Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-14 00:00:00

У січні\~2022\~року [PERSON] \~звернулася до\~Приморського районного\~суду м.\~Одеси з\~позовом до\~ [PERSON] \~про стягнення\~аліментів на дитину. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона та відповідач у справі є батьками [PERSON] , [INFO] . Сторони не проживають разом більше десяти років, дитина проживає з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач ухиляється від виконання обов`язку щодо утримання доньки, добровільно матеріальної допомоги на її утримання не надає, усі обов`язки по вихованню та утриманню дитини несе позивач. Натомість відповідач є працездатним, інших осіб на утриманні не має, його стан здоров`я дозволяє працювати, а тому він спроможний сплачувати аліменти на дитину у визначеному законом розмірі. Посилаючись на\~зазначене, позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 05.04.2021 і до досягнення дитиною повноліття. При цьому, обґрунтовуючи вимогу про стягнення з відповідача аліментів за минулий період, а саме з 05.04.2021, позивач, з посиланням на ст. 79 СК України, вказує, що з 05.04.2021 вона неодноразово зверталася до Приморського районного суду м. Одеси із заявами про видачу судового наказу про стягнення з відповідача аліментів на доньку, проте ухвалами суду від 08.04.2021, 22.06.2021 та 16.12.2021 їй було відмовлено у видачі судового наказу, а тому вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідача аліментів на дитину з дати, коли вона вперше звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2022 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити позивачу у задоволенні позову в частині стягнення з нього аліментів на дитину, починаючи з 05.04.2021, та ухвалити судове рішення про стягнення з нього аліментів на доньку в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 01.06.2022. Не погоджується з викладеними у позові доводами позивача та вважає їх такими, що не відповідають дійсності, оскільки ним за власним бажанням з листопада 2011 року по травень 2022 року перераховувалися кошти на утримання дитини на картковий рахунок позивача, купувалися продукти харчування, одяг, та інші необхідні товари. Зазначив, що працює в ТОВ «Нова пошта» та отримує заробітну плату, яка не є фіксованою, у травні 2022 заробітну плату не отримував. Проживає з непрацездатними батьками, які потребують його допомоги. Заперечував проти стягнення з нього аліментів за минулий період, а саме з 05.04.2021, з посиланням на те, що свій обов`язок по утриманню дитини він добровільно до травня 2022 року виконував, а позивачем не надано жодних доказів його ухилення від сплати коштів на дитину. 01.08.2022 представником позивача подано до суду письмові пояснення, в яких остання вказує, що обставини, викладені у відзиві, не є підставою для відмови у задоволенні позову, а добровільна сплата відповідачів коштів на утримання дитини в сумі, яка була визначена ним самим, підлягає врахуванню виконавцем при примусовому виконанні судового рішення. Наявність батьків, які є пенсіонерами не доводить те, що вони не отримують пенсію та знаходяться на утриманні відповідача, крім того не доведено відсутність інших дітей, обов`язком яких є утримання батьків. Зазначила, що копії документів, подані відповідачем, не засвідчені у встановленому законом порядку, тому вважає, що такі докази не підлягають врахуванню судом при прийнятті рішення відповідно до положень ст. 78 ЦПК України. Вказує, що вперше позивач звернулася до суду за стягненням аліментів 05.04.2021, оскільки виник спір, тому вважає, що підлягають стягненню аліменти за минулий час. 15.08.2022 відповідач подав до суду письмові пояснення, в яких вказує, що ним добровільно перераховувалися на рахунок позивача кошти на дитину в розмірі, більшому ніж встановлений законодавством, а саме в розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вважає, що між сторонами існувала усна домовленість щодо утримання доньки. Крім того, для нормального та всебічного розвитку дитини ним придбавалися необхідні товари. Зазначає, що його батьки є пенсіонерами за віком, а батько також є особою з інвалідністю другої групи, яким постійно потрібні ліки для підтримання стану здоров`я, а розмір пенсії, яку вони отримують не забезпечує їхні потреби для нормального проживання. Заперечував проти стягнення з нього аліментів за минулий період з посиланням на відсутність жодних доказів про вжиття позивачем заходів на отримання аліментів. Позивач та її представник адвокат Лісовська М. М. у судове засідання не з`явилися, від представника позивача до суду надійшла заява, в якій вона позов підтримала та просила розгляд справи провести без участі позивача та її представника. У судовому засіданні [PERSON] надав пояснення, аналогічні його запереченням, викладеним у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях, зазначив, що усвідомлює свій обов`язок по утриманню дитини, не заперечує проти стягнення з нього в судовому порядку аліментів на дитину у гарантованому законодавством розмірі, а саме у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 01.06.2022. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом установлено, що сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 26 вересня 2010 року. Дитина проживає з матір`ю, що не заперечується відповідачем. Між сторонами виникли правовідносини щодо утримання неповнолітньої дитини. Положеннями частини другої статті 51 Конституції України закріплено обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до частин першої та другої статті 27 цієї Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Норми національного та міжнародного права вказують на те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, їхні найкращі інтереси повинні стояти понад усе, дитині має забезпечується такий захист, який є необхідним для її благополуччя. Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За змістом частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом частини третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно з частиною першою статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 СК України). Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Звертаючись до суду з позовом, позивач просила стягнути з відповідача аліменти на дитину у розмірі ј частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зважаючи на те, що відповідач є працездатним, має задовільний стан здоров`я, отримує дохід, суд вважає можливим стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на доньку в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. При цьому посилання відповідача на те, що він проживає з непрацездатними батьками, які потребують його допомоги, не звільняє його від обов`язку по утриманню дитини, а матеріали справи не містять доказів перебування батьків відповідача на його утриманні в розумінні чинного законодавства. У відповідності\~до ч.\~2\~ст.\~191\~СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач надасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії. Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтвердженні офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають. Глава 15 Сімейного кодексу України передбачає ряд самостійних способів отримання аліментів: за рішенням суду (ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України), за ініціативою платника чи одержувача (ст. 187 Сімейного кодексу України, шляхом подачі відповідних заяв за місцем роботи заявника), за договором між батьками про сплату аліментів на дитину (ст. 189 Сімейного кодексу України, при цьому, такий договір підлягає укладенню в письмовій формі та нотаріальному посвідченню, тому факт його укладення не може підтверджуватись показаннями свідків). Отже, для підтвердження вжиття позивачем відповідних заходів він для вирішення питання про стягнення з відповідача аліментів за минулий час має надати належні, достатні та допустимі докази про вжиття будь-яких заходів, спрямованих на отримання від відповідача аліментів одним з описаних вище способів та докази того, що такі заходи не принесли результату у зв`язку з ухиленням відповідача від надання утримання дитині. Матеріали справи не містять доказів, що вживаючи заходів щодо одержання аліментів з відповідача, позивач не змогла їх одержати саме у зв`язку з ухиленням відповідача від їх сплати в сенсі ч. 2 ст. 191 СК України. Звернення позивача до суду із заявами про видачу судового наказу про стягнення з відповідача аліментів на дитину, у задоволенні яких судом було відмовлено, не свідчить про ухилення відповідача від сплати аліментів в розумінні ч. 2 ст. 191 СК України. Крім того, слід зауважити, що пред`являючи вимогу про стягнення аліментів за минулий час, позивач в позові має вказувати конкретну суму, про стягнення якої він просить та яка має ґрунтуватись на відповідних розрахунках та доказах, оскільки стягнення аліментів за минулий час не є періодичними платежами (бо період їх нарахування вже сплив). Отже, вимоги про стягнення аліментів за минулий час мають містити конкретну суму, про стягнення якої ставиться питання, а не лише частку від доходу, як про те просить позивач у даному позові. Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення аліментів за минулий час не підлягають задоволенню. За змістом ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З позовом про стягнення аліментів позивач звернулася 25.01.2022, відтак аліменти підлягають стягненню з відповідача саме з цієї дати. Твердження відповідача про те, що аліменти на дитину в даному випадку повинні стягуватися з 01.06.2022, тобто з моменту припинення сплати ним аліментів на дитину на картковий рахунок позивача в добровільному порядку, не узгоджуються з положеннями ч. 1 ст. 191 СК України, відповідно до якої аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. Разом з тим, оскільки позивач при пред`явленні позову була звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», на виконання вимог ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Outcome: partial