Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-10 00:00:00

17 червня 2022 року представник позивача, адвокат Синюк С. Л., звернувся до суду із даним позовом в інтересах [PERSON] до відповідача про стягнення страхового відшкодування, посилаючись в обґрунтування заявлених вимог на те, що 16.01.2022 р. близька о 17-18 год. у м. Рівне по вул. Костромській водій автомобіля «Volkswagen Tuаreg» н. з. [NUMBER] , [PERSON] , допустив на регульованому пішохідному переході наїзд на пішохода [PERSON] , 1974 р. н,, яка на дозволений сигнал світлофору перетинала проїзну частину, внаслідок чого остання отримала тілесні ушкодження, від яких загинула на місці. Відомості про вказане кримінальне правопорушення були внесені до ЄДРДР за № 5120221800000000020. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Volkswagen Tuareg» н. з. [NUMBER] була забезпечена полісом № ЕР/207398080 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у ПАТ «Страхова компанія «Євроінс Україна», страхова сума за яким на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю становить 260000 грн. На момент смерті [PERSON] , родичкою першого ступеня спорідненості останньої була мати, [PERSON] , якій внаслідок вказаної події було завдану непоправної моральної шкоди та глибоких душевних страждань. 17.02.2022 р. [PERSON] через свого представника звернулась до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування: моральної шкоди у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, встановлених на дату ДТП (12 х 6500 = 78000) 78000 грн., а також на утримання у розмірі 36 заробітних плат, встановлених на дату ДТП (36 х 6500 = 234000) 234000 грн., оскільки мати покійної перебувала на утримання загиблої доньки, будучи пенсіонером. Однак відповідач листом від 26.04.2022 р. відмовив у виплаті позивачу страхового відшкодування внаслідок відсутності процесуального рішення відносно водія «Volkswagen Tuаreg» н. з. [NUMBER] . Натомість, оскільки позивачу заподіяно шкоду внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, то відповідальним за заподіяну шкоду без вини є особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. При цьому не встановлено умислу чи грубої необережності [PERSON] , тому на позивача покладається лише обов`язок доказування заподіяння шкоди відповідачем та її розмір. Отже, через настання страхового випадку розмір моральної шкоди, яку зобов`язано було сплатити ПАТ «Страхова компанія «Євроінс Україна», визначено законом в сумі 78000 грн. Також оскільки позивачка, пенсіонер за віком, перебувала на утриманні доньки, [PERSON] , то за ст. 1200 ЦК України розмір страхового відшкодування [PERSON] в сумі 234000 грн. відповідачу слід було виплатити їй одноразово, зважаючи на похилий вік та матеріальний стан позивачки. На підставі переліченого просив суд стягнути з ПАТ «Страхова компанія «Євроінс Україна» на користь [PERSON] 260000 грн. в рахунок відшкодування шкоди в межах ліміту страхового відшкодування, з яких 78000 грн. моральної шкоди, заподіяної смертю [PERSON] , та 182000 грн. шкоди, заподіяної смертю потерпілої особи, поклавши на відповідача судові витрати. Позивачка, [PERSON] , до суду не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи. Представник позивачки, адвокат Синюк С. Л., в судовому засіданні, посилаючись на наведене у позовній заяві обґрунтування, повністю підтримав заявлені позовні вимоги [PERSON] , які просив суд задовольнити. Представники відповідача у судове засідання не з`явились повторно, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, не надавши суду заяву про можливість вирішити спір у відсутність представників ПрАТ «Страхова компанія «Євроінс Україна» та не скориставшись правом подачі заяв про суті спору. За ч. 1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Натомість, суд зазначає, що підстави, визначені ст. 223 ЦПК, для відкладення розгляду справи у даному випадку відсутні, внаслідок чого суд розглянув справу за відсутності представника відповідача. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення заявлених вимог, виходячи з наступного вмотивування. Судом встановлено, що 16 січня 2022 року близько 17-18 год. по вул. Київській у м. Рівне відбулась ДТП, в якій водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки "Фольксваген Туарег" н/з [NUMBER] , здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , внаслідок чого остання від отриманих тілесних ушкоджень померла. Так відповідно до свідоцтва про смерть, виданого 18 січня 2022 року Рівненським відділом ДРАЦС у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис № 149, вбачається, що [PERSON] , [INFO]. , померла [INFO] у віці 47 років внаслідок закритої тупої травми грудей з розривом аорти, що підтверджується довідкою про причину її смерті від 18 січня 2022 року. Згідно із свідоцтвом про народження, виданим 28 січня 2022 року, Покровським відділом ДРАЦС у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, актовий запис № 712, [PERSON] народилась [INFO] , батьками якої вказані [PERSON] та [PERSON] . На підставі витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, вбачається, що 9 лютого 1991 року Жовтневим відділом ДРАЦС Криворізького міського управління юстиції в Дніпропетровській області складено актовий запис № 103, за яким [PERSON] одружилась із [PERSON] , внаслідок чого набула прізвище - [PERSON] , шлюб між якими було розірвано 18 серпня 2005 року, актовий запис № 535. За свідоцтвом про смерть, виданим 15 грудня 2020 року Довгинцівським районним у м. Кривому Розі відділом ДРАЦС Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 1431, вбачається, що [PERSON] помер [INFO] у віці 70 років. Згідно із фактом ДТП, внаслідок якої загинула [PERSON] , 18 січня 2022 р. були внесені відомості до ЄРДР за кримінальним провадженням № 12022180000000020, за фактом ДТП від 16 січня 2022 року відносно водія [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК. Згідно із полісом № 207398080 вбачається, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля "Фольксваген Туарег" н/з [NUMBER] була на 16 січня 2022 року застрахована в ПрАТ «СК «Євроінс». Так за письмовим повідомленням від 17 лютого 2022 року на адресу страховика від представника позивача, [PERSON] , про ДТП, що сталась 16 січня 2022 року об 17-18 год. в м. Рівне, внаслідок якої настала смерть [PERSON] , із долученням документів, а також на підставі заяв про виплату страхового відшкодування від 17 лютого 2022 року представник позивачки повідомив відповідача про наявність потерпілої особи від протиправних дій водія, цивільно-правова відповідальність якого застрахована в ПрАТ «СК «Євроінс», та просив здійснити виплату страхового відшкодування у вигляді моральної шкоди в сумі 78000 грн. та у вигляді відшкодування утриманцям померлої у розмірі 36 мінімальних зарплат з долученням довідок про дохід [PERSON] та позивачки. Так за довідкою представника позивачки про склад родини, останній повідомляв, що до складу родини померлої [PERSON] входила лише матір останньої, [PERSON] , яка є пенсіонером, що підтверджується пенсійним посвідченням серія [NUMBER] , пенсія якої становила 2642,11 грн. на місяць на грудень 2021 року. У свою чергу за довідкою про доходи ПВКП «Крістель» вбачається, що [PERSON] отримувала на посаді торгівельного представника щомісяця 6600 грн. станом на грудень 2021 року. Натомість, ПрАТ «СК «Євроінс» відмовив [PERSON] у здійсненні виплати страхового відшкодування з посиланням на те, що страховий випадок не настав, оскільки відсутнє судове рішення про визнання винним водія у порушенні ПДР, що виключає його відповідальність. Суд звертає увагу на те, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст. 1 Закону України "Про страхування"). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК). Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про страхування" до обов`язкової форми страхування відноситься страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. При цьому у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик заподіювача шкоди, який хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року по справі № 755/18006/15-ц. Відповідно до ст. 22, 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 28 лютого 2018 року по справі № 757/22706/15-ц. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. В той же час за ч. 1 ст. 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зокрема, транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Так за ч. 2 ст. 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому за ч. 5 ст. 1187 ЦК особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Суд зауважує, що відповідно до п. 2.1 ст. 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі за текстом - Закон України «Про ОСЦПВВНТЗ») відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Відповідно до п. 1.7 ст. 1 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована. За п. 1.12 ст. 1 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» дорожньо-транспортна пригода - подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки. На підставі ст. 6 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно із п. 23.1 ст. 23 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. За ч. 2 ст. 1168 ЦК моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. На підставі п. 27.3 ст. 27 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» страховик (у випадках, передбачених пп. "г" і "ґ" п. 41.1 та пп. "в" п. 41.2 ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. В той же час за п. 27.5 ст. 27 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду. Суд при цьому звертає увагу на те, що відсутність провини водія забезпеченого транспортного засобу не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, страховиком особи, яка завдала шкоду смертю фізичної особи. Так у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. При цьому відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія завдавача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина завдавача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили, тому її називають підвищеною. Отже, відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 26 квітня 2022 року по справі № 184/1461/20-ц. Отже, суд зазначає, що наявність встановлення судовим рішенням провини водія [PERSON] у спричиненні смерті пішохода [PERSON] у даному випадку не вимагається. Таким чином, оскільки відповідач не довів, що шкоди позивачці було завдано внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілої особи, то суд дійшов висновку про те, що ДТП, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу та внаслідок якої загинула донька позивачки є страховим випадком, тому в страховика виник обов`язок виплатити страхове відшкодування за шкоду, завдану забезпеченим транспортним засобом, яка пов`язана зі смертю потерпілої особи, а її розмір визначено п. 27.3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Так з огляду на встановлені обставини справи суд дійшов переконання, що відповідач повинен відшкодувати моральну шкоду позивачці, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, оскільки в судовому засіданні встановлено виникнення у страховика цивільно-правової відповідальності за законом, бо судом було встановлено наявність завданої смертю потерпілої моральної шкоди позивачці, протиправність наїзду водія [PERSON] на пішохода [PERSON] та причинний зв`язок між протиправною дією та завданою шкодою. За п. 9.1, 9.4, 9.5 ст. 9 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування. Розміри страхових сум переглядаються Уповноваженим органом відповідно до рівня інфляції та індексу споживчих цін. Так Розпорядженням Нацкомфінпослуг від 9 квітня 2019 року № 538 «Про внесення змін до деяких нормативно-правових актів з питань обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що набрало чинності 21 вересня 2019 року, встановлено страхові суми за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів: за шкоду, заподіяну майну потерпілих, у розмірі 130000 грн. на одного потерпілого; за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, у розмірі 260000 грн. на одного потерпілого. Враховуючи, що мінімальна заробітна плата на момент ДТП, що сталась 16 січня 2022 року, складала 6500 грн., то відповідно до п. 27.3 ст. 27 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» розмір регламентної виплати у такому випадку становитиме 78000 грн. (6500 х 12 = 78000), що не виходить за межі лімітів страхового відшкодування. При цьому, зважаючи на тривалість не проведення виплати страхового відшкодування страховиком позивачці, півроку з моменту подачі відповідної заяви, то на підставі п. 27.5 ст. 27 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» відшкодування визначеного розміру моральної шкоди, пов`язаної із смертю потерпілої, суд вважає, що слід провести одноразовим платежем шляхом стягнення з ПрАТ «СК «Євроінс Україна» на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяною смертю фізичної особи, 78000 грн. Щодо заявлених [PERSON] вимог за п. 27.2 ст. 27 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ», то суд зазначає наступне. На підставі п. 27.2 ст. 27 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» страховик (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених ст. 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відповідно до ч. 1 ст. 1200 ЦК у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується, зокрема, батькам, які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно. За ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними громадянами є особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону; На підставі п. 1 ч. 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, мати, якщо вона є особою з інвалідністю або досягла віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого ст. 26 цього Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років. Таким чином [PERSON] , [INFO] , будучи матір`ю померлої [PERSON] , є в розумінні закону непрацездатною особою. Натомість, суд зазначає, що факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Отже, доказуванню підлягають обставини, за яких особа перебувала на утриманні померлого та потребувала матеріальної допомоги. Суд зауважує, що особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом. Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць. Вказана обставина в ході судового розгляду має бути підтверджена належними і допустимими засобами доказування. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 9 липня 2020 року по справі № 756/8644/19. Так посилання представника позивача на положення ст. 202 Сімейного кодексу України суд відкидає, оскільки за даною нормою повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги, тому доведенню підлягає як факт непрацездатності позивачки, так й її потреба у такому утриманні. Однак, у судовому засіданні представником позивачки не було доведено факту потреби [PERSON] в утримання з боку своєї померлої доньки, [PERSON] , оскільки пенсія позивачки перевищувала гарантований державою прожитковий мінімум для непрацездатних осіб (на грудень 2021 року - 1934 грн., зараз - 2027 грн.). Суд при цьому зазначає, що згідно із ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в ч. 2 цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Суд зазначає, що постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, а померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Отже, важливим залишається факт доведення надання [PERSON] такої допомоги [PERSON] . Натомість, з наданих представником позивачки доказів не вбачається, що [PERSON] на момент своєї смерті мешкала разом із своєю матір`ю, [PERSON] , а долучена до справи довідка про склад родини [PERSON] є неналежним доказом, оскільки виготовлена самим представником позивачки, [PERSON] . Також матеріали справи не містять доведеності того, що дохід [PERSON] у вигляді зарплати торгівельного представника 6600 грн. на місяць був джерелом для існування [PERSON] , тому сторона позивачки не довела перед судом того, що [PERSON] одержувала від померлої [PERSON] допомогу, яка була б для позивачки основним джерелом засобів до існування. Таким чином суд констатує, що за наявними у справі доказами представником позивачки, незважаючи на роз`яснення судом положень п. 3 ч. 5 ст. 12 ЦПК, не було доведено в судовому засіданні умови, визначені ст. 1200 ЦК, для виплати відповідачем страхового відшкодування за п. 27.2 ст. 27 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ», як то перебування [PERSON] на утриманні своєї доньки, [PERSON] , чи наявність у неї на день смерті [PERSON] права на одержання від останньої утримання. На підставі викладеного вмотивування у задоволенні вимог [PERSON] про стягнення з відповідача 182000 грн. шкоди, заподіяної смертю [PERSON] , слід відмовити внаслідок їх недоведеності. При цьому суд відкидає посилання представника позивачки на правову позицію Верховного Суду у постанові від 9 грудня 2021 року по справі № 455/1255/20, оскільки у такій справі були встановлені різні фактичні обставини по відношенню до справи за позовом [PERSON] . Згідно із ст. 141 ЦПК, оскільки за законом позивачку було звільнено від сплати судового збору, то на відповідача покладається обов`язок зі сплати судового збору на користь держави внаслідок часткового задоволення позову [PERSON] відповідно до частки задоволених судом позовних вимог, тобто в сумі 780 грн.

Outcome: partial