Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-28 00:00:00

12.11.2020 АТ «Облтеплокомуненерго» звернулося до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до [PERSON] , уточнений від 08.12.2020, в якому просить стягнути з останнього заборгованість за послуги з централізованого теплопостачання за період з 01.04.2017 по 31.07.2020 в сумі 7 503 грн 91 коп., з урахуванням індексу інфляції в сумі 579 грн 73 коп. та трьох відсотків річних у сумі 381 грн 78 коп., а також судовий збір в розмірі 2\~102,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , та користується послугами АТ «Облтеплокомуненерго», але оплату за надані послуги з теплопостачання не здійснює, у зв`язку з чим утворилась зазначена в позові заборгованість. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 19.11.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 08.12.2020. 08.12.2020 оголошено перерву в судовому засіданні до 14.12.2020, у зв`язку з клопотанням представника позивача. 14.12.2020 продовжено перерву в судовому засіданні до 18.01.2021, у зв`язку з клопотанням відповідача. Ухвалою суду від 19.01.2021, внесеною до протоколу судового засідання, залучено до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] , у зв`язку з чим продовжено перерву в судовому засіданні до 03.02.2021. 03.02.2021 продовжено перерву в судовому засіданні до 10.02.2021, у зв`язку з клопотанням представника позивача. 10.02.2021 продовжено перерву в судовому засіданні до 09.03.2021, у зв`язку з клопотанням відповідача. 09.03.2021 продовжено перерву в судовому засіданні до 23.03.2021, у зв`язку з наданням можливості представнику позивача надати письмові пояснення. Ухвалою суду від 24.03.2021 провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішенням у цивільній справі №750/905/21 за позовом [PERSON] до АТ «Облтеплокомуненерго» про визнання незаконними дій та зобов`язання вчинити дії. Ухвалою суду від 12.08.2022 провадження у справі поновлено, розгляд справи призначено на 29.08.2022. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити. Відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що оплачувати надані позивачем послуги повинен власник квартири [ADDRESS] , тобто його батько, [PERSON] , з яким укладений договір про надання послуг з централізованого опалення та водонагрівання та який знявся з реєстрації 06.12.2016. Представник третьої особи адвокат Костюк О.П. вважає позов таким, що задоволенню не підлягає. У судове засідання 29.08.2022 учасники справи не з`явилися, про час і місце розгляду справи оповіщалися у встановленому законом порядку; представник позивача подала заяву про розгляд справи без її участі; відповідач через електронну пошту подав заяви про розгляд справи без його участі та застосування до позовних вимог позовної давності; третя особа та його представник про причини неявки не повідомили. У відповідності до вимог частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України) фіксування судового процесу 29.08.2022 за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що АТ «Облтеплокомуненерго» є виконавцем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води для суб`єктів усіх форм власності, у тому числі й за адресою: [ADDRESS] . Відповідач є споживачем послуг з централізованого теплопостачання та гарячого водопостачання, проте у встановлений законодавством строк припинив своєчасно і в повному обсязі здійснювати плату за надані послуги, внаслідок чого утворилась заборгованість за послуги з централізованого теплопостачання за період з 01.04.2017 по 31.07.2020 в сумі 7 503 грн 91 коп., що підтверджується розрахунком суми боргу (а.с. 9). Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг, визначені Законом України "Про житлово-комунальні послуги", відповідно до вимог якого комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 5 зазначеного Закону до комунальних послуг належить, зокрема, централізоване опалення та централізоване постачання гарячої води. Відповідно до пункту 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, визначено, що розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Згідно з пунктом 20 вищевказаних Правил плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтями 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідач за надані послуги не розраховувався, внаслідок чого утворилась заборгованість за послуги з централізованого теплопостачання за період з 01.04.2017 по 31.07.2020 в сумі 7 503 грн 91 коп., що підтверджується розрахунком суми боргу. За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, відповідачем порушено зобов`язання щодо регулярної оплати в установлені строки наданих послуг, а тому заборгованість за теплопостачання підлягає стягненню з урахуванням індексу інфляції. Доводи відповідача про те, що оскільки він не є власником або співвласником, наймачем чи орендарем квартири за адресою: [ADDRESS] , а тому не повинен сплачувати борг, який утворився за вказаною адресою, суд вважає необґрунтованими з огляду на таке. З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10263931 від 31.03.2006 виданого Чернігівським міжміським бюро технічної інвентаризації, дійсно убачається, що власником квартири за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] , з яким АТ «Облтеплокомуненерго» уклало Договір про надання послуг з централізованого опалення та водонагрівання. Згідно копії особового рахунку № [NUMBER] , станом на 09.12.2020, у квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані відповідач [PERSON] , 1982 року народження, та його дочка [PERSON] , 2010 року народження. Власника квартири [PERSON] 06.12.2016 було знято з реєстрації у зв`язку зі зміною місця проживання. Відповідно до статті 160 Житлового кодексу Української РСР (далі за текстом ЖК УРСР) члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Статтею 162 ЖК УРСР встановлено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР у разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~статтею 162\~цього Кодексу. Так як угода у АТ «Облтеплокомуненерго» відсутня, то до спірних правовідносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК УРСР. Таким чином, оскільки відповідач з 26.06.2007 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відомостями Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Чернігівській області від 18.11.2020, наданими на запит суду (а.с. 16), є членом сім`ї наймача (власника) та користується послугами з теплопостачання, а отже повинен сплачувати за них на рівні з власником квартири. Разом з тим, відповідач подав заяву про застосування до вимог позивача позовної давності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Для цілей застосування частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач (частина перша статті 30 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій; частина перша статті 48 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16(пункт 138)). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51)). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті). Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц). Відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, та частини першої статті 160 ЦПК України у редакції, чинній з цієї дати, судовий наказ є особливою формою судового рішення за певними вимогами, зокрема, і про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості (пункт 3 частини першої статті 96 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, пункт 3 частини першої статті 161 ЦПК України у редакції, чинній з тієї дати). Верховний Суд України сформулював висновок про те, що оскільки судовий захист права кредитора (виконавця послуг) на стягнення коштів можна реалізувати у позовному провадженні та шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором (виконавцем послуг) заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому ЦПК України, перериває перебіг позовної давності (постанови від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 і від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15). Аналогічно застосував приписи про переривання позовної давності і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 216/5756/15-ц. Проте Велика Палата Верховного Суду вважає, що наведена інтерпретація норм права не врахувала інтересу боржника, зокрема у тому, щоби заявити про застосування позовної давності, а такої можливості у наказному провадженні немає. Більше того, стаття 100 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, не встановлювала підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу чи її повернення ні те, що з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, ні те, що пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою. Натомість пункт 5 частини першої статті 165 ЦПК України у редакції, чинній з вказаної дати, таку підставу для відмови у видачі судового наказу передбачає. У пункті 49 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів про якість судових рішень вказано, що судді повинні послідовно застосовувати закон. Однак, коли суд вирішує відійти від попередньої практики, на це слід чітко вказувати в рішенні. Задля гарантування юридичної визначеності Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду України чи Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 43-45), від 5 грудня 2018 року у справах № 757/1660/17-ц (пункти 43-44) і № 818/1688/16 (пункти 44-45), від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18 (пункт 54), від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункти 44-45), від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11 (пункт 24), від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17 (пункт 41)). Вирішуючи поставлене в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 1 серпня 2019 року питання про наявність підстав для відступу від наведеного вище висновку Верховного Суду України, Велика Палата Верховного Суду зауважила таке: Інститут наказного провадження був запроваджений у цивільному процесі України з 1 вересня 2005 року, коли набрав чинності ЦПК України. ЦК України набрав чинності 1 січня 2004 року. З того часу приписи статті 264 цього кодексу про переривання перебігу позовної давності залишаються незмінними, а перелік підстав такого переривання є вичерпним. Наказне провадження як особливий спрощений вид провадження у цивільному судочинстві спрямоване на швидкий та ефективний захист безспірних прав особи шляхом видачі судового наказу, що одночасно є і судовим рішенням, і виконавчим документом, без судового засідання та без виклику заявника (стягувача) і боржника. Процес доказування для першого починається з моменту подання заяви про видачу судового наказу та закінчується прийняттям цієї заяви судом, тоді як для боржника цей процес розпочнеться, якщо він вирішить подати заяву про скасування судового наказу після отримання копії останнього. Звернення до суду із заявою про видачу судового наказу є правом, а не обов`язком особи, якій належить право вимоги, а також органів і осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 95 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, частина друга статті 160 ЦПК України у редакції, чинній з тієї дати). Велика Палата Верховного Суду вважає, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 640/2704/16-ц і Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 травня 2018 року у справі № 903/509/17).Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц). З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, висловленого у постановах від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 і від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15, та від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленого у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 216/5756/15-ц, про те, що подання кредитором (зокрема виконавцем послуг) в порядку, передбаченому ЦПК України, заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності. Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові у справі № 712/8916/17 від 7 липня 2020 року. За правилом частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на викладене, а також звернення АТ «Облтеплокомуненерго» з даним позовом до суду 10.11.2020, суд застосовує позовну давність до вимог позивача та вважає, що з відповідача належить стягнути заборгованість за послуги з централізованого опалення в сумі 5 557,72 грн за період з 01.11.2017 по 31.07.2020, з урахуванням індексу інфляції в сумі 579,73 грн та 3% річних в сумі 374,90 грн. Також, у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір на користь позивача пропорційно до розміру задоволених вимог (77%). Враховуючи викладене,

Outcome: partial