Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-03 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням посилаючись на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок в [ADDRESS] . Згідно запису у будинковій книзі на житловий будинок [ADDRESS] , з 18 травня 1977 року в житловому будинку зареєстрований [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з важкими матеріальними умовами та відсутності постійної роботи за місце проживання, в 1996 році відповідач поїхав на заробітки в Росію. Через декілька місяців він повернувся додому а потім зову в 1997 році поїхав в Росію на роботу. Через 2, 3 місяці після того, як відповідач вдруге в 1997 році поїхав в Росію на заробітки, він надіслав їй листа в якому повідомляв, що у нього все добре і він задоволений роботою. Після того зв`язок з ним обірвався. Добровільно знятися з реєстрації за 25 років він не спромігся. Такі дії зі сторони відповідача позбавляють позивачку можливості розпоряджатися належним їй нерухомим майном на власний розсуд. Покликаючись на зазначені обставини, позивачка просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме: в будинку [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] у судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просила позов задовольнити у повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи згідно з вимогами ч. 11 ст. 128 ЦПК України, в судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 4 серпня 2022 року постановлено провести заочний розгляд даної справи на підставі наявних у справі доказів, згідно ст. 280 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивачки, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року), ст.1 Першого протоколу до Конвенції прозахист правлюдиниі основоположнихсвобод (Рим, 1950). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантує право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року, п. 63). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено вст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Поважними причинами відсутності члена сім`ї понад один рік може бути строкова служба в армії, навчання, лікування, тривалі відрядження тощо. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок в [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27 вересня 2001 року, посвідченим державним нотаріусом Самбірської державної нотаріальної контори Петляк А.А., реєстровий номер 2-1011, після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.5). Право власності зареєстроване в Самбірському міжміському бюро технічної інвентаризації 09 жовтня 2001 року, що підтверджено відповідним реєстраційним посвідченням № [NUMBER] (а.с.13). Згідно рішення Самбірської міської ради Львівської області від 21 липня 2011 року №390 [PERSON] дозволено оформлення права власності на будинок в [ADDRESS] після прибудови (а.с.14), право власності зареєстровано 18 серпня 2011 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно (а.с.10). Згідно запису у будинковій книзі на житловий будинок [ADDRESS] , в житловому будинку з 18 травня 1977 року зареєстрований [PERSON] [INFO] (а.с. 6-9). Як встановлено судом у 1996 році відповідач поїхав на заробітки в Росію, після того зв`язок з ним обірвався. Протягом двадцяти п`яти років відповідач у житловому будинку позивачки в [ADDRESS] не проживає і ним не користується, ніякої участі в утриманні житла не приймає, особистих речей та речей повсякденного використання, які б належали відповідачу, у житловому будинку не має. [PERSON] є рідним братом [PERSON] і у житловому будинку він прописаний як член сім`ї. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Реєстрація місця проживання відповідача створює позивачці перешкоди у реалізації права власності на належний їй житловий будинок. Той факт, що [PERSON] з 1997 року по теперішній час за адресою: будинок [ADDRESS] не проживає, особистих його речей в будинку не має підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , які показали, що знають родину Більо багато років. Відповідач, дійсно є рідним братом позивачки, який в 1997 році поїхав на заробітки і більше вони його не бачили. Він навіть не приїздив на похорон батька в 2000 році. Особистих речей відповідача в будинку не має. Позивачка з родиною проживає у вказаному будинку. За таких обставин суд дійшов висновку, що так, як [PERSON] \~з моменту\~реєстрації не\~використовував належний\~позивачці житловий\~будинок для\~проживання та не проживає у житловому будинку в [ADDRESS] без поважних причин понад один рік, то його необхідно визнати таким, що втратив право на користування даним житловим приміщенням, а позов задовольнити. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Позивачкою при зверненні до суду з цим позовом був сплачений судовий в розмірі 992 грн. 40 коп. (а.с. 4). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачка при зверненні до суду не просила відшкодувати їй понесені судові витрати. Отже, враховуючи такий принцип цивільного судочинства як диспозитивність, понесені судові витрати позивачці при ухваленні рішення не відшкодовуються.

Outcome: approved