Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-18 00:00:00

У липні 2021 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що його батьки [PERSON] та [PERSON] з 25 березня 1962 року перебували в зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу батьки позивача за спільні кошти побудували житловий будинок [ADDRESS] . Вказаний будинок було введено в експлуатацію та 10 липня 1978 року право власності на цей будинок було оформлено на ім`я батька позивача [PERSON] [INFO] померла мати позивача [PERSON] . На час смерті матері позивач разом з батьком та своєю дружиною і сином постійно проживали у вказаному будинку та вели спільне господарство. Разом з батьком вони поховали матір та продовжили проживати у спірному будинку до весни 1994 року. З весни 1994 року по жовтень 1999 року позивач не проживав у спадковому будинку, а з жовтня 1999 року повернувся до вказаного будинку та по цей час зареєстрований у ньому. У 2021 році у батька позивача [PERSON] виявили тяжке захворювання, у зв`язку із чим він перебував на стаціонарному лікуванні у лікарні, а у червні 2021 року мачуха позивача [PERSON] не впустила позивача до спірного будинку, віддала його речі та повідомила, що батько подарував їй вказаний будинок. Тому позивач звернувся до батька, який у цей час перебував у лікарні, проте він йому нічого не зміг пояснити з цього приводу. [INFO] батько позивача [PERSON] помер. На даний час, після оформлення договору дарування спірного будинку на ім`я відповідачки, остання перестала допускати позивача до будинку. Позивач зазначив, що до цього часу у нього не було потреби в оформленні своїх спадкових прав після смерті матері, проте у зв`язку з вказаною ситуацією у позивача виникла потреба захистити свої спадкові права. Тому просить встановити факт прийняття ним спадщини за законом у вигляді ј частини житлового будинку [ADDRESS] після смерті його матері [PERSON] , визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 15 червня 2021 року, вчинений між [PERSON] та [PERSON] , в частині дарування ј частини спірного житлового будинку, та визнати за ним (позивачем), як спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , право власності на ј частину вказаного житлового будинку. Ухвалою суду від 08 вересня 2021 року було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні. 18 жовтня 2021 року від представника відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності. Ухвалою суду від 08 листопада 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, посилаючись на обставини викладені у позові. Позивач у судових засіданнях 23 листопада 2021 року та 14 лютого 2022 року, додатково зазначив, що він, дружина та син, який народився [INFO] , постійно проживали у спірному будинку разом з його батьками. [INFO] мати позивача померла. Він разом з батьком поховали матір. Після смерті матері він (позивач), дружина та син продовжили проживати у спірному будинку разом з його батьком приблизно до пів року. Позивач зауважив, що хоча на момент смерті матері він був зареєстрований у гуртожитку, у якому зареєструвався з метою, щоб стати на квартирний облік, проте фактично там не проживав, а проживав разом із своєю сім`єю у батьків у спірному будинку. Позивач зазначив, що фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, оскільки після смерті його матері він продовжив проживати та користувався спірним будинком батьків, сплачував комунальні платежі по черзі із батьком, користувався автомобілем матері та забрав собі частину меблів батьків, а гроші, які належали матері поділили разом із батьком порівну. До нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не було потреби звертатися, оскільки на момент смерті матері проживав разом із нею та прийняв спадщину, вступивши в управління та володіння спадковим майном. Позивач та його представник вважають, що договір дарування, в частині дарування ј частини спірного житлового будинку, укладено неправомірно, оскільки батько розпорядився його (позивача) ј частиною житлового будинку, які він (позивач) успадкував після смерті своєї матері [PERSON] , фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном, і вона мала право на Ѕ частину спільного майна подружжя. Про порушені спадкові права позивач дізнався після укладення 15 червня 2021 року договору дарування, яким батько позивача подарував спірний будинок відповідачу. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Горбаченко М.М. у судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на те, що позивач не довів факт прийняття спадщини після смерті матері та пропустив строк позовної давності. Суд, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що батьки позивача [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 березня 1962 року і в період шлюбу ними було збудовано житловий будинок [ADDRESS] , свідоцтво про право власності на яке 10 липня 1978 року було видане на ім`я [PERSON] , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 10, 12, 94, 130-205). Вказані обставини визнаються сторонами та не оспорюються. [INFO] померла мати позивача [PERSON] (а.с. 11). Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] були її чоловік - [PERSON] та син - [PERSON] (позивач у справі) (а.с. 10, 12). Відповідно до довідок № 1476, 1477, виданих 15 вересня 2021 року виконавчим комітетом Немішаївської селищної ради Бучанського району Київської області, [PERSON] на день смерті [INFO] була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] (а.с. 81, 82). Згідно довідки № 1477 разом з нею за однією адресою проживали та були зареєстровані її чоловік - [PERSON] , [INFO] , син - [PERSON] , [INFO] (позивач у справі), дружина сина - [PERSON] , [INFO] , онук - [PERSON] , [INFO] . Представником відповідача у судовому засіданні зауважено, що інформація зазначена у довідці № 1477 щодо місця реєстрації позивача станом на день смерті його матері не відповідає дійсності, оскільки згідно даних будинкової книги позивач станом на день смерті матері не був зареєстрований у вказаному будинку. Позивач та його представник не заперечували проти того, що дійсно станом на день смерті матері позивач не був зареєстрований разом із нею за однією адресою, проте стверджували, що позивач разом зі своєю сім`єю проживав у спадковому будинку разом із батьками без реєстрації як до смерті матері, так і після її смерті. Мати позивача хворіла, він та його дружина проживали разом із нею та доглядали за матір`ю, у серпні 1993 року у них народився син і вони продовжували проживати у спірному будинку, у жовтні 1993 року мати позивача померла, та після її смерті він із сім`єю продовжив проживати у спадковому будинку. Отже, обставини, що позивач станом на день смерті матері не був зареєстрований разом із нею за однією адресою визнаються сторонами та не оспорюються. Доведенню підлягають обставини чи прийняв позивач спадщину після померлої матері шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном. Згідно акту встановлення факту проживання, складеного 20 липня 2021 року депутатом Немішаївської селищної ради Яковлєвою Т.П., [PERSON] (позивач у справі) був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , у період з 15 січня 1972 року по 20 травня 1978 року, з 27 листопада 1986 року по 14 січня 1988 року та з 02 жовтня 1999 року по теперішній час. У період зняття з реєстрації, а саме з 14 січня 1988 року по 02 жовтня 1999 року проживав за цією ж адресою (а.с. 14). З довідки Немішаївської селищної ради Бородянського району Київської області № 1820 від 20 вересня 2018 року, виданої [PERSON] (дружині позивача), вбачається, що остання проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , у період з 18 січня 1991 року по 28 січня 1994 року (а.с.15). З будинкової книги також вбачається, що дружина позивача [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , у період з 18 січня 1991 року по 28 січня 1994 року (а.с. 45-53). Свідок [PERSON] показала, що є колишньою дружиною позивача, з 28 листопада 1988 року вони з позивачем стали постійно проживати разом з його батьками у будинку по [ADDRESS] . З позивачем вони зробили у вказаному будинку ремонт. Оскільки мати позивача хворіла, вона та її чоловік (позивач у справі) доглядали за нею. [INFO] у них з позивачем народився син, [INFO] померла мати позивача. Після смерті матері вони з позивачем продовжили проживати у вказаному будинку приблизно до травня 1994 року та вели у ньому спільне господарство. У 1994 році вона та син виписались із вказаного будинку. Свідок стверджує, що навіть після того, як вони виїхали із вказаного будинку, позивач приїзжав до спірного будинку, допомагав батьку, саджав та викопував картоплю разом із батьком. Свідок також стверджує, що після смерті матері позивач забрав диван, який належав його матері, почав користуватися разом із батьком, належним матері автомобілем, а також позивач разом з батьком поділили гроші, які належали матері. Свідок [PERSON] показала, що з 1981 року є сусідкою позивача ( [ADDRESS] ). Позивач, прийшовши з армії одружився та почав жити у будинку батьків. Позивач доглядав за матір`ю, оскільки вона хворіла. У 1993 році у позивача народився син, а приблизно через місяць померла мати. На момент смерті матері та після цього приблизно 3-6 місяців, позивач разом із своєю сім`єю постійно проживав у будинку своїх батьків. Свідок [PERSON] показав, що є сусідом позивача ( [ADDRESS] ). Позивач, прийшовши у 1987 році з армії, одружився та почав проживати у будинку по [ADDRESS] . Позивач у вказаному будинку відокремив прихожу та 2 кімнати. У 1993 році у нього народився син. А після цього померла мати позивача. На момент смерті матері, позивач проживав разом з нею. Після цього постійно проживав за вказаною адресою приблизно до пів року, поки не отримав гуртожиток. Після смерті матері позивача автомобілем, який їй належав, користувались і позивач, і його батько. Свідок [PERSON] показала, що є сусідкою відповідачки. Їй відомо, що [PERSON] (батько позивача) з 2000 року почав проживати з відповідачкою та у подальшому подарував останній спірний будинок. З дружиною [PERSON] та його сином (позивачем у справі) свідок не була знайома, у спірному будинку ніколи не перебувала. Зі слів [PERSON] їй стало відомо, що після смерті його дружини у них із сином стався скандал, після чого він його вигнав із будинку. Оскільки батьки позивача перебували у шлюбі із 1962 року по день смерті [PERSON] ( [INFO] ), спадкове майно було побудоване у період із 1971 року по 1978 рік, спадщина після померлої [PERSON] відкрилася [INFO] , то до спірних правовідносин слід застосовувати положення КпШС України та Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року). Відповідно до ст. 524 ЦК України (в редакції 1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу (ст. 525 ЦК України (в редакції 1963 року). Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК України (в редакції 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв (ч. 1 ст. 548 ЦК України (в редакції 1963 року). Відповідно до ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплаті податків та інших платежів тощо. Судом було встановлено на підставі досліджених доказів в їх сукупності, що позивач [PERSON] постійно проживав у спірному будинку як на момент смерті матері [INFO] , так і після цього, також після смерті матері користувався разом із батьком, належним матері автомобілем (довідки Немішаївської селищної ради, акт встановлення факту проживання, показання свідків). Показання свідків сторони позивача беруться судом до уваги, оскільки вони узгоджуються між собою та з іншими матеріалами справи. Так, свідки сторони позивача з поміж іншого зазначили, що після повернення з армії позивач одружився та зі своєю сім`єю проживав разом із батьками у будинку по [ADDRESS] . У подальшому продовжував постійно проживати у вказаному будинку як на момент смерті матері [INFO] , так і після цього. Наведене узгоджується із іншими матеріалами справи, а саме зі штампу, який міститься у паспорті позивача вбачається, що останній 23 квітня 1993 року зареєстрував шлюб із [PERSON] (а.с.7-8). [INFO] у позивача та [PERSON] народився син, місцем народження якого зазначено смт Немішаїво Бородянського району Київської області (а.с. 16). З довідки Немішаївської селищної ради № 1820 від 20 вересня 2018 року вбачається, що дружина позивача [PERSON] проживала та була зареєстрована у спірному будинку у період з 18 січня 1991 року по 28 січня 1994 року (а.с. 15). Вказане підтверджується і відомостями з будинкової книги (а.с. 50-51). З акту встановлення факту проживання, складеного 20 липня 2021 року депутатом Немішаївської селищної ради Яковлєвою Т.П. та з довідок виконавчого комітету Немішаївської селищної ради Бучанського району Київської області № 1476, 1477 від 15 вересня 2021 року вбачається, що на момент смерті [PERSON] разом з нею постійно проживали її чоловік - [PERSON] , [INFO] , син (позивач у справі) - [PERSON] , [INFO] , невістка (дружина позивача) - [PERSON] , [INFO] , онук (син позивача) - [PERSON] , [INFO] (а.с. 81, 82). Зазначені обставини не спростовані стороною відповідача. Показання свідка [PERSON] також не доводять протилежного. Так, як повідомила сама свідок [PERSON] , з дружиною [PERSON] та його сином (позивачем у справі) вона не була знайома, у спірному будинку ніколи не перебувала. Лише зі слів [PERSON] їй стало відомо, що після смерті його дружини у них із сином стався скандал, після чого він вигнав його з будинку. Отже, вказані показання свідка [PERSON] не спростовують доводів позивача щодо прийняття ним спадщини після смерті його матері [PERSON] . Навпаки твердження свідка про те, що їй стало відомо від [PERSON] про те, що після смерті його дружини у них із сином стався скандал, після чого він вигнав його з будинку, свідчить про те, що дійсно позивач після смерті матері проживав у спадковому будинку. Враховуючи встановлені судом обставини, дослідивши надані докази, та, допитавши свідків, суд дійшов висновку про доведеність позивачем факту прийняття ним спадщини після смерті у 1993 році матері у відповідності до ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, спадщину після смерті [INFO] [PERSON] прийняв і її чоловік - [PERSON] , оскільки він також фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Наведене підтверджується тим, що, як слідує із матеріалів спадкової справи, [PERSON] протягом шести місяців після смерті своєї дружини не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте через два роки після смерті своєї дружини, а саме [INFO] , звернувся до нотаріальної контори одразу із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті дружини [PERSON] на Ѕ частину автомобіля марки ЗАЗ968АБ-2, придбаного ними у період шлюбу. При цьому у цій заяві [PERSON] вказує, що інших спадкоємців за законом немає (а.с.84-88). Судом також встановлено, що [INFO] батько позивача [PERSON] , [INFO] , у віці 79 років, уклав шлюб із [PERSON] (відповідачем у справі), [INFO] (а.с. 38). 15 червня 2021 року між [PERSON] (батьком позивача) та відповідачкою [PERSON] було укладено договір дарування, за яким [PERSON] передав [PERSON] у власність житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с.92-93). Того ж дня, на підставі вказаного договору, за відповідачкою [PERSON] було зареєстроване право власності на вказаний спірний будинок (а.с. 112). [INFO] [PERSON] помер (а.с.13). В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що оспорюваний договір було укладено без врахування його частки у майні, отриманої в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] , яка мала право на Ѕ частину вищезазначеного житлового будинку як частку у спільному майні подружжя. Відповідно до ст.22 КпШС України, який діяв на час видачі [PERSON] свідоцтва про право власності на будинок (10 липня 1978 року), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ч.1 ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Як встановлено судом, спірний будинок було збудовано [PERSON] та [PERSON] в період їх шлюбу, їх спільними зусиллями, а тому дане майно було їх спільною сумісною власністю і частки кожного з них у цьому майні складали по Ѕ його частині. Таким чином, суд вважає, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належну їй Ѕ частину вказаного спірного будинку. Як було зазначено вище, відповідно до ст. 524 ЦК України (в редакції 1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст. 525 ЦК України (в редакції 1963 року). Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК України (в редакції 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв (ч. 1 ст. 548 ЦК України (в редакції 1963 року). Відповідно до ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] прийняв спадщину після смерті [INFO] [PERSON] , фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, спадщину після смерті [PERSON] прийняв і її чоловік - [PERSON] , оскільки він також фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивач має право на отримання у спадщину після смерті матері ј частини вказаного будинку (1/2 частина від Ѕ частини). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Оскільки, як встановлено судом, позивач мав право на отримання у спадщину після смерті матері ј частини спірного будинку та прийняв дану спадщину, то [PERSON] неправомірно передав відповідачці за договором дарування весь житловий будинок, без врахування частки позивача. За таких обставин, приймаючи до уваги вищевикладене, суд визнає за необхідне, задовольняючи позов, встановити факт прийняття [PERSON] спадщини за законом у вигляді ј частини житлового будинку [ADDRESS] після смерті матері [PERSON] , визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 15 червня 2021 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , в частині дарування ј частини спірного житлового будинку, та визнати за [PERSON] , як спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , право власності на ј частину вказаного житлового будинку. Доводи представника відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності є необґрунтованими, оскільки позивач прийняв спадщину після смерті [PERSON] у порядку, визначеному статтею 549 ЦК (в редакції 1963 року), а відповідно до положення статті 548 ЦК України (в редакції 1963 року) прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Отже, прийнявши спадщину позивач набув право власності на спірне майно з моменту смерті [INFO] [PERSON] . Цивільним законодавством не передбачено обмеження строку, у який спадкоємець, що прийняв спадщину, може зареєструвати своє право власності у встановленому законом порядку або звернутись до суду за захистом свого права, а тому підстави для застосування строку позовної давності до таких правовідносин відсутні. Така правова позиція викладена і в Постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 752/749/14-ц. З огляду на те, що реалізація права оформлення спадщини, яку спадкоємець прийняв, цивільним законодавством строками не обмежена, а про порушення своїх спадкових прав позивачу стало відомо лише після укладення 15 червня 2021 року оскаржуваного договору дарування, а тому, звертаючись із вказаним позовом 30 липня 2021 року, [PERSON] не було пропущено строку позовної давності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути на відшкодування його витрат по сплаті судового збору 2724 грн (908 грн вимога майнового характеру (230 000 грн : 4= 57500 грн. Відповідно судовий збір за вимогу майнового характеру становить 1% від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) + 1816 грн за 2 вимоги немайнового характеру (908 грн х 2)).

Outcome: approved