Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-14 00:00:00

Представник позивача ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Петрович про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30.08.2011 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П., зареєстрований в реєстрі за номером 4492 (номер запису про право власності 32420469) та скасування у Реєстрі права власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 30.08.2011 року за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , припинення права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 19.09.2007 року між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 486/П/99/2007-840 на підставі заяви про надання кредиту у розмірі 128 695,00 доларів США для придбання цінних паперів. Відповідно до розділу 1 договору банк надав відповідачу 1 грошові кошти в розмірі 128 695,00 доларів США, на строк 30 років з 19.09.2007 року до 19.09.2037 року у порядку, визначеному розділом 1 договору. Відповідно до п. 1.2. кредитного договору, цільовим призначенням кредиту є придбання цінних паперів (дисконтних облігацій) у без документарній формі випуску у кількості 10 542 шт., емітованих ТОВ «УКРГАЗ» з номінальною вартістю кожної облігації 30 грн., згідно договору купівлі-продажу цінних паперів № Б-189/81-06-2/2007/001 від 17.09.2007 року, що укладений між позичальником та продавцем цінних паперів ТОВ «КУА «Ексінор» з подальшим їх обміном на об`єкт нерухомості - квартиру, яка по договору про резервування/бронювання приміщення № 1А2/1/4/9/Ж від 25.08.2007 року, що укладений між позичальником та ТОВ «УКРГАЗ», на підставі якого за позичальником резервується/бронюється об`єкт нерухомості, розташований за адресою: [ADDRESS] . 05.08.2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22.05.2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрфінансгруп» був укладений договір № GL4N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовам даного договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 486/П/99/2007-840 від 19.09.2007 року укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра», договором застави цінних паперів № 169 ДМП від 19.09.2007 року укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра». 30.09.2020 року між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» був укладений договір № GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовами даного договору ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 486/П/99/2007-840 від 19.09.2007 року укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра», договором застави цінних паперів № 169 ДМП від 19.09.2007 року укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра». 30.08.2011 року між відповідачем 1 та [PERSON] (відповідач 2) було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П., зареєстрований в реєстрі за № 4492. 25.05.2012 року Оболонським районним судом м. Києва по справі № 2-1584/12 було винесено рішення про стягнення з Відповідача 1 на користь ВАТ КБ «НАДРА» заборгованості за кредитним договором № 486/П/99/2007-840 у розмірі 175 707,42 доларів США. Це дає підстави вважати позивачу, що відповідач 1 усвідомлюючи, що на його майно буде звернуто стягнення, умисно порушив вимоги кредитного договору та продав квартиру. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.06.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження і призначено підготовче засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.01.2022 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні 15.08.2022 року представник позивача підтримав задоволення позовних вимог у повному обсязі. Інші сторони в судове засідання не з`явилися. Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено у судовому засіданні, 19.09.2007 року між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 486/П/99/2007-840 про надання кредиту у розмірі 128 695,00 доларів США для придбання цінних паперів. Відповідно до розділу 1 договору банк надав відповідачу 1 грошові кошти в розмірі 128 695,00 доларів США, на строк 30 років з 19.09.2007 року до 19.09.2037 року у порядку, визначеному розділом 1 договору. Відповідно до п. 1.2. кредитного договору, цільовим призначенням кредиту є придбання цінних паперів (дисконтних облігацій) у бездокументарній формі випуску у кількості 10 542 шт., емітованих ТОВ «УКРГАЗ» з номінальною вартістю кожної облігації 30 грн., згідно договору купівлі-продажу цінних паперів № Б-189/81-06-2/2007/001 від 17.09.2007 року, що укладений між позичальником та продавцем цінних паперів ТОВ «КУА «Ексінор» з подальшим їх обміном на об`єкт нерухомості - квартиру, яка по договору про резервування/бронювання приміщення № 1А2/1/4/9/Ж від 25.08.2007 року, що укладений між позичальником та ТОВ «УКРГАЗ», на підставі якого за позичальником резервується/бронюється об`єкт нерухомості, розташований за адресою: [ADDRESS] , поверх 4. 19.09.2007 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний Банк «Надра» (Банк) та [PERSON] (Заставодержатель) укладено договір застави цінних паперів, згідно якого заставодавець з метою забезпечення виконання зобов`язань, що виникають з кредитного договору № 486/П/99/2007-840 від 19.09.2007 року передає в заставу, а заставодержатель - прийняти в заставу предмет застави, а заставодержатель - прийняти в заставу предмет застави. Відповідно до договору застави цінних паперів - предмет застави - цінні папери, випущені у бездокументальній формі, що належать заставодавцю на праві власності. Предмет застави зберігається (обілковується) на рахунку у цінних паперах і належить заставодавцю на праві власності, що підтверджується випискою про залишок на рахунку у цінних паперах № [NUMBER] . 19.09.2007 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний Банк «Надра» (Банк) та [PERSON] (Заставодержатель) укладеного договір застави майнових прав на передачу квартири у власність № 169 ДМП. Відповідно до п. 1.1. договору заставодавець в якості забезпечення виконання зобов`язань, що витікає із кредитного договору, передає в заставу, а Заставодержатель приймає в заставу Предмет застави. 17.09.2007 року Відкритим акціонерним товариством Комерційний Банк «Надра» (Банк) та [PERSON] (Заставодержатель) укладеного договір застави майнових прав по договору купівлі-продажу облігацій № Б-189/81-06-2/2007/001. Відповідно до пункту 1.1. договору заставодавець в забезпечення виконання зобов`язань передає в заставу, а заставодержатель приймає в заставу на умовах, визначених цим договором, предмет застави. 30.08.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П., зареєстрований в реєстрі за № 4492. 05.08.2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-5-12-000017-b від 22.05.2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрфінансгруп» був укладений договір № GL4N718070_blank про відступлення прав вимоги. За умовам даного договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 486/П/99/2007-840 від 19.09.2007 року укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра», договором застави цінних паперів № 169 ДМП від 19.09.2007 року укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра». 30.09.2020 року між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» був укладений договір № GL4N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовами даного договору ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 486/П/99/2007-840 від 19.09.2007 року укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра», договором застави цінних паперів № 169 ДМП від 19.09.2007 року укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра». Суд встановив, що відповідно до п. 4.3.5. кредитного договору № 486/П/99/2007-840 від 19.09.2007 року позичальник протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно, зобов`язаний укласти з банком договір, передбачений п. 2.1.3. договору, а саме Договір іпотеки нерухомості, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Суд звертає увагу, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» пред`явлені щодо квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи наведене, суд встановив відсутність у п. 4.3.5. кредитного договору № 486/П/99/2007-840 від 19.09.2007 року обов`язку позичальника укладати з банком договір іпотеки протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно щодо квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України). Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 627 ЦК України, також встановлено свободу договору, з посиланням на ст. 6 зазначеного Кодексу із зазначенням того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. При цьому, Верховний Суд у своїй постанові від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19 зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. При цьому, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України). Рішенням Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд позбавлений можливості самостійно збирати докази. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено що оспорюваний договір купівлі-продажу від 30.08.2011 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П., зареєстрований в реєстрі за номером 4492 (номер запису про право власності 32420469) у присутності сторін із роз`ясненням значення і умов вчиненого правочину та його правових наслідків, встановленням відповідності цього договору дійсним намірам сторін. Позивачем не було надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження того що укладення спірного договору не відповідало дійсній волі відповідачів, що оскаржуваний ним договір купівлі-продажу вчинявся під впливом обману з боку відповідачів, що відповідачами неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на їх волевиявлення. При цьому, судом встановлено, що під час укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу відповідачам було роз`яснено нотаріусом права та обов`язки сторін і відповідачі розуміли значення своїх дій. Посилання позивача на те, що перший відповідач відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно другому відповідачу, був обізнаний про можливе стягнення з нього заборгованості на користь позивача, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно, оцінюються судом критично, оскільки кредитний договір № 486/П/99/2007-840 від 19.09.2007 року не містить обов`язку першого відповідача укладати з банком договір іпотеки протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно щодо квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Крім того, позивач став новим кредитором за кредитним договором № 486/П/99/2007-840 від 19.09.2007 року на підставі договору про відступлення права вимоги від 30.09.2020 року, тобто після 30.08.2011 року, укладення договору купівлі-продажу квартири від 30.08.2011 року. Доводи позивача на фіктивність укладеного між відповідачем договору купівлі-продажу квартири від 30.08.2011 року не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Суд вважає, що у діях [PERSON] та [PERSON] не міститься ознак умислу направленого на приховання реальної мети укладення спірного договору, оскільки стороною позивача не доведено, що відповідачі не мали на меті реальне настання наслідків за договором купівлі-продажу, а саме передання у повне володіння, користування та розпорядження квартири за адресою: [ADDRESS] . Стороною позивача не було доведено належними та допустимими доказами, та не здобуто судом під час розгляду справи, що укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу, Відповідачі діяли без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором з направленням дій сторін договору на перехід права власності на нерухоме майно з метою свідомого наміру невиконання зобов`язань [PERSON] перед ВАТ КБ «Надра». На момент укладення Договору купівлі-продажу квартири рішення суду у справі за позовом ВАТ КБ «Надра» до [PERSON] про стягнення боргу винесено не було, нерухоме майно під арештом чи забороною не перебувало. Доводи представник позивача про наявність рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25.05.2012 року по справі № 2-1584/12 не знайшли свого підтвердження, так як таке рішення відсутнє у матеріалах цивільної справи № 369/4064/21. Сам Договір купівлі-продажу укладений відповідно до вимог чинного законодавства, право власності на квартиру, яка була предметом вказаного Договору також зареєстровано у передбаченому законом порядку за відповідачем 1. Доказів протилежного позивачем не надано. Суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права відповідача [PERSON] , як власника квартири [ADDRESS] , захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Усі інші доводи сторін не спростовують вищевикладених висновків суду. Разом із тим, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у позовній вимозі про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30.08.2011 року, укладеного між [PERSON] та та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П., зареєстрований в реєстрі за номером 4492 (номер запису про право власності 32420469). Також позивачем заявлено вимоги про скасування у Реєстрі права власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 30.08.2011 року за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , припинення права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Враховуючи те, що позовні вимоги скасування у Реєстрі права власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 30.08.2011 року за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , припинення права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] є похідними вимогами від основної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30.08.2011 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П., зареєстрований в реєстрі за номером 4492 (номер запису про право власності 32420469), у задоволенні якої судом відмовлено, суд вирішив відмовити у задоволенні вимог про скасування у Реєстрі права власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 30.08.2011 року за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , припинення права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Щодо вимог про застосування строків позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК України становить три роки. Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на судовий захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Враховуючи те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю позивачем тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, підстав для застосування строків позовної давності та, як наслідок, відмови у задоволенні позову у зв`язку з пропущенням строку позовної давності, суд не вбачає. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed