Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Трускавецької міської ради, про відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав. Позов мотивований тим, що укладений між ним та відповідачкою шлюб був розірваний у 2013 році. У шлюбі у них народився син - [PERSON] . Після розірвання шлюбу їхня спільна дитина проживала разом з відповідачкою, а він надавав матеріальну допомогу на їх утримання. Зазначає, що з 2017 року син проживає зі ним, перебуває на його утриманні, так як відповідачка працює та проживає за кордоном. В квітні 2022 року відповідачка уклала шлюб з громадянином Бельгії і проживає разом з ним за кордоном, не цікавиться розвитком, здоров`ям і вихованням їхнього спільного сина та не допомагає йому матеріально. Між ним і відповідачкою 17 травня 2022 року був укладений договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання їхнього спільного сина, в якому визначено місце проживання дитини з батьком. Проте в червні 2022 року відповідачка шляхом обману забрала в нього дитину та вивезла її за кордон та відмовляється повертати. Дитина не бажає залишатись з відповідачкою, оскільки вона не цікавиться, не проявляє жодного інтересу та в момент своєї відсутності залишає сина на чоловіка який негативно відноситься до нього. Тому враховуючи те, що [PERSON] не виконує своїх батьківських обов`язків та з метою повернення малолітнього сина в Україну, він вважає, що наявні підстави для відібрання дитини у відповідачки без позбавлення її батьківських прав, оскільки остання ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а також своєю поведінкою ставить під загрозу життя та здоров`я дитини. Наголошує, що відповідачка не заперечує щодо відібрання дитини від неї без позбавлення її батьківських прав, але відмовляється привезти її в Україну. А тому просить суд відібрати у [PERSON] малолітню дитину - сина [PERSON] , без позбавлення її батьківських прав та передати дитину йому як батьку. Представник позивача [PERSON] - адвокат Ломакін В.В. в судове засідання не з`явився та подав заяву про розгляд справи в його відсутності. Позов підтримав в повному обсязі та просив задоволити.Окрім цього, подав до суду заяву про відмову від стягнення з відповідачки [PERSON] аліментів. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася однак направила на електронну адресу суду заяву про розгляд справи в її відсутності, позовні вимоги визнає та не заперечує щодо їх задоволення. Зазначає, що постійно проживає за кордоном, так як перебуває у шлюбі з громадянином Бельгії. Вважає, що позивач може самостійно здійснювати виховання їхнього сина. До заяви долучила копію паспорта громадянки України, що посвідчує перетин нею кордон України. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей Трускавецької міської ради Дребот Л.В. у судове засідання не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена, що підтверджується її особистим підписом про отримання ухвал суду від 11 серпня 2022 року та 22 серпня 2022 року. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що рішенням Петровського районного суду м.Донецька від 29 жовтня 2013 року шлюб між [PERSON] до [PERSON] , зареєстрований 14 лютого 2009 р. у відділі РАЦС Петровського районного управління юстиції м. Донецька, актовий запис № 47 - розірвано. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , видане 14 квітня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Петровського районного управління юстиції у м.Донецька Донецької області, [PERSON] народився [INFO] . Батьком є [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . Згідно з довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи видана [PERSON] про те, що він фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Як передбачено ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною 1 ст.170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2 - 5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав є тимчасовим заходом на відміну від позбавлення цих осіб батьківських прав, яке має безстроковий характер. Як вбачається з матеріалів позовної заяви, 17 травня 2022 року між сторонами укладено та нотаріально посвідчено договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання сина [PERSON] , яким передбачено, що батьки - [PERSON] та [PERSON] домовились про місце проживання дитини, та визначили, що таке є місце проживання батька за адресою: [ADDRESS] . Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Проте, з копії паспорта громадянина України вбачається, що [PERSON] здійснила виїзд за межі кордону України 24 травня 2022 року, і даних які б підтверджували її повернення на територію України немає. Що свідчить про перебування її за межами території України до цього часу. Окрім цього, як вбачається з копії підтвердження місця проживання виданого 12 квітня 2022 року Міністерством внутрішніх справ Чеської Республіки [PERSON] , останній видано тимчасовий дозвіл на проживання на території Чеської Республіки. Як вбачається з доказів наданих до матеріалів справи, даний спір виник між сторонами через те, що [PERSON] проживає біля відповідача, внаслідок чого його батько [PERSON] позбавлений можливості брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною і фактично у такий спосіб відповідачка усунула його від виховання дитини та спілкування з ним. Тому відповідач самостійно, без участі позивача, визначила долю їх спільного сина - [PERSON] , зокрема, змінила його постійне місце проживання, вивезла до іншої держави, змусивши жити у чужому мовному, культурному, релігійному середовищі та позбавила його можливості безпосереднього спілкування з батьком. Здійснюючи вивезення спільного сина за кордон без згоди батька, відповідачка не дотримала умов договору щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання сина [PERSON] , що підтверджує обмеження прав і свобод дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також обмеження участі батька у вихованні їх спільної дитини. Обов`язок нести відповідальність за дитину, її фізичний і моральний розвиток, її соціальне буття, здійснення прав щодо її захисту покладено на обох батьків, зокрема один з батьків не може визначати самостійно місце проживання спільної дитини, оскільки це суперечить нормі про рівну участь батьків у вихованні дитини. Тобто встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей не може бути обмежений одним із них. Згідно ч.ч. 2,3 ст. 157 ЦПК України Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, регламентовано, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі одним із батьків. Частиною 1 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Закон України «Про охорону дитинства» у ст. 11 передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Савіни проти України" від 18 грудня 2008 року звернув особливу увагу на те, що застосовуючи такий захід, як відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав, необхідно виходити з інтересів дитини й враховувати право на повагу до його сімейного життя, проголошене ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Розірвання сімейних зв`язків, а відтак позбавлення дитини її коріння виправдане лише за наявності виняткових обставин - необхідність захисту дитини від небезпеки у випадку реального існування такої. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Згідно Міжнародної конвенції ООН «Про права дитини» (20 листопада 1989 року), предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини, а в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Виходячи з вище наведених обставин, оцінивши в сукупності встановлені у судовому засіданні докази, враховуючи інтереси дитини, забезпечення умов її виховання, утримання та нормального розвитку в умовах сім`ї, суд вважає позовну вимогу про відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав таку, що підлягає до задоволення. Крім того, суд враховує те, що відповідачка [PERSON] надала суду заяву про визнання позову та не заперечення щодо проживання спільної дитини з позивачем. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved