Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про поділ спільно набутого майна подружжя до [PERSON] , мотивуючи свої вимоги тим, що він знаходився у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 20.06.1987. За час знаходження у шлюбі сторонами спільно набуте майно, яке підлягає поділу. Позивач просить виділити йому у власність автомобіль Renault Traffic, державний номер [NUMBER] , вартістю 20000 грн., та нежитлову будівлю, розташовану за адресою: [ADDRESS] , вартістю 80000 грн., відповідачу виділити у власність нежитлову будівлю, розташовану за адресою: [ADDRESS] , вартістю 100000 грн. 14.11.2011 до суду надійшло заперечення від відповідачки, згідно яких вона просить в задоволенні позову відмовити, так як не згодна з оцінкою майна, вказаною позивачем, та до спільно набутого майна не додано земельна ділянка, площею 0,26 га, в с. Новофедорівка, Березанського району Миколаївської області з недобудованим житловим будинком та гараж у м. Южне Одеської області на автостоянці «Істок». Також в позові не зазначені спільні грошові зобов`язання перед ПАТ "Креді Агріколь Банк". 07.12.2011 до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна, згідно якого [PERSON] просить суд поділити спільно набуте майно з [PERSON] , виділивши кожному по 1/2 частині наступного майна: автомобіль Renault Traffic, державний номер [NUMBER] , нежитлова будівля, розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 662,1 кв.м., нежитлова будівля, розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 59,7 кв.м., земельна ділянка, площею 0,26 га, в с.Новофедорівка, Березанського району Миколаївської області з недобудованим житловим будинком, гараж у м.Южне Одеської області на автостоянці «Істок». Також просить суд здійснити розподіл майна в натурі та встановити порядок користування. 01.11.2012, 29.11.2012 від позивача за первісним позовом до суду надійшли уточнення позовних вимог, згідно яких [PERSON] просить суд поділити спільно набуте майно, виділивши [PERSON] 1/4 частину квартири [ADDRESS] , належну [PERSON] вартістю 160000 грн., 1/4 частину квартири [ADDRESS] , належну [PERSON] вартістю 160000 грн., 1/2 нежитлової будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] , площею 59,7 кв.м., вартістю 50000 грн., земельну ділянку, площею 0,26 га, в [ADDRESS] , належну [PERSON] , вартістю 120000 грн., житловий будинок, площею 189,9 кв.м., в [ADDRESS] , належну [PERSON] , вартістю 100000 грн., борг за кредитним договором №565/752480 від 19.09.2008 з урахуванням відсотків за користування кредитом у розмірі 1043334 грн., а [PERSON] виділивши у власність автомобіль Renault Traffic, державний номер [NUMBER] , вартістю 68332 грн., 1/2 нежитлової будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] , площею 59,7 кв.м., вартістю 50000 грн., борг за кредитним договором №565/752480 від 19.09.2008 з урахуванням відсотків за користування кредитом у розмірі 571666 грн. 06.12.2013 від [PERSON] надійшли письмові пояснення, згідно яких зазначив, що двічі брав особисто в борг грошові кошти для будови нежитлової будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] , площею 662,1 кв.м., які він особисто повертав протягом 2012-2013 років. 29.09.2014 від позивача за первісним позовом до суду надійшли уточнення позовних вимог, згідно яких [PERSON] після припинення шлюбних відносин з [PERSON] сплатив за кредитним договором, укладеним під час шлюбу 108403 доларів США, що за курсом НБУ відповідає 1409239,00 грн., а також обов`язкові платежі за кредитом в розмірі 22795,72 грн. [PERSON] просить суд поділити спільно набуте майно, виділивши [PERSON] нежитлову будівлю, розташованої за адресою: [ADDRESS] , площею 59,7 кв.м., 1/2 частину житлового будинку, площею 189,9 кв.м., в [ADDRESS] , та підсобні споруди, а [PERSON] виділивши у власність автомобіль Renault Traffic, державний номер [NUMBER] , вартістю 68332 грн., нежитлову будівлю, розташовану за адресою: [ADDRESS] , площею 662,1 кв.м., 1/2 частину житлового будинку, площею 189,9 кв.м., в [ADDRESS] , та підсобні споруди. 08.12.2015 від позивача за первісним позовом до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, в зв`язку з тим, що після припинення шлюбних відносин [PERSON] самостійно були погашені спільні боргові зобов`язання. [PERSON] просить суд поділити спільно набуте майно, виділивши [PERSON] у власність 1/2 частину нежитлової будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] , площею 59,7 кв.м., 1/2 частину житлового будинку, площею 189,9 кв.м., в [ADDRESS] , та підсобні споруди, 1/2 частину автомобілю Renault Traffic, державний номер [NUMBER] , 1/2 частину нежитлову будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] , площею 662,1 кв.м. стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1806753,22 доларів США та 11397,86 грн., а [PERSON] виділивши у власність 1/2 частину нежитлової будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] , площею 59,7 кв.м., 1/2 частину житлового будинку, площею 189,9 кв.м., в [ADDRESS] , та підсобні споруди, 1/2 частину автомобілю Renault Traffic, державний номер [NUMBER] , 1/2 частину нежитлову будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] , площею 662,1 кв.м. 22.02.2021 від позивача за первісним позовом до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, в зв`язку з тим, що після припинення шлюбних відносин [PERSON] самостійно були погашені спільні боргові зобов`язання. Крім того, вартість нежитлової будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] , площею 662,1 кв.м збільшилась внаслідок реконструкції, проведеної за кошти [PERSON] [PERSON] просить суд поділити спільно набуте майно, виділивши [PERSON] у власність 1/2 частину нежитлової будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] , площею 59,7 кв.м., 1/2 частину житлового будинку, площею 189,9 кв.м., в [ADDRESS] , та підсобні споруди; 1/2 частину автомобілю Renault Traffic, державний номер [NUMBER] ; 1/2 частину нежитлову будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] , площею 662,1 кв.м.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 64 240,12 доларів США, 1 076 571,73 грн., 20 245,07 грн., що є половиною грошових коштів сплачених за кредитним договором №565/752480 від 19.08.2008 після припинення шлюбу; 19 000 доларів США, що є половиною боргу отриманого під час шлюбу для будівництва нежитлової будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] та повернутого після припинення шлюбу; 65 572,5 доларів США, що є половиною грошових коштів витрачених [PERSON] після припинення шлюбу на реконструкцію нежитлової будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] ; а [PERSON] виділивши у власність 1/2 частину нежитлової будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] , площею 59,7 кв.м., 1/2 частину житлового будинку, площею 189,9 кв.м., в [ADDRESS] , та підсобні споруди, 1/2 частину автомобілю Renault Traffic, державний номер [NUMBER] , 1/2 частину нежитлову будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] , площею 662,1 кв.м. Ухвалою суду від 20.10.2011 відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільно набутого майна. Ухвалою суду від 24.09.2012 роз`єднано у самостійні провадження на наступні: за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу; за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільно набутого майна. Ухвалою суду від 13.03.2012 до розгляду справи залучено третю особу ПАТ "Креді Агріколь Банк". Ухвалою суду від 04.01.2013 по справі призначена судова будівельно - технічна експертиза. Ухвалою суду від 29.09.2014 задоволено клопотання представника відповідачки за первісним позовом про витребування доказів. Ухвалою суду від 04.04.2016 цивільну справу №2-642/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільно набутого майна та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна, за участю третьої особи ПАТ "Креді Агріколь Банк" та цивільну справу №519/674/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на нежитлову будівлю об`єднано в одне цивільне провадження, присвоївши порядковий номер №2-642/11. Ухвалою суду від 11.05.2016 по справі призначена судова будівельно - технічна експертиза. Ухвалою суду від 19.10.2016 дана цивільна справа прийнята до провадження суддею Барановською З.І. Ухвалою суду від 19.12.2016 відновлено провадження по даній справі. Ухвалою суду від 05.07.2017 задоволено клопотання відповідачки за первісним позовом та її представника про витребування доказів. Ухвалою суду від 27.06.2022 позовна заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на нежитлову будівлю залишена без розгляду. Позивач за первісним позовом та його представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, зустрічний позов визнали частково, не заперечували проти задоволення позову в частині поділу майна по 1/2 частки між подружжям, а саме автомобіля Renault Traffic, державний номер [NUMBER] , 2005 року випуску; земельної ділянки, площею 0,25 га, за адресою: [ADDRESS] ; нежитлової будівлі, площею 59,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; нежитлової будівлі, площею 662,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка за первісним позовом в судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, первісний позов визнала частково, не заперечувала проти задоволення позову в частині поділу майна по 1/2 частки між подружжям, а саме автомобіля Renault Traffic, державний номер [NUMBER] , 2005 року випуску; житлового будинку, площею 189,9 кв.м., за адресою: [ADDRESS] ; нежитлової будівлі, площею 59,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; нежитлової будівлі, площею 662,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Третя особа не з`явилася, надавши до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Розгляд даної цивільної справи неодноразово відкладався з метою врегулювання спору між сторонами на підставі взаємних поступок та можливості укласти мирову угоду. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню частково з таких підстав. Судом встановлено, що 20.06.1987 між сторонами укладений шлюб, який був зареєстрований виконавчим комітетом Сичавської сільської ради Комінтернівського району Одеської області (т.1 а.с.9). На підставі рішення Южного міського суду Одеської області від 24.02.2012 шлюбу між сторонами розірваний (т.4 а.с.247). Під час шлюбу сторонами набуте спільне майно: нежитлова будівля, розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 662,1 кв.м, що підтверджується копіями свідоцтва про право власності та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т.1 а.с.10, т.2 а.с.8-9, 120); автомобіль Renault Traffic, державний номер [NUMBER] , 2005 року випуску (т.1 а.с.8, 90); житловий будинок, площею 189,9 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями свідоцтва про право власності, витягом про державну реєстрацію (т.1 а.с.91-92, т.3 а.с.230-231); земельна ділянка, що розташована за адресою: [ADDRESS] площею 0,25 га, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку (т.1 а.с.86); нежитлова будівля, розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 59,7 кв.м., що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т.1 а.с.11, 147). Судом встановлено, що шлюб між сторонами зареєстровано в 1987 році, тому до вказаних правовідносин застосовується законодавство у тому числі, яке діяло на період укладення шлюбу. Згідно із ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до статті 28 цього ж Кодексу, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Відповідно до ст.29 КпШС України якщо подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Такі ж положення щодо визначення статусу майна, набутого подружжям за час шлюбу, передбачені й ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України (далі СК України), на підставі якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. (Постанова Верховного Суду України №6-843цс17 від 24.05.2017, постанови Верховного Суду №235/9895/15 від 06.02.2018, №404/1515/16-ц від 05.04.2018 та постанова Великої Палати Верховного Суду №372/504/17 від 21.11.2018). Як вбачається з матеріалів справи, вищевказане майно набуто сторонами під час перебування ними у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю. Під час розгляду справи судом не встановлено, що спірні об`єкти придбані за особисті кошти дружини чи чоловіка. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ст.66 СК України подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Правовідносини щодо поділу спільного майна подружжя регулюються ст.69 СК України, відповідно до якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст.65 СК інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За вимогами ч.ч.1,2 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Відповідно до п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд звертає увагу на те, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Оскільки нежитлові приміщення, житловий будинок, земельна ділянка та автомобіль є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, то позивач і відповідачка мають рівні частки в даних об`єктах. Статтями 11-13 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. З урахуванням викладеного вище суд вважає, що вимоги сторін щодо поділу нежитлових приміщень, житлового будинку, земельної ділянки та транспортного засобу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки сторонами доведено та не заперечувалось, що спірне майно було придбано за їх спільні кошти у період шлюбу. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Аналізуючи наведені норми закону, суд дійшов висновку, що придбане за час шлюбу рухоме та нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу шляхом визнання за позивачем та відповідачкою по 1/2 частці вказаного майна. Щодо вимог позивача за первісним позовом про стягнення з [PERSON] грошових коштів в розмірі 64 240,12 доларів США, 1 076 571,73 грн., 20 245,07 грн. (страхові виплати), що є половиною грошових коштів сплачених за кредитним договором №565/752480 від 19.08.2008 після припинення шлюбу, то вони підлягають задоволенню частково, враховуючи на наступне. 19.09.2008 між [PERSON] та АТ «Індустріально-експортний банк» був укладений кредитний договір №565/752480 відповідно до якого Банк надав [PERSON] кредит у сумі 190 000 доларів США строком до 18.09.2018, з процентною ставкою 14% річних, з цільовим призначенням на особисті потреби (т.1 а.с.101-112, 123-139, т.4 а.с.103-140). Також, 19.08.2008 [PERSON] надала згода на укладення її чоловіком [PERSON] договору про передачу в іпотеку АТ «ІНДЕКС-БАНК» нежитлової будівлі, за адресою: [ADDRESS] для забезпечення виконання за даним кредитним договором (т.2 а.с.119, т.4 а.с.143). Крім того, 19.09.2008 з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №565/752480 від 19.09.2008 між АТ «Індустріально-експортний банк» та [PERSON] був укладений договір поруки (т.1 а.с.18-19, т.4 а.с.156-159). 20.05.2015 з метою рефінансування заборгованості позичальнику у доларах США по кредитному договору №565/752480 від 19.09.2008 між [PERSON] та ПАТ «Креді агріколь Банк», який є правонаступником прав та обов`язків ПАТ «ІНДНЕКС-БАНК» укладений Договір про внесення змін та доповнень №2 до кредитного договору №565/752480 від 19.09.2008. Згідно якого основне зобов`язання викладено в новій редакції, а саме розмір кредиту становить 1 640 000 грн., проценти 20% річних, зі строком повернення до 18.09.2018 (т.4 а.с.123-137). Згідно довідки від 23.09.2014 боржником [PERSON] сплачено за даним кредитним договором за період з 01.08.2011 по 15.09.2014 основний борг в розмірі 60 166,13 доларів США, за відсотками в розмірі 48 236,87 доларів США (т.3 а.с.42). Згідно довідки від 15.06.2015 боржником [PERSON] сплачено за даним кредитним договором за період з 01.08.2011 по 21.05.2015 основний борг в розмірі 136 903,74 доларів США, за відсотками в розмірі 55 301,70 доларів США (т.3 а.с.272). Згідно довідки від 05.12.2018 боржником [PERSON] сплачено за даним кредитним договором за період з 01.08.2011 по 20.05.2015 основний борг в розмірі 73 686,73 доларів США, за відсотками в розмірі 54 793,50 доларів США, за період з 20.05.2015 по 16.08.2018 сплачено основний борг 1 640 000 грн., за відсотками 513 143,46 грн. (т.4 а.с.258). Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Даний кредитний договір був укладений позивачем, відповідно до положень ч.4 ст.65 СК України, та отриманні за вказаним договором кошти були використані в інтересах сім`ї, тому борг є спільним боргом колишнього подружжя. Водночас, суд зазначає, що [PERSON] в повному обсязі виконав зобов`язання за даним кредитним договором, тому він у порядку ч.1 ст.544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині, що узгоджується із позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 30 червня 2020 року справі № 638/18231/15-ц. [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що вона не приймала участь у погашенні заборгованості за даним кредитним договором з моменту припинення шлюбних відносин з липня 2011 року. Тому вимоги про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] половини грошових коштів, сплачених за кредитним договором №565/752480 від 19.09.2008 після припинення шлюбу в розмірі 64 240,12 доларів США, 1 076 571,73 грн. підлягають стягненню. Вимоги про стягнення половини страхових виплат, сплачених за кредитним договором №565/752480 від 19.09.2008 після припинення шлюбу у розмірі 20 245,07 грн. не підлягають задоволенню, так як відсутні докази що [PERSON] поніс ці витрати за період з 01.08.2011 по день погашення кредиту. Щодо вимог позивача за первісним позовом про стягнення з [PERSON] половини боргу отриманого під час шлюбу для будівництва нежитлової будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] та повернутого після припинення шлюбу в розмірі 19 000 доларів США, то вони підлягають задоволенню, враховуючи на наступне. Так, позивач посилається на те, що для будівництва нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] , він 14.08.2007 взяв у борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 38 000 доларів США, які повернув після припинення шлюбу. Згідно розписки від 14.08.2007 [PERSON] позичив 38 000 доларів США для будівництва магазину за адресою: [ADDRESS] , під 10% річних з зобов`язанням повернення боргу протягом 8 років (т.2 а.с.150, т.3 а.с.273). Відповідно до розписки від 28.12.2012 [PERSON] отримав від [PERSON] борг у розмірі 19 000 доларів США та остаток складає 19 000 доларів США 02.10.2013 (т.2 а.с.148, т.3 а.с.274). Відповідно до розписки від 02.10.2013 [PERSON] отримав від [PERSON] остаток боргу у розмірі 19 000 доларів США (т.2 а.с.149, т.3 а.с.275). Оригінали даних розписок були оглянуті судом в судовому засіданні. Крім того, згідно розписки від 12.07.2022 [PERSON] підтверджує, що в 2007 році надав [PERSON] 38 000 доларів США в борг на будівництво великого магазину по [ADDRESS] . Гроші були повернуті йому протягом 2012-2013 років (т.4 а.с.259). Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. [PERSON] заперечуючи проти позову, пояснила, що вона не знала про укладений договір, дізналась про нього лише в судовому засіданні. Стверджує, що нежитлова будівля була збудована за сумісні кошти, так як вона та позивач займались підприємницькою діяльністю. Разом з тим, вищевказані аргументи відповідачки не підтверджені, та до суду не надано жодних доказів про доходи подружжя до моменту забудови нежитлового приміщення, як і не підтверджено існування у неї власних коштів. На час припинення шлюбу борг за вказаними борговими розписками був непогашений. За таких обставин, доводи позивача про те, що кошти, отримані в борг від [PERSON] були витрачені на будівництво нежитлової будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] , тобто в інтересах сім`ї, не спростовані відповідачкою. Щодо вимог позивача за первісним позовом про стягнення з [PERSON] 65 572,5 доларів США, що є половиною грошових коштів витрачених [PERSON] після припинення шлюбу на реконструкцію нежитлової будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] , то вони не підлягають задоволенню, оскільки докази на підтвердження витрат на реконструкцію позивачем наданні в гривнях, але вимоги він заявив в доларах США, та понесенні ним витрати на реконструкцію саме в доларах США, не знайшли свого підтвердження під час судового засідання. Щодо вимог позивача за первісним позовом про стягнення з [PERSON] суми нарахованих індексу інфляції в розмірі 241 797,85 грн. та трьох процентів річних в розмірі 96 979 грн., які нараховані на суму боргу 1 076 571,73 грн. за період з 03.09.2018 по 03.09.2021, то вони не підлягають задоволенню, враховуючи наступне. Так, ч.2 ст.625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вказаною правовою нормою визначаються загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання, й її дія поширюється на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Спірні правовідносини сторін у справі регулюються на підставі норм ст.ст.61, 65, 69, 70 СК України та норм ст.544 ЦК України, які є спеціальними відносно положень ст.625 ЦК України й які виключають можливість її застосування до їх врегулювання. Такого правового висновку щодо підстав застосування ст.625 ЦК України до врегулювання зобов`язань, виникнення, зміна та припинення яких регулюється спеціальним законом дійшов і Верховний Суд України в постанові від 20.01.2016 у справі №6-2759цс15. Оскільки саме зобов`язання по сплаті боргу подружжям виникло не з загальних підстав виникнення зобов`язання, які передбачені ст.11 ЦК України а з підстав, передбачених нормами сімейного законодавства, й правовідносини сторін щодо вказаного зобов`язання регулюються не тільки нормами ЦК України, але й нормами СК України, які є спеціальними, вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] суми нарахованих індексу інфляції в розмірі 241 797,85 грн. та трьох процентів річних в розмірі 96 979 грн. задоволенню не підлягають. Зустрічні вимоги [PERSON] про розподіл спільного майна, а саме: гаражу для автомобіля, що знаходиться у м. Южне на автостоянці «Істок» теж не підлягають задоволенню, так як [PERSON] не доведено в судовому засіданні, що подружжям під час шлюбу був придбаний даний гараж за спільні кошти, що він належить до спільного сумісного майна відповідно до вимог ст.60 СК України та зареєстрований на праві власності на ім`я одного з подружжя. Таким чином, оскільки даний гараж не належить до об`єкту права спільної сумісної власності, то і не підлягає поділу. Щодо зустрічних вимог [PERSON] про здійснення розподілу нежитлових будівель та земельної ділянки і недобудованого житлового будинку в натурі, то вони теж не підлягають задоволенню. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.364 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Виділ частки в натурі може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній зі сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідатиме розміру їх часток у домоволодінні, та можливості переобладнати будинок в ізольовані квартири з улаштуванням у кожній частині будинку окремих систем водопостачання, каналізації, опалення та газопостачання, оскільки поділ будинку на частини передбачає користування кожним із співвласників цих послуг окремо. Крім того, у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру), окремою системою життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. Для визначення можливих варіантів розподілу нежитлових приміщень, земельної ділянки та домоволодіння у справі, ухвалами суду від 04.01.2013, 11.05.2016 було призначено проведення судової будівельно-технічної експертизи, яка так і не була проведена у зв`язку з несплатою послуг експерта. Сторонами не були запропоновані та не погодженні варіанти розподілу даного майна в натурі відповідно до часток подружжя по 1/2. Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в Постанові від 16.05.2018р. за результатами розгляду цивільної справи № 296/7611/14-ц, Верховний суд на основі аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України зазначив, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Враховуючи викладене, оскільки позивачка не надала суду відповідні висновки та дозвільні документи, суд позбавлений можливості ухвалити рішення про поділ нежитлової будівлі, площею 662,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; нежитлової будівлі, площею 59,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , площею 59,7 кв.м.; житлового будинку, площею 189,9 кв.м. та земельної ділянки, площею 0,25 га за адресою: [ADDRESS] у відповідності до вимог чинного законодавства. Крім того, суд звертає увагу, що звернувшись з даними вимогами позивачка не зазначила норми закону на підставі яких, вона просить здійснити даний розподіл в натурі або відповідно до ст.364 ЦК України, або відповідно до ст.367 ЦК України. Без встановлення зазначених обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, неможливо ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. У відповідності ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У зв`язку з відсутністю вищевказаних доказів у справі, суд приходить до висновку, що у задоволенні зустрічних вимог в частині поділу в натурі вищевказаного майна слід відмовити. Щодо зустрічних вимог [PERSON] про встановлення порядку користування земельними ділянками, то вони теж не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.2 ст.120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Відповідно до ч.4 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з`ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір`я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію. При пред`явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо. Абзаци перший і другий цього пункту стосуються також випадків, коли належні особам на праві спільної власності жилий будинок, господарські будівлі та споруди розташовані на земельній ділянці, яка знаходилася в їх користуванні до її приватизації або за договором оренди. Відповідно до п.1 ст.88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. На даний час угода про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою між сторонами не укладена. Для визначення можливих варіантів порядку користування земельними ділянками у справі, ухвалами суду від 04.01.2013, 11.05.2016 було призначено проведення судової будівельно-технічної експертизи, яка так і не була проведена у зв`язку з несплатою послуг експерта. Таким чином, оскільки сторонами не надано доказів на підтвердження технічної можливості виділу частки або поділу майна відповідно до часток подружжя, порядку користування земельними ділянками, суд позбавлений можливості вирішити питання про порядок користування даним майном. Оцінюючи аргументи, викладені в позові, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (згідно статті 81 ЦПК України). В силу ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що майно між сторонами поділено пропорційно вимогам, суд вважає за необхідне судові витрати, понесені сторонами залишити за сторонами.

Outcome: partial