Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що сторони перебувають у шлюбі. У шлюбі у них народилися діти: син - [PERSON] , [INFO] , та син - [PERSON] , [INFO] . 19.08.2021 Печерським районним судом міста Києва було видано судовий наказ, яким стягнуто з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] аліменти в розмірі однієї третини частини заробітку доходу, не менше 50 %, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісяця, на утримання дітей, сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] [INFO] починаючи з 22 червня 2021 року до досягнення дітьми повноліття. Через ухилення відповідача від сплати аліментів на утримання дітей станом на 31 вересня 2021 року утворилася заборгованість у розмірі 14080,96 грн., у зв`язку з чим позивачка просить стягнути з відповідача заборгованість та пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 100% заборгованості. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 січня 2022 року у справі відкрито провадження та надано відповідачеві строк протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву, позивачу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відзиву на позов подати відповідь на відзив. 14.06.2022 на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. В якому відповідач та представник відповідача заперечують проти позову в повному обсязі та просять відмовити в його задоволенні. В обґрунтування чого також зазначають, що відповідач не знав про існування вказаного судового наказу через помилку в назві адреси за якою зареєстровано місце проживання відповідача. Тому після того як відповідач довідався про наявність виконавчого провадження, яке було відкрите на підставі виданого судового наказу, останній добровільно сплатив суму заборгованості. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09 серпня 2022 року позовну заяву в частині стягнення заборгованості по аліментах залишено без розгляду. Позивачка у судове засідання не з`явилася. Представник позивача, яка з`явилася в судове засідання, позов підтримала у повному обсязі. Відповідач у судове засідання з розгляду справи по суті не з`явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають із наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно з принципом диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Відповідно до ч. 1ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Судом встановлено, що 19.08.2021 року Печерським районним судом міста Києва було видано судовий наказ, яким стягнуто з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] аліменти в розмірі однієї третини частини заробітку доходу, не менше 50 %, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісяця, на утримання дітей, сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] [INFO] починаючи з 22 червня 2021 року до досягнення дітьми повноліття. Позивачка зазначає, що вказаний судовий наказ відповідачем не виконувався у зв`язку з чим виникла заборгованість зі сплати аліментів. На підтвердження своїх вимог, Позивачка додала до позовної заяви довідки, видані державним виконавцем Печерського відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Київ), №66665324 від 19.10.2021 відповідно до яких розмір заборгованості аліментів на утримання дітей становить 14 080,96 грн. У свою чергу, судом встановлено, що відповідач не був обізнаний про існування виконавчого провадження оскільки жодних постанов у тому числі про відкриття виконавчого провадження не отримував. Після того як йому стало відомо про існування судового наказу та виконавчого провадження, останній добровільно перерахував стягувачу аліменти на загальну суму 195 174,68 грн. Наведене підтверджується також розрахунком державного виконавця Франківського ВДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) Юрчишиним Ю.С. від 01.06.2022, який міститься в матеріалах справи. Відповідно до якого заборгованість зі слати аліментів відсутня. Приписами п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України). У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця. У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання. Вказана правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №572/1762/15-ц та від 03 квітня 2019 року у справі №333/6020/16-ц. Відповідно до ч. 1ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» (п. 22) роз`яснено, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Так, за правовою природою аліментні зобов`язання - це періодичні платежі, які боржник зобов`язаний сплачувати щомісяця і несвоєчасна сплата яких передбачає настання негативних наслідків матеріального характеру у вигляді стягнення неустойки (пені). Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Таким чином, виходячи зі змісту ст. 196 СК України, суд повинен встановити факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, у її виникненні, та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки. Отже, за приписами ч. 1 ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. Судом встановлено, що відповідно до розрахунку сплати аліментів за виконавчими листами, розрахунком державного виконавця Франківського ВДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) Юрчишиним Ю.С від 01.06.2022, заборгованість зі сплати аліментів відсутня. Суд приймає до уваги вказаний розрахунок як належний та допустимий доказ по справі. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обґрунтованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Коснтитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Згідно із урахуванням відсутності достатніх доказів по справі, правові підстави для стягнення заборгованості по сплаті аліментів та пені відсутні. З урахуванням викладеного, суд вважає, що сплата відповідачем аліментів вказує про відсутність вини відповідача у виникненні заборгованості, свідчить про свідомість відповідача щодо обов`язковості рішення суду, яке набрало законної сили, а тому підстави для стягнення заборгованості, яка, окрім іншого входить до складу щомісячних виплат та нарахування неустойки (пені) за несплату аліментів відсутні. Враховуючи викладене, судом не встановлено умов, які могли би бути підставою згідно з ч.1 ст. 196 СК України для стягнення заборгованості по сплаті аліментів та пені. Відповідно до ст. 141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір не відшкодовується. На підставі викладеного, ст. 196 Сімейного кодексу України, з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»(п. 22), враховуючи правові позиції викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №572/1762/15-ц та від 03 квітня 2019 року у справі №333/6020/16-ц,

Outcome: dismissed