Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-21 00:00:00

Судом встановлено, що сторони з 07 травня 2015 року перебувають у шлюбі, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Казанківського районного управління юстиції у Миколаївській області, про що складено відповідний актовий запис № 34 (а.с. 15). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 30.05.2017 (а.с. 5). Сторони припинили шлюбно-сімейні відносини, між подружжям втрачено взаєморозуміння та почуття любові і поваги, сторони не створили міцної, дружньої сім`ї. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Враховуючи викладені обставини, суд вважає встановленим, що подальше спільне проживання подружжя, збереження їх шлюбу неможливе та суперечило б інтересам кожного з них та інтересам їх неповнолітньої дитини, а тому шлюб між сторонами слід розірвати. Відповідно до ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач [PERSON] після розірвання шлюбу просить залишити прізвище набуте у зв`язку з реєстрацією шлюбу, що узгоджується з нормою ст. 113 СК України. Відповідачем подано заяву про визнання позову від 22 серпня 2022 року. Згідно з частиною 1\~статті 206 Цивільного процесуального кодексу України\~позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Зазначена процесуальна дія - це диспозитивне право відповідача, передбачене нормами\~Цивільного процесуального кодексу України. Частиною 2 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України\~унормовано, що до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. При цьому, суд зазначає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин, оскільки заява відповідача не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приймає заяву відповідача про визнання позову. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (частина 4\~статті 206 Цивільного процесуального кодексу України). За таких обставин, суд задовольняє заявлені позовні вимоги. В силу приписів частини 1 статті 142 Цивільного процесуального кодексу України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За таких обставин, витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на відповідача у розмірі 50 відсотків від суми сплаченого позивачем судового збору, а інші 50 відсотків підлягають поверненню позивачу з Державного бюджету. На підставі викладеного,

Outcome: approved