Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-25 00:00:00

22 червня 2022 року Комунальне підприємство «Луцький клінічний пологовий будинок» (далі позивач, КП «Луцький КПБ») звернулося в суд з позовом до [PERSON] (далі відповідач, [PERSON] ) про стягнення шкоди в порядку регресу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 травня 2021 року у цивільній справі №161/11669/20, поновлено [PERSON] на посаді практичного психолога Комунального підприємства «Луцький клінічний пологовий будинок» з 01 квітня 2020 року; стягнуто з Комунального підприємства «Луцький клінічний пологовий будинок» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 квітня 2020 року по 25 травня 2021 року в розмірі 52 029 гривень 25 коп.; стягнуто з Комунального підприємства «Луцький клінічний пологовий будинок» на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди 5 000 гривень; стягнуто з Комунального підприємства «Луцький клінічний пологовий будинок» на користь держави 840 гривень 80 коп. судового збору; стягнуто з Комунального підприємства «Луцький клінічний пологовий будинок» на користь [PERSON] та 5 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу. Рішення про звільнення [PERSON] з роботи приймав відповідач, який на той час працював директором КП «Луцький КПБ». Позивач зазначає, що повністю виконав рішення суду, зокрема виплатив [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду, судові витрати, а також судовий збір на користь держави. Посилаючись на вищевикладене, а також приписи ст.237 КЗпП України, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 62\~870,05 грн. матеріальної шкоди в порядку регресу. У письмовому відзиві відповідач позов визнав частково. Просив суд врахувати його майновий стан, відомості про його особу, конкретні обставини завдання шкоди, а саме його звільнення з посади директора під час судового розгляду трудового спору [PERSON] , та подальше затягування цього спору. З посиланням на приписи ст.137 КЗпП України просить суд стягнути з нього на користь позивача 10\~000,00 грн., що відповідає розміру його середньомісячного заробітку. В решті позову просить відмовити. 14 липня 2022 року на адресу суду від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача зазначає аргументи на спростування доводів відзиву. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з таких підстав. Судом встановлено, що у період з 10 серпня 2018 року по 04 листопада 2020 року відповідач працював на посаді директора позивача. Наразі позивач працює у позивача на 0,5 ставки лікаря-акушера-гінеколога відділення патології вагітності та екстрагенітальної патології. З матеріалів справи слідує, що наказом КП «Луцький КПБ» від 31 березня 2020 року №210-ос, за підписом відповідача, [PERSON] звільнено з посади психолога за сумісництвом на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 травня 2021 року у цивільній справі №161/11669/20, поновлено [PERSON] на посаді практичного психолога Комунального підприємства «Луцький клінічний пологовий будинок» з 01 квітня 2020 року. Стягнуто з Комунального підприємства «Луцький клінічний пологовий будинок» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 квітня 2020 року по 25 травня 2021 року в розмірі 52 029 гривень 25 коп. Стягнуто з Комунального підприємства «Луцький клінічний пологовий будинок» на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди 5 000 гривень. Стягнуто з Комунального підприємства «Луцький клінічний пологовий будинок» на користь держави 840 гривень 80 коп. судового збору. Стягнуто з Комунального підприємства «Луцький клінічний пологовий будинок» на користь [PERSON] та 5 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу. Сторонами не заперечується, що позивач повністю виконав рішення суду, зокрема виплатив [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду, судові витрати, а також сплатив судовий збір на користь держави. Надаючи правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. В першу чергу суд вирішує позовні вимоги стосовно відшкодування в порядку регресу сплачених коштів на покриття моральної шкоди та судових витрат. Загальними нормами частини першої статті 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Положеннями статті 237 КЗпП України (в редакції, чинній на час незаконного звільнення [PERSON] ), які є спеціальними для даних правовідносин, визначено, що, суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо роботодавець затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Отже, норми ст. 237 КЗпП України є спеціальними, по відношенню до загальних норм ст.1191 ЦК України, і вони покладають на службову особу, винну у незаконному звільненні працівника, покриття витрат лише у зв`язку з оплатою часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Відшкодування в порядку регресу стягнутої на користь працівника моральної шкоди, а також судових витрат, чинним законодавством не передбачено, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача в цій частині є безпідставними та суд відмовляє у їх задоволенні. Що стосуються вимог про стягнення в порядку регресу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає таке. Оскільки в судовому порядку була встановлена незаконність звільнення [PERSON] з роботи, і таке рішення прийняв відповідач, який на той час працював директором позивача, з нього, як службової особи, винної у незаконному звільненні, підлягає стягненню виплачений [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу. Визначаючи розмір такого відшкодування, суд керується наступним. Правила матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації визначені у главі IX КЗпП України. За правилами п.8 ч.1 ст.134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Одночасно, згідно ст.137 КЗпП України, суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. Суд може зменшити розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, залежно від його майнового стану, за винятком випадків, коли шкода заподіяна злочинними діями працівника, вчиненими з корисливою метою. Оскільки як приписи п.8 ч.1 ст.134 КЗпП України, які покладають повну матеріальну відповідальність на службову особу, винну у незаконному звільненні, так і приписи ст.137 КЗпП України, які зобов`язують суд врахувати ступінь вини працівника, конкретні обставини завдання шкоди, а також дозволяють йому зменшувати відповідний розмір відшкодування, містяться в одній і тій же главі IX КЗпП України, на думку суду до розглядуваних правовідносин можливо застосувати правила ст.137 КЗпП України. До такого висновку суд виходить також беручи за основу роз`яснення наведені у п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», у якому вказано, що виходячи з вимог ЦПК України суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов`язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності. Також заслуговує на увагу роз`яснення, наведені у п.19 вищенаведеної постанови, за якими судам слід мати на увазі, що зменшення розміру шкоди, що підлягає покриттю працівником, допустиме лише у виключних випадках при наявності зазначених у ст.137 КЗпП умов, які мають бути підтверджені ретельно перевіреними в судовому засіданні доказами, з обов`язковим викладенням у рішенні мотивів зниження суми, яка стягується. До конкретної обстановки, за якої було заподіяно шкоду, слід відносити обставини, що перешкоджали працівникові виконувати належним чином покладені на нього обов`язки, зокрема, відсутність нормальних умов зберігання матеріальних цінностей, неналежна організація праці. Разом з тим необхідно враховувати, чи приймав працівник залежні від нього заходи до запобігання шкоди. Передбачена ст.137\~КЗпП можливість\~зменшення розміру\~шкоди,\~що підлягає\~покриттю,\~з урахуванням\~ступеня вини,\~конкретних обставин\~і майнового\~стану працівника,\~стосується всіх\~видів матеріальної\~відповідальності працівників. Застосовуючи положення ст.137 КЗпП України до розглядуваних правовідносин, суд бере за увагу наступне. Стосовно майнового стану відповідача суд бере до уваги, що наразі він працює на 0,5 ставки лікаря-акушера-гінеколога відділення патології вагітності та екстрагенітальної патології відповідача, його середній заробіток становить близько 10 000,00 грн., з яких на руки, після відрахування 18% податку на доходи фізичних осіб та 1,5% військового збору він отримує 8\~200,00 грн. Інших доходів відповідач не має, а позивач доказів протилежного суду не надав. Також суд враховує, що відповідач є особою літнього віку (63 роки), має на утриманні непрацездатну дружину, яка є пенсіонером. Згідно наданих медичних документів, відповідач постійно хворіє, оскільки маю підвищений рівень холостерину, є гіпертоніком. Тому суд погоджується з доводами відповідача, що стягнення з нього середнього заробітку у розмірі 52 029,25 грн. буде надмірним тягарем для нього, а також становитиме непропорційне втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, яке захищене статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того суд враховує відомості про особу відповідача, а саме, що за час роботи він до дисциплінарної відповідальності не притягувався, нагороджувався почесними грамотами. Стосовно врахування ступеню вини та конкретних обставин завдання шкоди, суд, для дослідження цих обставин, за клопотанням відповідача, дослідив матеріали цивільної справи №161/11669/20, стосовно оскарження звільнення [PERSON] . Так, з матеріалів цивільної справи №161/11669/20 слідує, що середній заробіток був присуджений за період з 01 квітня 2020 року по 25 травня 2021 року, в той час, як з посади керівника позивача відповідач був звільнений 04 листопада 2020 року, тобто, вже в період судового розгляду цивільної справи №161/11669/20. У зв`язку з цим, починаючи з 04 листопада 2020 року відповідач не міг впливати на строки розгляду вказаної цивільної справи, тобто, і на розмір стягнутого середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Після 04 листопада 2020 року, справа №161/11669/20 розглядалася судом ще 7 місяців (листопад 2020 травень 2021 року), що значно вплинуло на розмір присудженого середнього заробітку. З матеріалами справи №161/11669/20 слідує, що у ній відбулося 7 судових засідань а саме 28 вересня 2020 року, 06 листопада 2020 року, 08 грудня 2020 року, 05 лютого 2021 року, 01 березня 2021 року, 15 квітня 2021 року, 26 травня 2021 року. З них: 1) судове засідання 28 вересня 2020 року не відбулося у зв`язку з неявкою сторін; 2) судове засідання 06 листопада 2020 року відбулося за участю представників обох сторін, але в ньому оголошена перерва у зв`язку із закінченням робочого часу; 3) судове засідання 08 грудня 2020 року не відбулося у зв`язку неявкою сторін; 4) судове засідання 05 лютого 2021 року відбулося за участю представників обох сторін, але в ньому оголошена перерва у зв`язку із необхідністю надання додаткових документів; 5) судове засідання 01 березня 2021 року не відбулося у зв`язку з неявкою сторін; 6) судове засідання 15 квітня 2021 року не відбулося у зв`язку із клопотанням представник КП «Луцький клінічний пологовий будинок»; 7) рішення ухвалено у судовому засідання 25 травня 2021 року. Тобто, в той час, коли відповідач обіймав посаду керівника позивача, було призначене лише одне судове засідання 28 вересня 2021 року. Решта судових засідань відбулися після звільнення відповідача з посади директора підприємства. З матеріалами справи №161/11669/20 слідує, що підприємству на судове засідання, призначене на 28 вересня 2021 року не була завчасно, у строк передбачений ч.5 ст.128 ЦПК України, надіслана повістка та матеріали позову. Такі матеріали надійшли лише 28 вересня 2020 року, тобто, в день першого засідання у справі. У жовтні 2020 року за підписом відповідача був поданий відзив на позов, тобто, він вжив всіх залежних від нього заходів для належного представництва позивача у цивільній справі №161/11669/20, а вже після 04 листопада 2020 року не мав жодної можливості впливати на строк розгляду справи. Подальше відкладення судових засідань у цивільній справі №161/11669/20 було зумовлено неявкою сторін, а також клопотаннями представника підприємства, вже в той час, коли відповідач не був директором підприємства. Також заслуговують на увагу доводи відповідача, що звільнення відбулося у березні 2020 року, позов був поданий у липні 2020 року, хоча строк звернення до суду з такими вимогами становить один місяць (ст.233 КЗпП України), а перше засідання відбулося лише у вересні 2020 року. Такі значні проміжки часу у цих подіях об`єктивно зумовлені не діями відповідача, а суб`єктивною поведінкою [PERSON] , яка оскаржила своє звільнення зі значним пропуском строків, передбачених ст.233 КЗпП України, допустила недоліки у позові, що зумовило залишення її без рух, а також завантаженістю суду. Беручи до уваги описані вище обставини руху цивільної справи №161/11669/20, суд дійшов висновку про наявність лише часткової вини відповідача у розмірі присудженого середнього заробітку та об`єктивну неможливість вплинути на хід судового розгляду після його звільнення з посади директора підприємства у листопаді 2020 року. Підсумовуючи вищевикладене, враховуючи відомості про особу відповідача, його майновий стан, обставини завдання шкоди, зокрема значний час розгляду цивільної справи №161/11669/20, що не було зумовлено діями відповідача, на підставі ст.137 КЗпП України, слід зменшити розмір відшкодування до 10\~000,00 грн., що становить середньомісячний заробіток відповідача. Додатково слід зазначити, що такий розмір присудженого відшкодування є співмірним із розміром середнього заробітку, який був би присуджений [PERSON] у разі розгляду її трудового спору у загальні строки, встановлені трудовим та процесуальним законодавством. Так, строк звернення до сугу для вирішення трудового спору у справах про звільнення становить один місяць (ч.1 ст.233 КЗпП України), а строк розгляду цивільної справи в порядку спрощеного позовного провадження шістдесят днів (ст.275 ЦПК України). У такому випадку, за загальними правилами, строк вирішення такого трудового спору не повинен був перевищувати трьох місяців. За текстом рішення у цивільній справі №161/11669/20, середньоденний заробіток [PERSON] становив 181,94 грн. Отже, заробіток за 3 місяці, який містить 63 робочих дні, становить 11\~462,22 грн., що є співмірним з присудженою судом сумою у 10\~000,00 грн. Оскільки суд задовольнив позовні вимоги частково, а відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позов у задоволеній судом частині, на підставі приписи ст.ст.141, 142 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 197,36 грн. судового збору (2481 х (10\~000 / 62\~870,05) / 2), а ще 197,36 грн. судового збору повернути позивачу з Державного бюджету України.

Outcome: partial