Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-01 00:00:00

28 липня 2021 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява КП "Київтеплоенерго" до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що вони здійснюють надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою [ADDRESS] . Відповідач є користувачем даних послуг, так як проживає у квартирі [ADDRESS] даного будинку. Внаслідок несплати коштів за вищевказані послуги у відповідача утворилася заборгованість, яка складає 33 847,05 грн, та яку позивач просить стягнути на свою користь. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 липня 2021 року цивільну справу № 753/15273/21 передано судді Шаповаловій К.В. Фактично справу було передано судді 02 серпня 2021 року. 11 серпня 2021 року до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою суду від 16 серпня 2021 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 20 жовтня 2021 року. 18 жовтня 2021 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. №71528). Судове засідання 20 жовтня 2021 року було відкладено на 09 грудня 2021 року на 10 год. 00 хв. 25 жовтня 2021 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив (вх. №73272). 26 жовтня 2021 року від КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації" надійшла інформація (вх. №73664), відповідно до якої право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] - відповідачем у справі. 11 листопада 2021 року до канцелярії суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив. Судове засідання призначене на 09 грудня 2021 року було відкладено на 25 січня 2022 року на 14:30 год. 25 січня 2021 року на електронну адресу суду від представника відповідача надійшла заява про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу (вх. №4383). Судове засідання призначене на 25 січня 2022 року не відбулось у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді у період з 24 січня по 3 лютого 2022 року. Згодом судове засідання було призначено на 15 березня 2022 року на 14:30 год. Судове засідання 15 березня 2022 року не відбулось оскільки, відповідно до розпорядження голови Дарницького районного суду м. Києва від 24 лютого 2022 року № 2-вс у зв`язку з введенням на території України 24 лютого 2022 року воєнного стану відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, з метою збереження життя та здоров`я працівників суду та відвідувачів оголошено здійснення розгляду лише кримінальних проваджень, у яких особи тримаються під вартою та у разі наявності клопотань, що потребують невідкладного розгляду, а також припинено пропуск до приміщення суду усіх відвідувачів, окрім учасників судового процесу за заявами та клопотаннями, що потребують невідкладного розгляду. Згодом судове засідання було призначено на 09 червня 2022 року. У судове засідання 09 червня 2022 року представник відповідача не з`явився. Від представника позивача надійшло клопотання (вх. № 19304) про відкладення судового засідання на іншу дату у зв`язку із продовженням в України дії воєнного стану на 90 діб. Ухвалою суду від 9 червня 2022 року розгляд справи було відкладено на 2 серпня 2022 року. У судове засідання 2 серпня 2022 року учасники справи не з`явились, від представника позивача надійшла заява про можливість розгляду справи в її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується розпискою в матеріалах справи. Заяв з процесуальних питань суду не подавали, про причини неявки суд не повідомляли. Враховуючи те, що відповідач скористався своїм правом та подав до суду у визначені судом строки відзив на позов, заперечення на відповідь на відзив, його представник надав усні пояснення у справі під час судового засідання 9 грудня 2021 року, та мав можливість поставити питання представнику позивача, з огляду на подання представником відповідача заяви про відшкодування витрат на правову допомогу, а представником позивача заяви про можливість розгляду справи у її відсутність, суд ухвалив проводити розгляд справи у відсутність осіб, які не з`явились. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, вивчивши доводи сторін, викладені у письмових заявах, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27 грудня 2017 № 1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27 вересня 2001 року, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», КП «Київтеплоенерго» визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ «Київенерго». За розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам. Тобто, з 1 травня 2018 року надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води здійснює КП ««Київтеплоенерго». Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , якій позивачем надаються послуги з постачання гарячої води та центрального опалення Зареєстроване право власності на квартиру за відповідачем підтверджується інформацією, з Київського міського бюро технічної інвентаризації та не заперечувалось відповідачем у справі. Крім того, відповідач зареєстрований за вказаною адресою (а.с 52, 101). Таким чином встановлено, що відповідач є споживачем послуг з центрального опалення та постачання гарячої води, які постачаються позивачем за вказаною адресою. 11 жовтня 2018 року між ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» та КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» було укладено договір № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії) до Додатки до нього, відповідно до яких ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» відступило, а КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» набуло права грошової вимоги до боржників, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 1 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 1 серпня 2018 року з урахуванням оплат, що отриманні кредитором за період 1 серпня 2018 до дати укладення цього договору. Перелік договорів, (особових рахунків), споживачів та сум грошових зобов`язань (основний борг), право вимоги яких відступається за цим договором, зазначається у додатку № 1 та додатку № 2 до цього договору. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг на час виникнення спірних правовідносин визначав Закон України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції Закону від 24 червня 2004 року № 1875-IV (надалі - Закон № 1875-IV). За приписами статті 19 Закону № 1875-IV учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого постачання холодної води та водовідведення. Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 21 Закону № 1875-IV виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Частина 7 статті 26 цього Закону визначає, що договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання. На виконання вимог Закону КП «Київтеплоенерго» підготовлено та опубліковано договір про надання послуг та централізованого опалення та постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» від 28.03.2018 №34 (5085). Підключення будинку до мереж централізованого опалення та/або постачання гарячої води свідчить про надання послуг позивачем. За приписами статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. За приписами статті 20 Закону № 1875-IV, пунктів 18, 20, 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572 споживач зобов`язаний оплачувати комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, квитанції тощо). Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Згідно статті 32 Закону № 1875-IV розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. З 1 травня 2019 року набула чинності нова редакція Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року (далі - Закон № 2189-VIII). За приписом пункту 5 частини 2 статті 7 Закону № 2189-VIII індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Тарифи на комунальні послуги, які надаються позивачем, формуються у відповідності з Порядком формування тарифів на централізоване водопостачання та централізоване водовідведення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 року № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги» (зі змінами внесеними згідно з Постановою КМУ № 291 від 3 квітня 2019 року). Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідач та його представник зокрема вказали, що позивачем не надано суду доказів того, що у період до 1 травня 2018 року у відповідача була заборгованість перед ПАТ «КИЇВЕНЕРГО», та з яких саме сум складається ця заборгованість (чи включає ця сума штрафні санкції). Як вбачається з додатків до договору цесії, укладеного між позивачем та ПАТ «Київенерго» від 11 жовтня 2018 року, відповідач [PERSON] мав заборгованість за особовим рахунком [NUMBER] у розмірі 5692,98 грн (опалення) та 1334,06 грн (гаряче водопостачання). Крім того, позивачем до відповіді на відзив надано детальний розрахунок заборгованості у період до 1 травня 2018 року, в якому чітко зазначено за які місяці, та в якому розмірі не сплачував відповідач кошти за послуги. Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що у нього відсутня заборгованість за вказані послуг станом на 1 травня 2018 року (не надано копії сплачених рахунків, з яких, зокрема можливо встановити чи виставлявся відповідачу попереднім надавачем послуг борг, у якому розмірі та чи не є він меншим від заявленого позивачем), тобто відповідачем не спростовано в цій частині вимоги позивача. Крім того, відповідач вказав, що позивачем не враховано наявність у нього індивідуальних лічильників тепла та води, а величина показників в розрахунку визначена на власний розсуд позивача. Вказав, що з лічильників тепла вбачається, що відповідач не користувався послугами, а отримував тепло за рахунок «теплої підлоги», а отже борг в розмірі 4955,14 грн (з 1 травня 2018 року) є безпідставним. Також відповідач не погоджувався з розрахунком боргу за водопостачання гарячої води. У судовому засіданні представник відповідача також вказав, що відповідач постійно не проживав у цій квартири, а отже не міг спожити такої кількості послуг, як зазначено позивачем у розрахунку. Позивачем не надано доказів отримання відповідачем рахунків на оплату послуг, а також не надано доказів того, що відповідач ознайомлений із порядком передачі показань лічильників позивачу, а отже він не зобов`язаний передавати такі показники. Натомість відповідач намагався додзвонитись до позивача, що неможливо, а часу стояти у черга на прийом до операторів позивача, у відповідача не має. Судом встановлено, що відповідно до акту прийняття на комерційний облік вузла обліку теплової енергії для потреб опалення окремого приміщення від 18 жовтня 2017 року за адресою: [ADDRESS] встановлено засіб обліку тепла UltraMaXX 17618527. Пломба повірки 1 березня 2017 року (а.с. 68). Згідно із актом встановлення пломб вузла обліку теплової енергії для потреб опалення квартир від 18 березня 2021 року за адресою: [ADDRESS] засіб обліку тепла UltraMaXX 17618527, дата повірки 16 березня 2021 року. Крім того, фат проходження повірки лічильника тепла підтверджується копією свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки, яке чинне до 16 березня 2025 року (а.с. 70-71). Відповідно до свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки у відповідача проведено повірку лічильників холодної та гарячої води, чинні до 13 грудня 2023 року (76-77). Згідно із пунктом 11 постанови КМУ «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» від 21 липня 2005 року № 630 (чинна на період спірних правовідносин) уразі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі (або всі) квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю та які не мають квартирних засобів обліку (у разі обладнання всіх квартир квартирними засобами обліку - споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю), оплачують послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями всіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, та споживачами, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку води виконавцю, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку. Представник відповідача у судовому засіданні не заперечував факт не подання відповідачем даних щодо показників лічильників позивачу, поряд з цим вказав, що відповідач не був ознайомлений із порядком подачі таких показників. Крім того, зауважив, що оскільки позивач знав про встановлені у відповідача індивідуальні лічильники обліку тепла та води, що підтверджується актами повірки таких лічильників, повинен був нараховувати обсяг наданих послуг саме з урахуванням даних цих лічильників. Суд критично оцінює таки доводи відповідача, з огляду на положення постанови КМУ № 630 від 21 липня 2005 року, а також з урахуванням того, що відповідач не позбавлений був можливості отримати відповідну інформацію щодо можливих варіантів передання показників лічильнику як на сайті позивача так і на рахунках про оплату послуг. Крім того, відповідач та його представник не вказали, яким чином позивач щомісячно повинен був враховувати показники тепла та гарячої води, що визначаються на індивідуальних лічильниках відповідача, у випадку не повідомленням останнім таких показників позивачу. Відповідач не надав суду доказів звернення до позивача із заявою про проведення перерахунку, з урахуванням реальних показників лічильників обліку тепла та води. Доводи відповідача про те, що розрахунок позивача, зокрема за період до 1 травня 2018 року, безпідставний, суд оцінює критично, з огляду на те, що відповідачем не надано суду контррозрахунок та доказів того, що заборгованість відповідача менша від зазначеної або взагалі відсутня. Відповідач від мереж централізованого опалення та/або постачання гарячої води у встановленому чинним законодавством не відмовлявся, не відключався. Крім того, постановою судової палати у цивільних та господарських справах Верховного суду України від 20.04.2016 справа 6-2951цс15 містить висновок про те, що факт відсутності договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг. Відповідно до положення частини четвертої статті 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Відповідно до частини п`ятої статті 319 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно із статтею 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що відповідач, будучи власником нерухомого майна та отримуючи послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, не виконував покладений на нього договором і законом обов`язок по оплаті послуг з централізованого постачання гарячої води, внаслідок чого у нього виникла заборгованість, що підтверджується наданим позивачем розрахунком. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 Цивільного кодексу України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до умов договору новий кредитор має право на отримання замість кредитора від споживачів, визначених у додатку № 1 та/або договору № 2 до договору цесії сплати заборгованостей, право вимоги до яких відступлене цим договором. Крім того новий кредитор набуває право вимоги також будь-яких інших передбачених договорами та чинним законодавством додаткових грошових зобов`язань (неустойка, штраф, пеня), 3% річних та інфляційних нарахувань. Як вбачається із матеріалів справи, відповідач не належним чином сплачував за надані йому житлово-комунальні послуги, у зв`язку з чим станом на травень 2021 року утворилась заборгованість за спожиті до 1 травня 2018 року послуги з централізованого опалення в розмірі 5692,98 грн, заборгованість за спожиті до 1 травня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 1334,06 грн., заборгованість за спожиті з 1 травня 2018 року послуги з централізованого опалення в розмірі 4955,14 грн., заборгованість за спожиті з 1 травня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 21864,87 грн. Разом з тим, в матеріалах справи міститься заява відповідача про застосування позовної давності до вимог щодо стягнення заборгованості, які виникли до 1 травня 2018 року. Відповідно до положень статей 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No.2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 71-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) зроблено висновок, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участь у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Вказаний висновок щодо позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19. Відповідно до частини першої статті 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. За таких підстав суд відхиляє доводи позивача про те, що обчислення позовної давності повинно розпочинатися з моменту укладення між позивачем та ПАТ «Київенерго» договору про відступлення права вимоги №602-18 від 11 жовтня 2021 року. Однак, суд бере до уваги доводи представника позивача, щодо згідно пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 2 квітня 2020 року. Постановами КМУ від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року. Враховуючи постанову КМУ від 22 липня 2020 року № 641, постанову КМУ від 9 грудня 2020 року № 1236, карантин на території України, установлений 12 березня 2020 року, неодноразово продовжувався та діє станом на час розгляду цієї справи. Статтею 58 Конституції України, статтею 3 ЦПК України закріплено принцип права, згідно з яким закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Таким чином, з 2 квітня 2020 року визначена статтею 257 ЦК України позовна давність продовжена, а вимоги позивача підлягають задоволенню у період з 3 квітня 2017 року. Отже, суд застосовує позовну давність до заборгованості відповідача, яка виникла за послугу з централізованого опалення, до квітня 2017 року, при цьому суд враховує, що ним у грудні 2016 та лютому 2017 року були здійснені проплати, а отже за ці місяці позовна давність не застосовується. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладено у постанові від 9 листопада 2016 року у справі № 6-1457цс16 якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Крім того, суд зазначає, що не підлягає застосування позовна давність за вказаний період до заборгованості за гаряче водопостачання оскільки, як вбачається з детального розрахунку позивача (а.с.98), заборгованість по вказаній послузі виникла у відповідача з травня 2017 року, тобто періоду, який не охоплюється позовною давністю. Отже, за підрахунком суду з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість до 1 травня 2018 року за централізоване опалення в розмірі 4732,84 грн (5692,98 грн - 960,14 грн (сума, до якої застосовано позовну давність)); за гаряче водопостачання в розмірі 1334,06 грн; з 1 травня 2018 року за централізоване опалення - 4955,14 грн; за гаряче водопостачання - 21864,87 грн. Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, відсутності заборгованості за отримані послуги чи існування її в меншому розмірі ніж заявлено позивачем та/або доказів ненадання відповідних послуг. Враховуючи вищевикладене, суд вважає встановленим факт порушення прав позивача, тому позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за послуги з централізованого постачання гарячої води та з централізованого опалення, з урахуванням позовної давності, підлягають частковому задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 2270 грн та 33 грн втрати пов`язанні з розглядом справи (отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно), а тому з відповідача підлягає стягненню сума - 2237,67 грн. Також представником відповідача 25 січня 2022 року подавалась заява про відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 14100 грн. До вказаної заяви долучено: копію договору про надання правової допомоги від 30 вересня 2021 року № 99/09-21, додаткову угоду № 1 від 30 вересня 2021 року до договору про надання правової допомоги від 30 вересня 2021 року № 99/09-21, рахунок-фактуру від 18 жовтня 2021 року на суму 5700 грн та меморіальний ордер від 20 жовтня 2021 року щодо перерахування відповідачем адвокату Матвійчуку О. 5700 грн за договором про надання правової допомоги від 30 вересня 2021 року № 99/09-21. Дослідивши надані докази, зважаючи на результат розгляду справи, суд приходить до наступного висновку. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Одним з основних принципів цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Оскільки позов підлягає частковою задоволенню, а саме в межах 97,16 %, то витрати на правову допомогу відповідача підлягають задоволенню у розмірі 2,84% від визначеної відповідачем суми 14100 грн, тобто 400,44 грн. Частиною десятою статті 141 ЦПК України визначено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Оскільки з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору та витрати пов`язаних з розглядом справи в загальному розмірі 2237,67 грн, а з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати на правову допомогу у розмірі 400,44 грн, то з урахуванням частини десятої статті 141 ЦПК України, суд покладає на відповідача 1837,23 грн витрат по сплаті судового збору та витрати пов`язаних з розглядом справи та звільняє позивача від оплати понесених відповідачем судових витрат на правову допомогу. На підставі викладеного та

Outcome: partial