Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом який в подальшому уточнив та просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 84447 грн. 36 коп. В обґрунтування позову покликався на те, що 16.07.2021 року його було прийнято на роботу до ТзОВ "Сільпо-Фуд" на посаду старшого кухаря з приготування їжі на замовлення, відділ кулінарії, магазин №99 згідно наказу №199/М399к/тр від 16.07.2021 року. 01.12.2021 року його було переведено на посаду інспектора офісу комерційного згідно наказу №104/УРЗк/тр від 01.12.2021 року. 28.03.2022 року його було звільнено з роботи у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, п.1 ст. 40 КЗпП України згідно наказу №33/УРЗк/тр від 28.03.2022 року. Однак, відповідачем було порушено вимоги трудового законодавства, що полягають у тому, що в день звільнення йому не було виплачено заробітну плату в повному обсязі, не було виплачено в повному обсязі компенсацію за невикористану відпустку, не було виплачено вихідну допомогу. Вказав, що лише 08.06.2022 року відповідач здійснив виплату вихідної допомоги в розмірі 20069 грн. 37 коп, 29.06.2022 виплачено відпускні у розмірі 7509, 64 грн. Зазначає, що останній день затримки виплат був 28.06.2022 року, тому станом на вказане число минуло 64 робочих дні з дня звільнення його з займаної роботи. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який відповідач зобов`язаний сплатити на його користь складає 84447 гн. 36 коп. розмір якого визначено шляхом множення середнього заробітку за день 1319 грн. 49 коп. на кількість 64 робочих днів фактичної затримки розрахунку при звільненні. Оскільки при звільненні відповідачем не здійснено остаточного розрахунку з позивачем, відповідно до ст. 117 КЗпП України, останній звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 23.05.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 11.08.2022 закрито провадження у справі в частині позовних вимог щодо стягнення вихідної допомоги, недоплаченої заробітної плати за березень, недоплаченої компенсації за не використані дні щорічної відпустки. У судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримав з підстав, що викладені в заяві про уточнення позовних вимог. Просив суд позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов заперечив з підстав, що викладені у відзиві, та вказав, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Просив суд у задоволенні позову відмовити. Заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Згідно з ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Встановлено, що позивач [PERSON] з 16.07.2021 по 28.03.2022 перебував у трудових відносинах з відповідачем та звільнений у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, п.1 ст. 40 КЗпП України згідно наказу №33/УРЗк/тр від 28.03.2022 року. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач посилався на те, що оскільки в день звільнення - 28.03.2022 заробітна плата не була виплачена в повному розмірі, а відтак відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку. Як вбачається із роз`яснень, даних у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого вказаною постановою, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Пунктом 4 Порядку встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати /компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо/. У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середньоденний заробіток становить 1319, 49 грн., розмір якого визначено шляхом ділення розміру заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочих днів 51460,02 (25689, 00 грн. заробітної плати в січні 2022 року +25771, 02 грн. заробітної плати у лютому 2022 року) на 39 робочих днів (у період з 01.01.2022 року по 28.02.2022 року). Згідно з розрахунком, здійсненим позивачем відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 100 від 08.02.1995, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 84447 грн. 36 коп., розмір якого визначено шляхом множення середнього заробітку за день 1319 грн. 49 коп. на кількість 64 робочих днів фактичної затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок та виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, встановлений статтею 117 КЗпП України, не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці`роз`яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином, визначаючи суми заробітної плати до стягнення з відповідача, суд визначає такі без урахування податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цих сум відповідно до законодавства України. Разом з тим, згідно із ч. 3 ст. 10 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому строк дії воєнного стану в Україні було продовжено. Наразі режим воєнного стану в Україні триває. Відповідно до листа наданого відповідачем від 28.02.2022 року №2024/02.0-7.1 ТПП України засвідчила військову агресію Російської Федерації проти України як форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили). Однак, відповідачем не надано доказів припинення чи зупинення (наказу товариства) безпосередньо діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільпо-Фуд" оформленого належним чином. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення і що з відповідача слід стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 28.03.2022 року по 28.06.2022 року у розмірі 84447 грн. 36 коп., без урахування податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України. Відповідно до вимог ст.141ЦПК України судовий збір в розмірі 992,40 грн., від сплати якого позивач був звільнений підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі статей 116, 117 Кодексу законів про працю України та

Outcome: approved