання у цьому будинку; - заборонити [PERSON] вчиняти будь-які дії, що перешкоджають [PERSON] та іншим особам, яким вона надала згоду проживати у вказаному будинку, проживати у ньому, обслуговувати та утримувати, у тому числі здійснювати ремонтно-будівельні роботи по будинку, фасадні роботи, роботи з ремонту чи заміни даху, ремонту чи заміни вікон та дверей, внутрішні ремонтно-оздоблювальні роботи, облаштовувати будинок системами охорони та відео нагляду. Також просить заборонити [PERSON] будь-яким способом втручатися в роботу інженерного обладнання та систем забезпечення безпеки та зв`язку житлового будинку з надвірними спорудами та прибудовами. Крім того, просить стягнути з [PERSON] судові витрати. В обґрунтування своїх вимог зазначає про те, 31.03.2008 року між нею та її батьком [PERSON] було укладено договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами та прибудовами, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Тромпак Н.В., зареєстрований у реєстрі за № 1192. Згідно з умов договору дарування [PERSON] прийняла у дар житловий будинок з надвірними спорудами та прибудовами, що розташований на [ADDRESS] , який складається з житлового будинку, позначеного літ. «А», побудованого з саману, цегли, житлова площа якого становить 62,5 кв.м., загальна площа становить 96,7 кв.м.; сарай, позначений літ. «Б», побудований з цегли; сарай, позначений літ. «В», побудований з цегли; вбиральня, позначена літ «Г», побудована з досчу; споруди під № 1, 3 з металу. На час укладення договору дарування батько позивача стверджував, що земельна ділянка, на якій розташований подарований житловий будинок, не приватизована, а тому договір щодо відчуження відповідної земельної ділянки не був укладений. Разом з тим, у березні 2022 року [PERSON] дізналася, що її будинок розташований на земельній ділянці, кадастровий номер 2122755300:01:024:0011, площею 0,15 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: [ADDRESS] , державну реєстрацію якої здійснено Управлінням Держгеокадастру у Мукачівському районі Закарпатської області ще 19.03.2007 року. Тобто, на час укладення договору дарування житлового від 31.03.2008 року земельна ділянка, на якій розташований цей будинок, уже була приватизована та належала на праві власності дарувальнику [PERSON] . В той же час її батько з невідомих причин приховав ці обставини від неї, а в подальшому, після його смерті, таку земельну ділянку разом з іншим будинком, який розташований на цій же ділянці, успадкувала за заповітом [PERSON] . Разом з тим, з огляду на положення ч. 1 ст. 120 ЗК України, виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, [PERSON] вважає, що переході до неї права власності на житловий будинок до неї також перейшло і право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята таким житловим будинком без зміни її цільового призначення. На початку 2022 року [PERSON] дозволила проживати в будинку на [ADDRESS] , дружині свого сина - [PERSON] та їхнім дітям. Однак, у березні 2022 року відповідач [PERSON] розпочала вчиняти неодноразові протиправні спроби проти волі [PERSON] вселитися в будинок на [ADDRESS] , а також намагалася виселити з цього будинку осіб, які проживали в ньому за згодою [PERSON] , обґрунтовуючи це тим, житловий будинок [ADDRESS] розташований на належній їй землі. Таким чином протягом тривалого часу [PERSON] чинила дії, що об`єктивно перешкоджають праву [PERSON] володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй на праві власності майном. Так, [PERSON] ломилася у вхідні двері будинку, чоловік [PERSON] напав на [PERSON] та наніс їй тілесні ушкодження. Крім того, [PERSON] погрожувала знести будинок, перекривала газ до будинку, неодноразово вимикала електроенергію в будинку. Такими своїми діями [PERSON] змусила усіх мешканців будинку [ADDRESS] виселитися з нього. Більше того, такі дії відповідача [PERSON] мають на меті незаконне заволодіння майном, що належить позивачу [PERSON] . У зв`язку з чим, [PERSON] змушена звернутися за захистом своїх прав з до суду. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.05.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.08.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 18.08.2022 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позовній заяві та просила суд їх задовольнити. Додатково наголосила на тому, що земельна ділянка, на якій розташований будинок на [ADDRESS] , не зважаючи на відсутність документально оформленого права власності на таку, в силу положень ст. 120 ЗК України належить [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, її представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив аргументуючи свої заперечення тим, що одноосібним власником земельної ділянки, на якій розташований будинок [PERSON] , є відповідач [PERSON] . При цьому жодних домовленостей про порядок користування земельною ділянкою між [PERSON] та [PERSON] не існує. У зв`язку з цим [PERSON] , з огляду не непорушність її права власності, правомірно не дає [PERSON] користуватися земельною ділянкою. Додатково пояснив, що жодних перешкод щодо користування безпосередньо будинком на [ADDRESS] , та інших протиправних дій, [PERSON] не вчиняла. Одночасно пояснив, що ключі від замків на вхідній хвіртці та воротах знаходяться в [PERSON] . Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyyv. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Вирішуючи спір, суд виходить з того, що гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями ст. 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно з ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Зазначена правова норма гарантує власнику можливість вимагати не лише усунення порушень його права власності, що вже відбулися, а й звертатися до суду за захистом своїх прав, що можуть бути реально порушені в майбутньому, тобто застосовувати такий спосіб захисту своїх порушених прав, як попередження або припинення можливого порушення його прав власника в майбутньому. В ході судового розгляду судом встановлено, що відповідно до договору дарування жилого будинку з надвірними спорудами та прибудовами від 31.03.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Тромпак Н.В., позивач [PERSON] отримала у дар від [PERSON] жилий будинок з надвірними спорудами та прибудовами, що знаходиться на [ADDRESS] . Зазначений жилий будинок складається з житлового будинку, позначеного літ. «А», побудованого з саману, цегли, житлова площа якого становить 62,5 кв.м., загальна площа становить 96,7 кв.м.; сарай, позначений літ. «Б», побудований з цегли; сарай, позначений літ. «В», побудований з цегли; вбиральня, позначена літ «Г», побудована з досчу; споруди під № 1, 3 з металу. В подальшому, а саме 14.05.2008 року, [PERSON] у встановленому законом порядку здійснила реєстрацію права власності на цей будинок, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18810149 від 14.05.2008 року. Одночасно встановлено, що жодної інформації про земельну ділянку на якій розташований будинок на [ADDRESS] , зазначений вище договір дарування від 31.03.2008 року, не містить. Обґрунтовуючи позов [PERSON] , зокрема, зазначає про те, що земельна ділянка на якій розташований належний їй будинок на [ADDRESS] , належить на праві приватної власності відповідачу [PERSON] . До того ж, на цій земельній ділянці одночасно розташований інший житловий будинок ( [ADDRESS] ), який належить на праві приватної власності відповідачу [PERSON] . Вказані обставини в судовому засіданні визнав також представник відповідача, а відтак такі, в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню. Таким чином встановлено, що на земельній ділянці, що належить відповідачу [PERSON] розташовані два житлових будинки, кожен з яких належить сторонам по справі. Предметом позову у справі, що розглядається, є вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом встановлення певних зобов`язань та заборон. Так, способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Зазначені правові позиції неодноразово висловлювалась Верховним Судом, та узагальнено викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 року у справі № 903/1030/19. Додатково, в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (п. 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19). Водночас ефективність позовної вимоги про визнання права має оцінюватися, виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.06.2021 року у справі № 522/13307/16-ц (провадження № 61-1831св21) зазначено, що підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником свого права. Таким чином, право власності має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. Першочергово суд вважає за необхідне вирішити вимоги в частині усунення перешкод у користуванні житловим будинком з надвірними спорудами та прибудовами шляхом зобов`язання відповідача передати позивачу дублікати ключів від замків на вхідній хвітрці та воротях, через які влаштовано вхід до будинку, в поєднанні із зобов`язанням відповідача забезпечити вільний доступ до такого будинку. У зв`язку з цим суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права як позивача як власниці житлового будинку, так і відповідача, як власниці земельної ділянки. захищені ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyyv. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що ст. 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці Європейського суду з прав людини напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. Європейський суд з прав людини констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Європейського суду з прав людини. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, втручання в право особи на мирне володіння своїм майном можливе за умов, що таке втручання, передбачене законом, переслідує легітимну мету, та є необхідним у демократичному суспільстві. У цьому випадку спір виник між власником житлового будинку та власником земельної ділянки, на якій цей будинок розташований. Так судом встановлено, що [PERSON] дійсно чинить перешкоди в користуванні житловим будинком, що знаходиться на [ADDRESS] та належить позивачу [PERSON] . Ці обставини стверджуються тим, що [PERSON] не має можливості потрапити до свого будинку у зв`язку з відсутністю у неї ключі від замків на вхідній хвіртці та воротах. При цьому, суд критично ставиться до позиції сторони відповідача про те, що жодних перешкод щодо користування безпосередньо будинком на [ADDRESS] , [PERSON] не чинить, оскільки іншим способом, як заходу через вхідну хвіртку, до будинку потрапити неможливо. Той факт, що [PERSON] не допускає на свою земельну ділянку позивача, зачинивши вхідні хвіртку до земельної ділянки, підтверджується переглянутим в судовому засіданні відео від 20.04.2022 року, а також поясненнями безпосередньо представника відповідача. До того ж постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.07.2022 року [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП. Як встановлено обставинами справи, 28.04.2022 року [PERSON] не впускала свою матір [PERSON] в належний їй будинок, висловлювалася в її адресу нецензурною лайкою в присутності малолітніх дітей. Враховуючи встановлене, а також те, що [PERSON] фактично позбавлена можливості користуватися своїм майном, яке до того ж охоплюється поняттям «житло», суд приходить до висновку про те, що права позивача підлягають захисту. В той же час, дотримуючись балансу захисту права власності, дотримуючись пропорційності переслідуваній легітимній меті суд вважає за необхідне задовольнити позов в цій частині та усунути перешкоди у користуванні житловим будинком з надвірними спорудами та прибудовами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , зобов`язавши [PERSON] передати [PERSON] дублікати ключів від замків на вхідній хвітрці, через яку влаштовано вхід до будинку з надвірними спорудами та прибудовами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , а також забезпечити вільний доступ до цього будинку з надвірними спорудами та прибудовами [PERSON] та іншим особам, яким вона надала згоду проживати в цьому будинку. Крім того, ч. 2 ст. 386 ЦК України закріплений окремий превентивний (попереджувальний) спосіб захисту права власності, який на відміну від інших способів передбачає захист права власності у випадку, коли порушення права ще не відбулося, але є підстави вважати, що воно має статися. Зміст такого захисту полягає в тому, що у передбачених законом випадках з метою попередження порушення права власності застосовуються примусові заходи без покладення на нього юридичної відповідальності. З урахуванням вказаної норми правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Викладене узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 19.11.2014 року у справі № 6-180цс14. Зважаючи на встановлені вище обставини, суд вважає за необхідне також заборонити [PERSON] вчиняти будь-які дії, що перешкоджають [PERSON] та іншим особам, яким вона надала згоду на проживання, проживати в житловому будинку з надвірними спорудами та прибудовами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Разом з тим, враховуючи принцип непорушності права власності, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині зобов`язання [PERSON] передати [PERSON] дублікати ключів від замків на вхідних воротах, через які влаштовано в`їзд до будинку, а відтак в задовоенні позову в цій частині слді відмовити. У зв`язку з цим суд зазначає, що таке зобов`язання надасть позивачу можливість повноцінно користуватися земельною ділянкою, що належить відповідачу, в той час як питання визначення порядку користування земельною ділянкою не є предметом цього спору, такі вимоги позивачем не заявлялися. При цьому, докази про існування будь-яких домовленостей між [PERSON] та [PERSON] про порядок користування земельною ділянкою, чи про існування речових прав на чуже майно у [PERSON] , відсутні. Крім того, суд критично сприймає позицію сторони позивача про те, що земельна ділянка, на якій розташований будинок на [ADDRESS] , в силу положень ст. 120 ЗК України належить [PERSON] , оскільки право власності на таку земельну ділянку у встановленому законом порядку зареєстровано за [PERSON] . Одночасно звертається увага на те, що у п. 70 постанови Великої Палата Верховного Суду від 26.01.2021 року у справі № 522/1528/15-ц вказано, що наявність у Реєстрі відомостей про речове право створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (Buchbesitz (нім.) - книжне володіння). Вирішуючи позов в частині решти заявлених вимог суд враховує таке. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У ст. 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Так, з-поміж іншого, позивач просить усунути перешкоди у користуванні житловим будинком з надвірними спорудами та прибудовами, що розташований на [ADDRESS] , заборонивши [PERSON] вчиняти будь-які дії, що перешкоджають [PERSON] та іншим особам, яким вона надала згоду проживати у вказаному будинку, обслуговувати та утримувати, у тому числі здійснювати ремонтно-будівельні роботи по будинку, фасадні роботи, роботи з ремонту чи заміни даху, ремонту чи заміни вікон та дверей, внутрішні ремонтно-оздоблювальні роботи, облаштовувати будинок системами охорони та відео нагляду. Також просить заборонити [PERSON] будь-яким способом втручатися в роботу інженерного обладнання та систем забезпечення безпеки та зв`язку житлового будинку з надвірними спорудами та прибудовами. З метою суд встановлення, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси позивача в контексті заявлених позовних вимог в цій частині позову судом досліджено представлені стороною позивача відеозаписи. Переглянувши, в межах, заявлених представником позивача, відеозаписи, судом не встановлено, що саме [PERSON] вчиняла протиправні дії щодо системи охорони та відео нагляду, чи щодо будь-яких інших інженерних комунікацій будинку [PERSON] . Твердження про те, що [PERSON] пошкодила інженерне обладнання та системи забезпечення безпеки та зв`язку житлового будинку є припущенням позивача, яке виникло у зв`язку з конфліктною ситуацією між сторонами. Інші докази також жодним чином не вказують на те, що безпосередньо [PERSON] вчиняла протиправні дії щодо системи охорони та відео нагляду, чи щодо будь-яких інших інженерних комунікацій будинку та, як наслідок, не мають правового значення для вирішення цього спору, а тільки вказують на конфліктну ситуацію між сторонами. З приводу вимог щодо заборони вчиняти будь-які дії, що перешкоджають обслуговувати та утримувати, у тому числі здійснювати ремонтно-будівельні роботи по будинку, фасадні роботи, роботи з ремонту чи заміни даху, ремонту чи заміни вікон та дверей, внутрішні ремонтно-оздоблювальні роботи, облаштовувати будинок системами охорони та відео нагляду, то такі взагалі жодним чином не обґрунтовані та не підтверджені жодними доказами. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, судом не встановлено підстав для захисту прав позивача, а тому приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. Суд, ухвалюючи рішення, також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково, то розмір сплаченого нею судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам. Так, позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 2977,20 грн., як за три вимоги немайнового характеру. По своїй суті судом фактично задоволено дві вимоги. Крім того позивачем сплачено судовий збір за звернення до суду із заявою про забезпечення позову в розмірі 496,20 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2481,00 грн. Крім того, ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.05.2022 року вжито заходи забезпечення позову, які в силу ч. 7 ст. 158 ЦПК України продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Outcome: partial