Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-31 00:00:00

В серпні 2021 р. [PERSON] (позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Київської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування, в якому просила встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] , який помер [INFO] , в період з квітня 2014 р. по день смерті, визнати право власності на 5/6 частин квартири [ADDRESS] в порядку спадкування як спадкоємця четверної черги. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у квітні 2014 р. познайомилась з [PERSON] та проживала з ним однією сім`єю без реєстрації шлюбу в квартирі [ADDRESS] , вели спільне господарство, придбавали майно в інтересах сім`ї, мали спільний бюджет. 12.09.2014 р. [PERSON] подарував позивачу 1/6 частку квартири [ADDRESS] , в якій позивач була зареєстрована з своїми дітьми. [INFO] [PERSON] помер, після смерті якого відкрилась спадщина на майно- 1/3 частки квартири [ADDRESS] . Крім цього, [PERSON] є спадкоємцем свого батька [PERSON] , якому належала Ѕ частка вказаної квартири, але за життя [PERSON] не зареєстрував право власності на частку вказаної квартири після смерті батька. Інших спадкоємці після смерті [PERSON] немає. Вказане стало підставою для звернення до суду. У відзиві на позов відповідач заперечує щодо задоволення позову, зазначає, що позивачем не доведено факту проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з квітня 2014 року по день його смерті, не надано доказів ведення спільного господарства, участі у спільних витратах в інтересах сім`ї. Звертає увагу, що визнання права власності є винятковим способом захисту, застосовується, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав, але доказів звернення позивача до нотаріуса та відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії не надано. Ухвалою судді від 04.10.2021 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 12.11.2021 р. витребувано з Першої Київської державної нотаріальної контори інформацію/витяг з спадкового реєстру про відкриття спадкової справи після смерті [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , був зареєстрований: [ADDRESS] , з КП «Київське міське бюро технічної інвентарізації» інформацію усіх осіб, за якими зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Протокольною ухвалою суду від 13.07.2022 р. закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено її судовий розгляд по суті. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала за викладених у позовній заяві обставин, просила його задовольнити. Представник відповідача заперечила щодо задоволення позову. За приписами ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, показання свідків, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Так, звертаючись до суду з даним позовом позивач вказувала, що квітня 2014 року по [INFO] вони проживали з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний побут та обов`язки по відношенню один до одного. Відповідно ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За умови ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Як роз`яснено у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року в справі №127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі №343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі№522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі №354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі №490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі №279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі №748/897/18, від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі №490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року №757/8786/15-ц. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі №524/10054/16. Свідок [PERSON] (хрещена позивача) пояснила суду, що у 2015 році познайомилась з [PERSON] , який проживав з [PERSON] однією сім`єю як чоловік та дружина, вони мали спільне майно, робили ремонт у квартирі, разом відпочивали та проводили свята, мали спільний бюджет. Повідомила, що позивач з дітьми переїхала у квартиру [PERSON] у 2014 році, він подарував [PERSON] частину своєї квартири. За життя [PERSON] хотів одружитись з [PERSON] , але не встиг. Свідок [PERSON] (колишній чоловік [PERSON] ) пояснив суду, що у 2014-2015 році [PERSON] почала проживати з [PERSON] в громадянському шлюбі. Був декілька разів в гостях в квартирі, повідомив, що вони проживали як сім`я, мали спільний бюджет, разом відпочивали. [PERSON] добре відносився до дітей, спільно відпочивав, купував подарунки. Знає, що діти та [PERSON] були зареєстровані в квартирі [PERSON] , який подарував частину квартири [PERSON] Вказані свідки підтвердили факт проживання [PERSON] з [PERSON] з 2014 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведення ними спільного побуту, спільного проживання. Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва від 14.06.2021 р. №63702792 в квартирі [ADDRESS] були зареєстровані [PERSON] з 30.11.1984 р., позивач [PERSON] діти [PERSON] , [PERSON] з 12.12.2014 р. За інформацією КП КМР «КМБТІ» від 30.11.2021 р. квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована: - за [PERSON] , [PERSON] (в рівних долях) на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.10.1993 р. (2/3 частки); - за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24.12.2004 р. (1/6 частки); - за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24.12.2004 р. (1/6 частки); Згідно довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.09.2018 р. [PERSON] є власником 1/6 частки квартири [ADDRESS] за договором дарування від 12.09.2014 р., посвідченого приватним нотаріусом Рогач В.В. Крім цього, на підтвердження факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, спільної участі в утриманні житла, позивач надала заяву та договір про підключення до мережі інтернет від 20.07.2016 р., заявки на сервісне обслуговування від 05.06.2019 р., 11.04.2020 р., договори замовлення від 16.06.2019 р., накладні на відпуск товару та фіскальні чеки від 08.12.2015 р., товарні чеки від 17.12.2015 р., видаткові накладні від 13.12.2015 р., 06.03.2016 р., 20.04.2017 р., квитанції про оплату житлово-комунальних послуг, наданих за період з 2016 р.- 2021р. Вказані письмові докази стосуються утримання квартири [ADDRESS] , в якій проживала [PERSON] з [PERSON] . З огляду на викладене, враховуючи показання свідків, надані позивачем докази, суд дійшов висновку, що [PERSON] довела факт проживання з [PERSON] , [INFO] , що помер [INFO] в період з 12.12.2014 р. по [INFO], тобто з часу реєстрації позивачки та її дітей у квартирі [ADDRESS] разом з [PERSON] . При цьому, суд не може встановити більш ранішу дату спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу, оскільки позивачем не доведено спільного проживання з [PERSON] , з квітня 2014 по 12.12.2014 р. Щодо позовної вимоги про визнання права власності на 5/6 частин квартири [ADDRESS] , варто зазначити наступне. [INFO] [PERSON] помер. Інформація про інших спадкоємців [PERSON] в матеріалах спадкової справи відсутня. 03.06.2021 р. [PERSON] звернулась до Першої державної нотаріальної контори м. Києва з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Інформація про інших спадкоємців [PERSON] в матеріалах спадкової справи відсутня. Як було зазначено вище, квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована: - за [PERSON] , [PERSON] (в рівних долях) на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.10.1993 р. (2/3 частки); - за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24.12.2004 р. (1/6 частки); - за [PERSON] на підставі договору дарування від 12.09.2014 р., посвідченого приватним нотаріусом Рогач В.В. (1/6 частки). Згідно ст. 1276 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців. Спадкова трансмісія - це перехід права на прийняття спадщини від померлого спадкоємця, який не встиг реалізувати своє право на прийняття спадщини до його спадкоємців, тобто - перехід права, а не виникнення права на спадкування після смерті першого спадкодавця (постанова Верховного Суду від 02.06.2021 р. у справі № 155/1584/18). Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , який був батьком [PERSON] . Згідно відповіді Першої Київської державної нотаріальної контори від 11.01.2022 р. спадкова справа до майна померлого [PERSON] не заводилась. Відтак, [PERSON] на час смерті належало 1/3 частки квартири [ADDRESS] , та 1/2 частки, яка в порядку спадкової трансмісії перейшла після смерті батька [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Першої Київської державної нотаріальної контори Майхеркевич О.І. від 31.08.2022 р. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку квартири [ADDRESS] , оскільки не надано рішення суду про встановлення факту проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] не манеш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Стаття 1216 ЦК України передбачає те, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). За змістом ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7 передбачено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За таких обставин, єдиним способом реалізації позивачкою своїх спадкових прав після смерті [PERSON] є визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку. Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Прецендента практика ЄСПЛ містить принцип належного урядування . Цей принцип,як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі Москаль проти Польщі (Moskalv. Poland), п. 73). Стаття 1 Першого протоколу до конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції майном визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні законне сподівання на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі Стретч проти Сполученого Королівства (пункт 32). Законне сподівання на отримання активу також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має законне сподівання , якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі Копецький проти Словаччини (Kopecky v. Slovakia). Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний в практиці Європейського суду, отримане (хоча і не оформлений належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям майно в розумінні ст. 1 Першого протоколу. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про можливість встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] , [INFO] , що помер [INFO] , в період з 12 грудня 2014 року по [INFO] та визнання за [PERSON] права власності на - 5/6 (п`ять шостих) частин квартири [ADDRESS] , загальною площею - 78,5 кв.м., житловою - 50,3 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , що помер [INFO] . На підставі викладено та

Outcome: partial