Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-01 00:00:00

18.08.2021 [PERSON] звернулася до Корольовського районного суду м.Житомира з позовом до АТ "Оператор газорозподільних систем "Житомиргаз" і просить зобов`язати АТ "Оператор газорозподільних систем "Житомиргаз" установити індивідуальний квартирний лічильник газу у квартирі [ADDRESS] з цільовим призначенням для приготування їжі за рахунок коштів, визначених частиною 1 статті 3 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу"; стягнути з АТ "Оператор газорозподільних систем "Житомиргаз" на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн. 00 коп.. В обґрунтування позовної вимоги зазначає, що звернулася до Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз" з заявою про встановлення індивідуального лічильника газу. Заборгованості перед відповідачем за газопостачання за встановленими тарифами у позивача немає. Відповідач листом повідомив, що для проведення заходів щодо забезпечення споживачів приладового обліку природного газу введено в експлуатацію будинковий вузол обліку газу. Обсяг спожитого газу за вищезазначеною адресою визначається за показаннями будинкового вузла обліку газу. За адресами, де встановлено загальнобудинковий лічильник природного газу за рахунок коштів газорозподільного підприємства облік газу вважається забезпеченим відповідно до вимог Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу", що не передбачає встановлення індивідуальних лічильників природного газу за рахунок коштів газорозподільного підприємства. Враховуючи вищевказане, підстав для встановлення індивідуального лічильника газу у АТ "Житомиргаз" немає. Позивач не погоджується з прийнятим рішенням у зв`язку з тим, що АТ "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз" є оператором газорозподільної системи, що здійснює господарську діяльність з розподілу природного газу на підставі ліцензії, виданої відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) від 29.06.2017р. №847. Отже, позивач є споживачем природного газу, а відповідач оператором газорозподільної системи, тобто виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням. Крім того, зазначає, що згідно положенням статті 6 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані: 1) забезпечити встановлення лічильників газу: а) для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення - до 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - до 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - до 1 січня 2021 року, тобто цією статтею визначено обов`язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку, а відтак відмова Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз" встановити індивідуальний лічильник позивачу суперечить вимогам законодавства та порушує права позивача. При цьому, оскільки позивач сплачувала за газопостачання за встановленими тарифами, у яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, то відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачем, та відповідно до ч.1 ст.6 Закону № 3533-VI забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах у яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 1 січня 2021 року. Однак, станом на дату звернення до суду індивідуальний лічильник в квартирі позивача не встановлено. Разом з тим, позивач зазначає, що доводи представника відповідача, що Національною комісією, яка здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг, затверджено розрахунок доцільності встановлення загально будинкових вузлів обліку газу згідно з Планом розвитку газорозподільної системи ПАТ "Житомиргаз" на 2016-2025 роки, у якому встановлення будинкового вузла обліку газу визнано доцільним, а також щодо подвійного обліку газу не звільняє його від обов`язку встановити індивідуальний лічильник позивачу. Враховуючи вищевикладене позивач просить позовну заяву задовольнити. Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 26.08.2021 у справі відкрито провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання (а.с.13). 21.12.2021 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с.19-28). Представник відповідача зазначає, що заперечує проти позовних вимог в повному обсязі з огляду на їх безпідставність, необґрунтованість, невідповідність нормам законодавства України та дійсним обставинам справи. Комерційний облік природного газу споживачам категорії населення за адресою споживання, а саме: [ADDRESS] забезпечено шляхом встановлення за рахунок відповідача будинкового вузла обліку природного газу 01.03.2017 року. З моменту встановлення загальнобудинкового вузла обліку розподіл спожитих об`ємів природного газу відповідно до показників будинкового ВОГ здійснюються у відповідності з вимогами Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого постановою від 16.05.2002 № 620 Кабінету Міністрів України. Редакція Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" від 16.06.2011 року №3533-VI станом на 01.03.2017, тобто на момент встановлення будинкового ВОГ, не містила вимогу до суб`єкта господарювання, що здійснює розподіл природного газу, на відповідній території оснащувати споживачів природного газу - фізичних осіб індивідуальними лічильниками газу. У даному випадку діюче законодавство на момент встановлення будинкового ВОГ визначало обов`язок забезпечення "комерційного обліку". Таким чином, Закон України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" від 16.06.2011 року №3533-VI ставив перед відповідачем чіткі зобов`язання щодо обов`язкового забезпечення комерційного обліку природного газу споживачам із зазначенням дат такого забезпечення та виходячи з цільового використання населенням природного газу в побуті. Крім того, зазначає, що відповідно до ст.2 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" від 16.06.2011 року №3533-VI строк забезпечення комерційного обліку населенню, які використовують природній газ тільки для приготування їжі, продовжений до 01.01.2023 року, тому з метою повідомлення про час такого забезпечення позивачу було направлено лист - повідомлення №100007.2-СЛ-24655-122 від 16.12.2021. На виконання вимог законодавства України для здійснення комерційного обліку в будинку [ADDRESS] було встановлено будинковий вузол обліку газу, тому, здійснивши за власний рахунок забезпечення комерційного обліку шляхом встановлення будинкового вузла обліку природнього газу, АТ "Житомиргаз" виконало свій обов`язок, визначений ч.6 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу". У судовому засіданні представник позивача позов підтримав з викладених у позовній заяві підстав. У судовому засіданні представник відповідача позов не визнала з підстав, викладених у відзиві. Крім того, зазначила, що строк забезпечення комерційного обліку населенню, які використовують природній газ тільки для приготування їжі, продовжений до 01.01.2023 року. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що позивач є споживачем природного газу, а відповідач - Оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням. [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором міни квартири на житловий будинок (а.с.6) та на її ім`я оформлено особовий рахунок для сплати коштів за газ. Індивідуальний лічильник газу в квартирі позивача не встановлений і позивач оплачує рахунки за отримані послуги з газопостачання. Зазначені обставини визнаються сторонами, а тому не потребують доказування. Позивач [PERSON] звернулася до відповідача з заявою про встановлення індивідуального приладу обліку газу (лічильника) для приготування їжі. Листом №10001.5-ЛВ-3404-0321 від 03.03.2021 позивача повідомлено, що особливості встановлення лічильників газу споживачам визначаються Законом України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу". Відповідно до підпункту "а" п.1 ст.6 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" (у редакції, що діяла до 19.01.2018) суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані були забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких природний газ використовується, зокрема для приготування їжі до 01.01.2018. Суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані були в термін до 01.01.2018 року для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі, встановити лічильники газу (індивідуальні або загальнобудинкові), що мало забезпечити 100% облік спожитого природного газу населенням зазначеної групи. Разом з тим, за адресами, де встановлено загальнобудинковий лічильник природного газу за рахунок коштів газорозподільного підприємства, облік газу вважається забезпеченим відповідно до вимог Закону, що не передбачає встановлення індивідуальних лічильників природного газу за рахунок коштів газорозподільного підприємства (а.с.5). Відповідно до листа №100007.2-Сл-24 від 16.12.2021 АТ "Житомиргаз" у зв`язку із внесенням змін у ст.2 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" від 16.06.2011 року №3533-VІ строк встановлення індивідуальних газових лічильників продовжений до 1 січня 2023 року (а.с.52). Згідно ч.1 ст.5 Закону України "Про захист прав споживачів" держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. За змістом ст.21 Закону України "Про захист прав споживачів" права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення. Відповідно до п.п.3, 4, 7 ч.1 ст.21 Закону України "Про захист прав споживачів" крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином. Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу"(у редакції, що діяла станом на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. Згідно ч.1 ст.6 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, були зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - до 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - до 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - до 1 січня 2021 року. Відповідно до пунктів 1.1-1.3 Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України. Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу. У пункті 1.4 Типового договору вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: "споживач" - фізична або юридична особа чи фізична особа - підприємець, об`єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України "Про ринок природного газу" та Кодексі ГРС. Позивач приєдналася до вказаного Типового договору, оскільки щомісячно споживає природний газ та щомісячно сплачує рахунки за спожитий природний газ. Права та обов`язки споживачів чітко визначені Типовим договором, а саме розділом IV "Ціна, порядок обліку та оплати природного газу", розділом V "Права та обов`язки споживача» та розділом VІ "Права і обов`язки постачальника". Згідно з пунктом 2.1 цього Типового договору АТ "Житомиргаз" взяло на себе зобов`язання постачати природний газ споживачам в необхідних об`ємах (обсягах), а вони взяли на себе зобов`язання своєчасно сплачувати вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За положеннями постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28 грудня 2011 року № 150 "Про встановлення тарифу на транспортування природного газу та про встановлення тарифу на послуги з розподілу природного газу" (з 2011 року по 31 травня 2017 року) до структури тарифу було включено вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 1000 куб. м природного газу. Згідно з додатком №1 до вказаної постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, в структурі тарифу затверджено витрати на встановлення лічильників газу населенню за поставлені 1000 куб. м природного газу, які становили 6,96 грн, а згідно з додатком № 1 до постанови від 27 вересня 2016 року № 1625 у структурі тарифу витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню за розподілені 1000 куб. м становлять 25,20 грн. Оскільки позивач сплачувала за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, то відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачем, та відповідно до ч.1 ст.6 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі. Доводи представника відповідача, що Національною комісією, яка здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затверджено розрахунок доцільності встановлення загальнобудинкових вузлів обліку газу згідно з Планом розвитку газорозподільної системи ПАТ "Житомиргаз" на 2016-2025 роки, у якому встановлення будинкового вузла обліку газу за адресою: [ADDRESS] визнано доцільним, суд вважає такими, що не звільняють його від обов`язку встановити індивідуальний лічильник позивачу. Також суд приймає до уваги, що відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України "Про захист прав споживачів" держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення та ст. 2 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", згідно якої державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян. Встановлено, що позивач висловила волевиявлення на встановлення індивідуального лічильника газу, а тому це волевиявлення не може бути порушеним. При цьому задоволенняволевиявлення позивача буде відповідати державній політиці в сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивачів з отримання послуги по газопостачанню. Водночас, встановлення позивачу індивідуального лічильника буде забезпечувати оплату нею саме того об`єму газу, який нею спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства як справедливість. Зі змісту ст.6 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" вбачається обов`язок встановлення відповідними суб`єктами господарювання - газорозподільними організаціями лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов`язано відшукувати джерела фінансування вказаних приладів та робіт, оскільки відповідне фінансування уже закладено у тариф на оплату спожитого газу. Стаття 6 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" визначає обов`язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку. Відтак, відмова АТ "Житомиргаз" встановити індивідуальний лічильник позивачу суперечить вимогам законодавства, порушує права позивача. З урахуванням вимог ст.5 Закону України "Про захист прав споживачів", ст.2 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" волевиявлення позивача на встановлення індивідуального лічильнику газу не може бути порушеним. Крім того, вимоги ст.6 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" мають вищу юридичну силу, ніж вимоги Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року № 620 (зі змінами, внесеними постановою від 27 січня 2016 року № 46) про те, що власник (власники) будинку (будинків) (квартир), особа, відповідальна за експлуатацію будинку (будинків) (далі-експлуатаційна організація), балансоутримувач будинку (будинків) тощо та оператор газорозподільної системи зобов`язані врегулювати між собою договірні відносини щодо забезпечення можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового вузла обліку, на які послався суд. Ці вимоги зобов`язують АТ "Житомиргаз" забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, в яких газ використовується тільки для приготування їжі. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17 (провадження № 14-347цс18). Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Вирішуючи питання про те, за чий рахунок повинно проводитися фінансування робіт з оснащення лічильниками газу, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. Оскільки саме на відповідача покладений обов`язок встановлення лічильників газу, тому саме відповідач повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт. При цьому, позивач, звертаючись до відповідача, висловила волевиявлення про те, щоб індивідуальний лічильник був встановлений за рахунок відповідача. Як передбачено ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Позивач проводила оплату послуг з газопостачання згідно тарифу, до якого були включені витрати на встановлення лічильників газу, а відповідач на умовах оплати такого тарифу надавав послуги з газопостачання. Таким чином, між позивачем та відповідачем вже укладений договір стосовно встановлення лічильників та оплати цих робіт і додаткового врегулювання це питання не потребує. Таким чином, оскільки відмова АТ "Житомиргаз" встановити індивідуальний лічильник у належній позивачу квартирі є необґрунтованою та порушує права позивача, оскільки в процесі обліку спожитого газу не відображається фактичне споживання газу кожним окремо споживачем багатоквартирного будинку, у квартирі якого відсутній лічильник, що призводить до нарахування вартості споживання газу, який насправді не використовувався споживачем, тому наявні достатні правові підстави для задоволення позову. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп., від сплати якого позивач була звільнена відповідно до п.3 ст.22 Закону України "Про захист прав споживачів". Крім того, відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 №301/1894/17, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Враховуючи наявні докази на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу (а.с.7-10) суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, в сумі 3000, 00 грн..

Outcome: approved