Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-31 00:00:00

\~ \~ \~ \~Представник позивача [PERSON] [PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ «Південно гірничо збагачувальний комбінат», в якому просить: стягнути з АТ «Південно гірничо збагачувальний комбінат» на користь позивача за спричинену моральну шкоду у зв`язку із ушкодженням здоров`я на виробництві, грошові кошти в сумі 227 500,00 грн. 00 коп., без урахування утримання з цієї суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та інших обов`язкових платежів. \~ \~ \~ \~В обґрунтування позову наводить наступне. [PERSON] (далі позивач) працював на АТ «Південно гірничо збагачувальний комбінат» (далі - відповідач, АТ «ПІВДГЗК», підприємство), у шкідливих умовах праці понад 37 років, на посадах: учня помічника машиніста екскаватора, рудника Криворізького Південного ГЗК (23.07.1982р. - 01.02.1983р.); помічника машиніста екскаватора, рудоуправління Криворізького Південного ГЗК (01.02.1983р.- 01.03.1991р.); машиніста екскаватора, рудоуправління ПАТ «ПівдГЗК» (01.03.1991р.-23.07.2019р.). На підставі санітарно-гігієнічної характеристики умов праці від 11.05.2016р. №2/2-11-3/1299, наданої Головним державним санітарним лікарем м. Кривого Рогу, медичним висновком лікарсько-експертної комісії ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 07.05.2019р. №772, позивачу було встановлено професійне захворювання: «Вібраційна хвороба другої стадії від дії виробничої вібрації з церебрально - периферичним ангіодистонічним синдром, ускладненим енцефалопатією з вестибулярною недостатністю, гіпертонічною хворобою ІІ стадії, та ішемічною хворобою серця, з вазомоторно- трофічними порушеннями на кистях, у поєднанні полірадикулопатією попереково-крижовою L5- S1 та шийно С6-С7, вираженим статико-динамічними порушенням, стійким больовим синдромом, двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня), остеоартрозом у поєднанні з періартрозом ліктьових (ПФ першого-другого ступеня) і колінних суглобів (ПФ другого ступеня) суглобів. Виходячи з п.13 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 31.12.2020 р. (далі Акт), наявність шкідливих умови праці машиніста екскаватора рудоуправління «ПІВДГЗК» [PERSON] , відносяться: за параметрами вібрації (загальної) - до 3 класу 2 ступеня «шкідливі», за параметрами вібрації (локальної) - до 3 класу 1 ступеня «шкідливі», по вмісту в повітрі робочої зони речовин фіброгенної дії - до 3 класу 3 ступеня «шкідливі», за показниками важкості праці - до 3 класу 3 ступеня «шкідливі», по рівню шуму - до 3 класу 2 ступеня «шкідливі», по мікроклімату - до 3 класу 2 ступеня «шкідливі». Загальна оцінка умов праці працівника відноситься - до 3 класу 3 ступеня «шкідливі». Відповідно до п.16 Акту, хронічне професійне захворювання (отруєння) виникло за таких обставин. Працюючи машиністом екскаватора РУ (01.03.1991-23.07.2019) в ПАТ «ПІВДГЗК» [PERSON] підпав під вплив вібрації, рівень якої, перевищував ГДР, внаслідок недосконалості робочого місця. Працюючи помічником машиніста екскаватора РУ (01.02.1983-01.03.1991) в ПАТ ««ПІВДГЗК» [PERSON] також виконував роботи пов`язані з впливом вібрації, рівень, якої перевищував ГДР. Причинами виникнення професійного захворювання позивача згідно з п.17 Акту, слугували: Еквівалентний рівень загальної вібрації перевищував нормативний на 2-7 дБ (103-108 дБ при ГДР 101 дБ) та на 3 дБ (62 дБ при ГДР 59дБ), еквівалентний рівень локальної вібрації перевищує нормативний на 2 дБ (114 дБ при ГДР 112 дБ). Таким чином, комісією з розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання було встановлено, що внаслідок тривалої праці (понад 32 років) в шкідливих умовах праці на АТ «ПІВДГЗК», [PERSON] втратив своє здоров`я та працездатність і набув професійне захворювання. \~ \~ \~ \~Виходячи з Постанови Верховного Суду України від 18 квітня 2012 року у справі № 6-26цс12, яка має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин та в силу ст. ст. 214, 360-7 ЦПК Україну, спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке є чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Нормами Конституції України, зокрема, ст.ст.21, 43, передбачені права працівників на охорону їх життя та здоров`я у процесі трудової діяльності, на належні, безпечні і здорові умови праці. У відповідності до ст.153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Власник або уповноважений ним орган не вправі вимагати від працівника виконання роботи, поєднаної з явною небезпекою для життя, а також в умовах, що не відповідають законодавству про охорону праці. У разі неможливості повного усунення небезпечних і шкідливих для здоров`я умов праці власник або уповноважений ним орган зобов`язаний повідомити про це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, який може дати тимчасову згоду на роботу в таких умовах. Згідно зі ст. 158 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний вживати заходів щодо полегшення і оздоровлення умов праці працівників шляхом впровадження прогресивних технологій, досягнень науки і техніки, засобів механізації та автоматизації виробництва, вимог ергономіки, позитивного досвіду з охорони праці, зниження та усунення запиленості та загазованості повітря у виробничих приміщеннях, зниження інтенсивності шуму, вібрації, випромінювань тощо. Крім того, у ст. 21 ЗУ «Про охорону праці» міститься аналогічні вимоги та зазначено, що роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. У відповідності до ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення незалежних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Враховуючи викладене вище, АТ «ПІВДГЗК», не створило безпечних і нешкідливих умов праці, не виконувало передбачені законом і нормативними актами норми охорони праці, гігієнічні регламенти і нормативи, не приймало заходів для облегшення або зменшення впливу шкідливих факторів на робочих місцях, що призвело до завдання [PERSON] моральної шкоди. Відповідно до ст.23 ЦК України, ст. 173 КЗпП України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язана з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Згідно з ч.1 ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. В силу норм абз.1 п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зі змінами і доповненнями (далі Постанова Пленуму ВСУ № 4), у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, зокрема, в чому полягає ця шкода, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004р. № 1-рп/2004 встановлено: «...4.1. Відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання...». Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 р. №20 рп-08 по справі № 1-32/2008 встановлено, що громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мають право на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 1167 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП України за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Оскільки професійне захворювання у позивача виникло внаслідок порушень норм охорони праці, припущених підприємством, де він працював, то заподіяна моральна шкода випливає з трудових правовідносин і має відшкодовуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці. Зазначає, що факт вини відповідача підтверджується актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 04.06.2019р., медичним висновком лікарсько-експертної комісії ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 07.05.2019р. №772, санітарно-гігієнічною характеристикою умов праці від 11.05.2016 №2/2-11 -9/1299. Дані документи вказують на причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою відповідача і заподіяною позивачу шкодою як суб`єкту трудових відносин. В даному конкретному випадку позивач втратив своє здоров`я, що спричиняє йому фізичні та моральні страждання, та вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає в наступному. За довідками МСЕК від 23.07.2019р. серії 12 ААА № 054808 та серії 12 ААБ №017410, Позивачу була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 60% (вібраційна хвороба) та 3 група інвалідності, безстроково. Відповідно до рекомендацій МСЕК Позивач потребує «забезпечення лікарськими засобами, виробами медичного призначення, санаторно-курортним лікуванням», протипоказана важка фізична праця, в умовах вібрації. Отже, внаслідок отримання професійного захворювання позивач, не має змоги вести звичне життя, тому що змушений постійно перебувати на обліку у ЛПЗ, приймати ліки, бо без них його стан погіршується. Позивач відчуває ниючий біль попереково-крижовому відділах хребта з іррадіацією в ліву ногу, що посилюється при помірному фізичному навантаженні, різких нахилах, обертах, періодичний біль та хрускіт шийному відділі хребта з іррадіацією в потилицю та руки, періодичне затерпання рук, біль у плечових, колінних і ліктьових суглобах, періодичне підвищення АТ, запаморочення, головний біль, періодичний біль у серці, кашель, задишку при фізичному навантаженні. Факт зазначених фізичних страждань документально підтверджується висновками спеціалістів. Настання негативних змін у житті позивача, окрім неможливості відновлення його стану здоров`я, який він мав до виникнення професійного захворювання, обумовлене істотним погіршенням психологічного аспекту життя позивача. Через хворобу [PERSON] не може належним чином слідкувати за побутом вдома, самостійно виконувати різні дії, які потребують фізичного навантаження у господарстві, це доводиться робити його близьким людям, що викликає неприхований осуд з боку оточуючих. Життя позивача змінилося назавжди, відповідно до Індивідуальної програми реабілітації інваліда №469 від 23.07.2019р. (п.16) відновлення обмеження життєдіяльності часткове. Перспектива в майбутньому переносити ще сильніший біль, постійно лікуватись спричиняє йому моральні страждання. З метою уникнення подальшого прогресування хвороби, попередження розвитку більш тяжких захворювань, які дуже часто виникають при загостренні професійних захворювань, та для того, щоб покращити свій емоційний стан, Позивачу потрібно активно підтримувати своє здоров`я. Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини факту душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Згідно з положеннями Постанови Пленуму ВСУ №4, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Розраховуючи суму моральної компенсації виходить з наступних міркувань. Оцінка моральної шкоди є річ глибоко суб`єктивна та позивач сам визначає, яка саме сума може бути достатньою, щоб компенсувти шкоду за всі моральні та фізичні страждання, нанесені позивачу відповідачем порушенням його права на безпечні умови праці. В даний час визначений законом розмір мінімальної заробітної плати складає 6 500,00 грн. Позивач оцінює розмір моральної шкоди, заподіяної професійним захворюванням, отриманим ним при виконанні трудових обов`язків, у розмірі 35-ти мінімальних розмірів заробітних плат: 6 500,00грн. х 35 = 227 500,00 грн. Зазначає, що свої моральні і душевні страждання позивач, виходячи з критеріїв розумності та справедливості, оцінює в 227 500,00 грн. Згідно з п.3 ч. 1 ст. 268 ЦК України - відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з ушкодженням здоров`я, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності. \~ \~ \~ \~Позивач в судове засідання не з`явився про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. \~ \~ \~ \~Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовну заяву повністю, просив задовольнити. При цьому підтвердив зміст відповіді на відзив, в якій зазначено наступне. Стосовно посилання відповідача на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу у важки та шкідливих умовах праці Так, нормами Конституції України, зокрема, ст.ст.21, 43, 46, передбачені права працівників на охорону їх життя та здоров`я у процесі трудової діяльності, на належні, безпечні і здорові умови праці. У відповідності до ст.153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Власник або уповноважений ним орган не вправі вимагати від працівника виконання роботи, поєднаної з явною небезпекою для життя, а також в умовах, що не відповідають законодавству про охорону праці. Згідно зі ст. 158 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний вживати заходів щодо полегшення і оздоровлення умов праці працівників шляхом впровадження прогресивних технологій, досягнень науки і техніки, засобів механізації та автоматизації виробництва, вимог ергономіки, позитивного досвіду з охорони праці, зниження та усунення запиленості та загазованості повітря у виробничих приміщеннях, зниження інтенсивності шуму, вібрації, випромінювань тощо. Крім того, у ст. 21 ЗУ «Про охорону праці» міститься аналогічні вимоги та зазначено, що роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. У відповідності до ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення незалежних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці не знімає з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку. Те ж саме стосується і додаткових відпусток та інших пільг і компенсацій, про які зазначає відповідач. Факт незабезпечення відповідачем позивачу безпечних та нешкідливих умов праці як причина виникнення професійного захворювання позивача встановлений Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 04.06.2019р., який Відповідачем не оскаржувався та є дійсним, у зв`язку з чим, зазначені доводи Відповідача є беззмістовними. Відповідач вважає, що позивачем не наведено належних підстав для відшкодування моральної шкоди Відповідно до ст.23 ЦК України, ст. 173 КЗпП України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язана з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Згідно з ч.1 ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 року №20 рп-08 по справі № 1-32/2008 встановлено, що громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мають право на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 1167 ЦКУ та ст. 237-1 КЗпПУ за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004р. № 1-рп/2004 передбачено: «4.1. Відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання..». Виходячи з викладеного вище, оскільки професійне захворювання у позивача виникло внаслідок порушень норм охорони праці, припущених підприємством, де він працював, то заподіяна моральна шкода випливає з трудових правовідносин і має відшкодовуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці. Тож, з огляду на положення діючого законодавства та усталену судову практику, факт спричинення моральної шкоди в даних правовідносинах не потребує додаткового обґрунтування доказами, про які зазначає скаржник. В даному випадку, факт вини відповідача підтверджується актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 04.06.2019р., медичним висновком лікарсько-експертної комісії ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 07.05.2019р. №772, санітарно-гігієнічною характеристикою умов праці від 11.05.2016 №2/2-11 -9/1299. Таким чином, твердження відповідача про відсутність доведення позивачем наявності моральної шкоди спростовуються наявними у справі доказами. Щодо тверджень відповідача про необґрунтованість суми позову За довідками МСЕК від 23.07.2019р. серії 12 ААА № 054808 та серії 12 ААБ №017410, Позивачу була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 60% (вібраційна хвороба) та 3 група інвалідності, безстроково. Відповідно до рекомендацій МСЕК Позивач потребує «забезпечення лікарськими засобами, виробами медичного призначення, санаторно-курортним лікуванням», протипоказана важка фізична праця, в умовах вібрації. Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини факту душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Згідно з положеннями Постанови Пленуму ВСУ №4, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю та спокою особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Оцінка моральної шкоди є річ глибоко суб`єктивна та позивач сам визначає, яка саме сума може бути достатньою, щоб компенсувати шкоду за всі моральні та фізичні страждання, нанесені позивачу відповідачем порушенням його права на безпечні умови праці. Користуючись зазначеним правом на самостійне визначення суми відшкодування моральної шкоди, в позові було наведено наступний розрахунок: Позивач оцінює розмір моральної шкоди, заподіяної професійним захворюванням, отриманим ним при виконанні трудових обов`язків, у розмірі 40-ти мінімальних розмірів заробітних плат: 6 500,00грн. х 35 = 227 000,00 грн. Зазначена сума за спричиненні моральні страждання також ґрунтується на сталій судовій практиці, так, наприклад: Постанову Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 375/2051/18, визнано домірним грошове відшкодування моральної шкоди у сумі 400 000,00 грн. за умови втрати ним 90% професійної працездатності Постановою Верховного Суду від 14 листопада 2019 року у справі № 522/3388/18, визнано розумним, виваженим та справедливим грошове відшкодування моральної шкоди у сумі 233 000,00 грн., яке стягнуто з відповідача-роботодавця на користь позивача при втраті ним 75% професійної працездатності, рішенням суду, яке набрало законної сили 07.10.2021р. у справі №213/970/21 на користь позивача за спричинену моральну шкоду у наслідок набутого професійного захворювання зі встановленою втратою працездатності 60%, з відповідача стягнуто 210 000,00 гривень; рішенням суду, яке набрало законної сили 27.04.2021р. у справі №210/6667/20 на користь позивача за спричинену моральну шкоду у наслідок набутого професійного захворювання зі встановленою втратою працездатності 70%, з відповідача стягнуто 240 000,00 гривень; рішенням суду, яке набрало законної сили 03.03.2022р. у справі №212/9792/21 на користь позивача за спричинену моральну шкоду зі встановленою втратою працездатності 35%, з відповідача стягнуто 140 000,00 гривень. На думку позивача, враховуючи усталену судову практику (зокрема рішення наведені вище), вказаний розрахунок в повній мірі відповідає тяжкості та характеру шкоди, про наявність якої він стверджує, а також принципам розумності, справедливості та співрозмірності. \~ \~ \~ \~Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі. Пояснила, що вина підприємства не доведена. Не доведена наявність моральних страждань, коли позивач влаштовувався на роботу, то він знав про умови праці на підприємстві. При цьому підтвердила зміст відзиву, в якому навела наступне. Так, представник позивач мотивує вимоги тим, що позивач працював у відповідача, у шкідливих умовах праці понад 37 років, на посадах: учня помічника машиніста екскаватора, рудоуправління Криворізького Південного ГЗК (23.07.1982-01.02.1983); помічника машиніста екскаватора, рудоуправління Криворізького Південного ГЗК (01.02.1983-01.03.1991); машиніста екскаватора, рудоуправління ПАТ «ПівдГЗК» (01.03.1991-23.07.2019). В наслідок тривалої дії шкідливих факторів виробничого середовища у Позивача виникло професійне захворювань за діагнозом: «Вібраційна хвороба другої стадії від дії виробничої вібрації з церебрально -периферичним ангіодистонічним синдром, ускладненим енцефалопатією з вестибулярною недостатністю, гіпертонічною хворобою II стадії, та ішемічною хворобою серця, з вазомоторно- трофічними порушеннями на кистях, у поєднанні полірадикулопатією попереково-крижовою Ь5- Б1 та шийно С6-С7, вираженим статико-динамічними порушенням, стійким больовим синдромом, двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня), остеоартрозом у поєднанні з періартрозом ліктьових (ПФ першого-другого ступеня) і колінних суглобів (ПФ другого ступеня) суглобів.». 23.07.2019 позивачу вперше встановлено 60% втрати професійної працездатності та 3 група інвалідності, безстроково. У позовній заяві, представника позивача зазначає, що настання негативних змін у житті позивача, окрім неможливості відновлення його стану здоров`я, який він мав до виникнення професійного захворювання, обумовлене істотним погіршенням психологічного аспекту життя позивача. Через хворобу [PERSON] не може належним чином слідкувати за побутом вдома, самостійно виконувати різні дії, які потребують фізичного навантаження у господарстві, це доводиться робити його близьким людям, що викликає неприхований осуд з боку оточуючих. Життя позивача змінилося назавжди, відповідно до Індивідуальної програми реабілітації інваліда №469 від 23.07.2019р. (п. 16) відновлення обмеження життєдіяльності часткове. Перспектива в майбутньому переносити ще сильніший біль, постійно лікуватись спричиняє йому моральні страждання. Представник позивача вважає, що внаслідок професійного захворювання позивачу завдано моральних страждань, суму компенсації за моральні страждання останній оцінює у 227 500,00 грн. АТ «ПІВДГЗК» вважає позовні вимоги представника позивача необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі з огляду на наступне. Так, представник позивача мотивує позовні вимоги тим, що працюючи в АТ «ПІВДГЗК» тривалий час позивач підпадав впливу шкідливих факторів що призвели до виникнення у останнього професійних захворювань. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, визначених п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ст. ст. 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У якості доказів позовних вимог представник позивача надав наступні документи: копія акта розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 04.06.2019 за формою П-4; копія довідки МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, серія 12 ААА №054808 від 23.07.2019; копія довідки МСЕК про встановлення групи інвалідності серія 12 ААБ №017410 від 23.07.2019; копія індивідуальної програми реабілітації інваліда №469 вікова категорія від 18 років і старше від 23.07.2019; копії медичного висновку лікарсько-експертної комісії ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» про наявність (відсутність) хронічного професійного захворювання від 07.05.2019 №772; копія трудової книжки. Щодо акту розслідування професійного захворювання (отруєння) Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 22.06.2021 за формою П-4, встановлені причини виникнення у позивача професійного захворювання. Крім того, відповідно до п. 12 Акту, загальний стаж роботи позивача складає 41 рік 4 місяці, а в умовах впливу шкідливих факторів 36 років 4 місяці. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до абз.2 ст.5 ЗУ «Про охорону праці» роботодавець, під час укладання трудового договору повинен проінформувати працівника під розписку про умови праці та про наявність на його робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, можливі наслідки їх впливу на здоров`я та про права працівника на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до законодавства і колективного договору. Згідно ст. 7 ЗУ «Про охорону праці» працівники, зайняті на роботах з важкими та шкідливими умовами праці, безоплатно забезпечуються лікувально-профілактичним харчуванням, молоком або рівноцінними харчовими продуктами, газованою солоною водою, мають право на оплачувані перерви санітарно-оздоровчого призначення, скорочення тривалості робочого часу, додаткову оплачувану відпустку, пільгову пенсію, оплату праці у підвищеному розмірі та інші пільги і компенсації, що надаються в порядку, визначеному законодавством. Так, позивач при прийняті на роботу, був повідомлений про наявність шкідливих факторів на його робочому місці без яких неможливий технологічний процес на гірничому підприємстві, та був повідомлений про пільги та компенсації які він буде отримувати за роботу в таких умовах. Отже, позивач усвідомлюючи наявність шкідливих та небезпечних виробничих факторів на робочому місці, що безпосередньо пов`язані із використанням обладнання, машин та механізмів, все одно реалізувала своє право на працю саме в шкідливих умовах праці та тривалий час, а саме: 36 років 4 місяці 7 днів, пропрацював у відповідача, що підтверджується довідкою АТ «ПІВДГЗК від 27.05.2022 №45, яка додається до відзиву. Крім того, позивач пропрацював у важких та шкідливих умовах праці більше 36 років, не зважаючи на те, що для отримання права на пенсію на пільгових умовах, відповідно до п. а) ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» йому було достатньо пропрацювати в таких умовах лише 10 років. Отже, позивач не лише знав про шкідливі умови без яких неможлива конкретна робота на гірничому підприємстві, але й свідомо продовжував працювати в таких умовах тривалий час, отримуючи за це відповідні пільги, компенсації та оплату праці у підвищеному розмірі. Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про охорону праці», працівник має право відмовитися від дорученої роботи, якщо створилася виробнича ситуація, небезпечна для його життя чи здоров`я або для людей, які його оточують, або для виробничого середовища чи довкілля. Він зобов`язаний негайно повідомити про це безпосереднього керівника або роботодавця. Так, згідно п.13 Санітарно-гігієнічної характеристики умов праці [PERSON] , складаної відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке міськрайонне управління головного управління Держсанепідслужби у Дніпропетровській області» від 11.05.2016 за вих. №2/2-11-3/1299, доданої представником позивача до позовної заяви, яка була підставою для складання Акта розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 04.06.2019, вбачається що позивачу ще в 2011 році під час проходження періодичного медичного огляду було встановлено діагноз «Гіпертензивне серце СнО, Дифузний кардіосклероз», який повторно було підтверджено в 2012-2015 роках та «Попереково-крижова радикулопатія». При цьому, не зважаючи на погіршення стану здоров`я позивач продовжував працювати на займаній посаді. Крім того, згідно анамнезу захворювання викладеного в медичному висновку лікарсько-експертної комісії ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» про наявність (відсутність) хронічного професійного захворювання (отруєння) від 07.05.2019 №772, доданого представником Позивача до позовної заяви, вбачається, що починаючи з 2006 року [PERSON] скаржився на відчуття затерпання в руках, біль у поперековому віддаленні хребта, вегетативна, д-з: вегетативна поліневралгія, ломбалгія. З 2015 року стан здоров`я погіршився, покращення стану здоров`я не відмічалось. Таким чином, з вищевказаного вбачається, що позивач не дбав належним чином про особисте здоров`я, значно перевищив необхідний для отримання права на пільгову пенсію час роботи у шкідливих та важких умовах; при цьому позивач знав про їх негативний вплив на його здоров`я та навмисно не вчиняв заходів для усунення спричинення шкоди своєму здоров`ю, наприклад переведення на іншу, менш шкідливу роботу в межах професії. Таке безвідповідальне ставлення [PERSON] до свого здоров`я у результаті призвело до встановлення йому професійного захворювання. В даному випадку покладати провину лише на АТ «ПІВДГЗК», є безпідставним, оскільки зі свого боку АТ «ПІВДГЗК» повідомило позивача про наявність шкідливих факторів на його робочому місці, та виконувало всі вимоги законодавства та колективного договору, щодо компенсації за роботу в таких умовах та забезпечував працівника засобами колективного та індивідуального захисту. З викладеного вбачається, що саме перевищений термін роботи позивача в шкідливих умовах праці призвели до встановлення у йому професійного захворювання. Крім того, ч.1 ст. 1167 ЦК України, передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Тобто, вказана норма передбачає можливість відшкодування моральної шкоди виключно за наявності вини особи, яка її заподіяла. Отже, для відшкодування шкоди у зв`язку із каліцтвом працівника, або іншим ушкодженням його здоров`я, поряд із іншим, має бути встановлена вина особи, яка її заподіяла. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди (немайнової шкоди) підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Таким чином, при відшкодуванні моральної шкоди необхідно встановити винні дії відповідача. В той же час, звертає увагу суду, що у пункті 19 акта розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 04.06.2019, не вказано конкретних посадових осіб AT «ПІВДГЗК», які відповідальні за виникнення професійного захворювання у позивача. Відповідно до ст.ст. 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Ч. 1 ст. 76 ЦПК України говорить, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи вищевикладене, Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 04.06.2019 за формою П-4 не є належним доказом на підтвердження наявності моральних страждань позивача, оскільки він лише підтверджує виявлення у позивача професійного захворювання для встановлення йому у зв`язку із цим стійкої втрати професійної працездатності, та не підтверджує моральних страждань Позивача, а також не містить доказів наявності вини АТ «ПІВДГЗК» у заподіянні вказаних страждань, і як наслідок відповідальності Товариства за заподіяння моральної шкоди позивачу. В обґрунтування своїх позовних вимог представник позивача посилається на довідки МСЕК, якими позивачу первинно та безстроково встановлено 60% втрати професійної працездатності та 3 група інвалідності. Довідки МСЕК, на які посилається позивач, не можуть бути взяті як докази заподіяння [PERSON] моральних страждань, оскільки вони надають позивачу право на отримання одноразової допомоги та виплату щомісячних страхових виплат, що відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» здійснює Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України Дніпропетровської області. Крім того, вказані довідки МСЄК не свідчать про наявність у позивача моральних страждань таких як: стрес, депресія чи інших негативних проявів психологічного стану. Довідки МСЄК, є лише документами, що підтверджують втрату фізичного здоров`я у позивача, але жодним чином не можуть бути беззаперечним доказом заподіяння позивачу моральної шкоди. Таким чином, посилання представника позивача на вищезазначені документи, як на підставу для відшкодування моральної шкоди, є безпідставними. Із Медичного висновку лікарсько-експертної комісії ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» про наявність (відсутність) хронічного професійного захворювання від 07.05.2019 №772, доданого представником позивача до позовної заяви, вбачається, що позивач певний період часу знаходилась на обстеженні та лікуванні для встановлення йому професійного захворювання. Так, вказаний медичний документ містить дані клінічних обстежень позивача, анамнез захворювання, інші медичні висновки. Проте, вказаний документ не містять жодних даних щодо розладу здоров`я Позивача, пов`язаного з його психологічним станом, таких як: стрес, депресія чи інших негативних проявів психологічного стану, а тому не може бути належним доказом підтвердження наявності моральних страждань Позивача, спричинених професійними захворюваннями. Таким чином, посилання представника позивача на вказаний документ, як на підставу для відшкодування моральної шкоди, є безпідставним. Крім того, свої позовні вимоги представник позивач обґрунтовує, зокрема, положеннями ст. 2371 Кодексу законів про працю України. Відповідно до ст.2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. АТ «ПІВДГЗК» вважає, що положення статті 2371 КЗпП України не поширюються на правовідносини осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях, незалежно від форми власності та господарювання, і які підлягають загальнообов`язковому державному страхуванню, пов`язані з відшкодуванням моральної шкоди у зв`язку з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, які призвели до втрати працездатності. Вказана стаття містить у собі перелік юридичних фактів, які складають підставу виникнення правовідносин по відшкодуванню власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові. А саме, першим юридичним фактом є порушення власником законних прав працівника. До юридичного складу, що є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв`язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника. Однак, як вказано вище АТ «ПІВДГЗК» у повному обсязі та у відповідності до вимог чинного законодавства виконало свої зобов`язання щодо забезпечення здорових, безпечних та нешкідливих умов праці, зокрема і позивача, натомість, саме позивач не дбав про особисту безпеку під час виконання трудових обов`язків, що у результаті і призвело до виникнення в нього професійного захворювання. Із наведених представником позивача обставин не вбачається, яким саме чином АТ «ПІВДГЗК» порушило законні права та інтереси Позивача і як наслідок він отримав моральні страждання. Частиною 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4, передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тобто, для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити наступне: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Вищезазначене свідчить про те, що для відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійних захворювань, відсутні правові підстави, оскільки вину АТ «ПІВДГЗК» у заподіянні такої шкоди позивачу та протиправність діяння АТ «ПІВДГЗК» у визначеному законом порядку не встановлено, а позивачем не доведено наявності моральної шкоди, тому є підстави стверджувати, що причинний зв`язку між шкодою та протиправними діяннями відповідача відсутній. Щодо необґрунтованості суми розміру моральної шкоди АТ «ПІВДГЗК» не погоджується з розміром моральної шкоди у сумі 227 500,00 грн., яку просить стягнути представник позивача. Так, з приписів ч.3 ст.23 ЦК України вбачається, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Так, у позовній заяві не вказано, якими нормами представник позивача керувався для визначення розміру моральної шкоди, так представник позивача зазначив наступне: «Оцінка моральної шкоди є річ глибоко суб`єктивна та позивач сам визначає, яка саме сума може бути достатньою, щоб компенсувати шкоду за всі моральні та фізичні страждання, нанесені позивачу відповідачем порушенням його права на безпечні умови праці. В даний час визначений законом розмір мінімальної заробітної плати складає 6 500,00 грн. Позивач оцінює розмір моральної шкоди, заподіяної професійним захворюванням, отриманим ним при виконанні трудових обов`язків, у розмірі 35-ти мінімальних розмірів заробітних плат: 6 500,00грн. х 35 = 227 500,00 грн. Отже, свої моральні і душевні страждання позивач, виходячи з критеріїв розумності та справедливості, оцінює в 227 500,00 гривень....» На думку відповідача такий розрахунок розміру моральної шкоди є некоректним та необґрунтованим, оскільки не підтверджений жодним нормативно-правовим актом. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач вважає, що при визначенні розміру моральної шкоди, завданої позивачу, Суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути достатнім, для розумного задоволення потреб Позивача і не повинен призводити до його збагачення за рахунок відповідача. Отже, з огляду на вищевказане, просимо суд при ухваленні рішення у даній справі врахувати наступне: характер і обсяг фізичних та душевних страждань, вказаних представником Позивача в позовній заяві, визначені формально, без надання конкретних доказів які б підтверджували вказані страждання; позивач свідомо обрав роботу у шкідливих та важких умовах праці, розуміючи наслідки такої роби при цьому обираючи певні пільги замість свого здоров`я; заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 227 500,00 грн., є безпідставно завищеним та необґрунтованим, та таким що визначений без урахування засад розумності, виваженості та справедливості. За таких обставин відповідач вважає вимоги представника позивача, щодо стягнення з АТ «ПІВДГЗК» на користь [PERSON] , моральної шкоди спричиненої у зв`язку із ушкодженням здоров`я на виробництві, такими, що не відповідають вимогам діючого законодавства України, а отже і такими, що не підлягають задоволенню, а суму моральної шкоди, яка заявлена представником позивача необґрунтованою та такою, що не відповідає засадам розумності і справедливості. \~ \~ \~ \~02 серпня 2022 року до суду надійшли від представника відповідача заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено наступне. Так позивач стверджує «оскільки професійне захворювання у позивача виникло внаслідок порушень норм охорони праці, припущених підприємством, де він працював, то заподіяна моральна шкода випливає з трудових правовідносин і має відшкодовуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці. Тож, з огляду на положення діючого законодавства та усталену судову практику, факт спричинення моральної шкоди в даних правовідносинах не потребує додаткового обґрунтування доказами, про які зазначає скаржни». Так, відповідно до ст.2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Тобто, з вказаної норми вбачається, що для стягнення моральної шкоди позивач повинен довести факт порушення АТ «ПІВДГЗК» законних прав позивача, і як наслідок довести факт моральних страждань позивача. Із наведених позивачем обставин не вбачається, яким саме чином АТ «ПІВДГЗК» порушило законні права та інтереси позивача і як наслідок він отримав моральні страждання. Крім того, з акту розслідування хронічного професійного захворювання від 04.06.2019 та санітарно-гігієнічної характеристики умов праці від 11.05.2016 №2/2-11-3/1299, на які посилається позивач, як на доказ заподіяння моральних страждань, чітко вбачається, що факт заподіяння позивачу моральної шкоди не встановлювався. Позивачем не надано жодних доказів стосовно того, чи звертався позивач по допомогу до психіатра або приватного психологу чи проходив спеціальні реабілітаційні тренінги. Також, позивачем не надано жодних доказів втрати нормальних життєвих зав`язків, які можуть виражатися, наприклад: в позбавленні можливості відвідування спортивних секцій, гуртів, неможливості займатися улюбленим хобі та ін. Частиною 2 ст.77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи. А, частина 6 ст.81 ЦПК України говорить, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Отже, з огляду на вищесказане, позивачем не доведено факту порушення його законних права та інтересів, а посилання позивача на вищезазначені документи, як на підставу для відшкодування моральної шкоди, є безпідставними оскільки вони, є лише документами, що підтверджують втрату фізичного здоров`я у позивача, але жодним чином не можуть бути беззаперечним доказом заподіяння позивачу моральної шкоди. Так, позивач стверджує, що: «…Оцінка моральної шкоди є річ глибоко суб`єктивна та позивач сам визначає, яка сума може бути достатньою, щоб компенсувати шкоду за всі моральні та фізичні страждання, нанесені Позивачу Відповідачем порушенням його прав на безпечні умови праці…». В той же час, п. 9 вказаної Постанови передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Тобто, для визначення розміру відшкодування моральної шкоди судом враховується: характер та обсяг моральних страждань позивача; вид психічних страждань позивача (занепокоєння, нервозність, сором, приниження, страх, відчай); глибину моральних страждань (незначний душевний біль, значний, сильний, нестерпний); істотність змін у житті позивача, які є необхідними умовами при розгляді такої категорії справ, відповідно змісту п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частина 6 ст.81 ЦПК України говорить, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В той же час, представником позивача не надано жодних доказів які, б давали можливість встановити: характер та обсяг моральних страждань, глибину моральних страждань, істотність змін у житті позивача, а тому розмір моральної шкоди позивача є необґрунтованим. За таких обставин АТ «ПІВДГЗК» вважає вимоги позивача, щодо сплати йому моральної шкоди внаслідок ушкодження його здоров`я, такими, що не відповідають вимогам діючого законодавства України, а отже і такими, що не підлягають задоволенню. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні дослідженні наступні письмові докази: акт (а.с. 8-10), довідка МСЕК (а.с. 11, 12), довідка МСЕК (14-17), санітарно- гігієнічна характеристика умов праці (а.с. 18-21), висновок про умови праці (а.с. 22), медичний висновок (а.с. 23-24), копія трудової книжки (а.с. 25-27), довідка (а.с. 46). \~ \~ \~ \~Суд,\~

Outcome: partial