Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-21 00:00:00

23.02.2022 року позивач КП «Теплоенерго» ДМР звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позову послався на те, що згідно з державною програмою забезпечення населення послугами теплопостачання, позивач протягом опалювальних періодів з листопада 2019 року по грудень 2021 року надавав теплову енергію за адресою: [ADDRESS] , де відповідно до Договору дарування користувачем з 07.10.2004 року по 21.12.2021 року був відповідач [PERSON] . Відповідач на підставі відкритого особистого рахунку № [NUMBER] повинен був сплачувати за надані послуги щомісячно, проте вчасно та у відповідному розмірі оплату послуг не здійснює, в результаті чого станом на 21.12.2021 року утворилась заборгованість в сумі 9 655 грн. 27 коп., яку позивач просить стягнути з відповідача, а також за період прострочення 3% річних 603 грн. 92 коп., інфляційні збитки 1 475 грн. 00 коп. та понесені судові витрати в сумі 2481,00 грн. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.02.2022 року суддя Кудрявцева Т.О. визначена для розгляду цієї справи. Ухвалою судді від 05 квітня 2022 року було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу надсилалась копія ухвали про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви з додатками до неї, яка була отримана нею особисто 29.04.2022 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення зі штрих-індикаторами №№ 4900096494861/4900096431185. Таким чином відповідач належним чином повідомлений про розгляд цієї цивільної справи та про свої процесуальні права та обов`язки, однак правом на подання відзиву, будь-якої письмової заяви або клопотання не скористався. Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи у межах наданих позивачем письмових доказів, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно з державною програмою забезпечення населення послугами теплопостачання, КП «Теплоенерго» ДМР протягом опалювальних періодів з листопада 2019 року по грудень 2021 року надавалось теплова енергія за адресою: [ADDRESS] , де її користувачем та власником в період з 07.10.2004 року по 21.12.2021 року був відповідач [PERSON] . Відповідач на підставі відкритого особистого рахунку Відповідно до договору купівлі-продажу вищевказаної квартири від 21.12.2021 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. 21.12.2021 року та зареєстрованим в реєстрі за №7547, відповідач [PERSON] продав квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , громадянці [PERSON] . В договорі купівлі-продажу зазначено, що вищевказана квартира належала [PERSON] на праві приватної власності на підставі Договору дарування, посвідченого Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 07.10.2004 року за реєстровим №3-5643, зареєстрованого КП «ДМБТІ» 26.01.2005 року, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6323999. [PERSON] , на підставі відкритого особистого рахунку № [NUMBER] , повинен був сплачувати за надані послуги щомісячно. У другому абзаці п. 3.2.1 Договору купівлі-продажу квартири від 21.12.2021 року зазначено про те, що продавець свідчить, що у разі виявлення заборгованості по комунальним послугам у відчужуваній квартирі, на день посвідчення договору, продавець зобов`язується сплатити таку заборгованість. Відповідно до\~ст. 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно\~ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до\~ст. 68 ЖК Української РСР\~наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Відповідно до\~ст. 67 ЖК Української РСР\~плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до ч.1\~ст.13\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» №\~1875-IV\~від 24\~червня 2004\~року (який діяв до 01 травня 2019 року) \~залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Згідно з п.5 ч.3\~ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~та ст.13\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» №\~1875-IV\~від 24\~червня 2004\~року споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до п.35 Правил надання послуг з постачання теплової енергії і типові договори про надання послуг з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №830 від 21 серпня 2019 року, розрахунковим періодом для оплати спожитої послуги є календарний місяць. Оплата послуги здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, якщо інший порядок та строки не визначені договором. Відповідно до\~ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №\~2189-VIII від 9 листопада 2017 року, який введено в дію 01 травня 2019 року, споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Відповідно до п.15 ч.2\~ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 9 листопада 2017 року, який введено в дію 01 травня 2019 року, індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 року №6-2951цс15. Відповідно до розрахунку позивача сума заборгованості за надані послуги теплопостачання, згідно визначених у різні періоди відповідних тарифів за період з 21 листопада 2019 року по 21 грудня 2021 року складає 11 734 грн. 19 коп., з яких: 9 655 грн. 27 коп. основний борг, 1 475 грн. 00 коп. інфляційне збільшення, 603 грн. 92 коп. 3% річних. Враховуючи встановлені\~обставини фактичного\~споживання послуг\~позивача,\~які підтверджуються\~наданими доказами,\~суд приходить\~до висновку\~про обґрунтованість\~позовних вимог\~стосовно заборгованості\~за надані\~послуги та\~наявність підстав\~для захисту\~прав позивача\~і стягнення\~з відповідача\~на користь\~позивача суми\~боргу за\~спожиті послуги,\~за період\~з 21\~листопада 2019\~року по\~21\~грудень 2021року\~в розмірі\~9\~655 грн. 27 коп. Вирішуючи решту заявлених вимог, суд виходить з наступного. Згідно\~ст.610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1\~ст.612 ЦК України\~боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч.2\~ст.625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з юридичної природи правовідносин, що виникли між сторонами, на них поширюється дія ч.2\~ст.625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання. В зв`язку з цим, суд також вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат за період прострочення з 21 листопада 2019 року по 21 грудня 2021 року в сумі 1 475 грн. 00 коп. та трьох відсотків річних за цей же період в сумі 603 грн. 92 коп. Таким чином, позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість по оплаті послуг теплопостачання, що виникла за період з 21 листопада 2019 року по 21 грудня 2021 року в розмірі 11 734 грн. 19 коп., з яких: 9 655 грн. 27 коп. основний борг, 1 475 грн. 00 коп. інфляційне збільшення, 603 грн. 92 коп. 3% річних. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України\~також слід стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати сплачений судовий збір в сумі 2 481 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved