Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-25 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінфорс» звернулось до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості та просить суд стягнути на свою користь заборгованість за Договором від 07.07.2019р. №599899-А, що складається з: 7 000,00 грн. заборгованість за кредитом (тіло заборгованості), 6 930,00 грн. - заборгованість за відсотками, 3 486,00 грн. заборгованість за штрафними санкціями (штрафи, пені), яка була передана позивачу за Договором факторингу №40071779-16 від 12.09.2019р. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 15.11.2021р. відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідач направив до суду відзив, за яким просить відмовити в задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю та недоведеністю. Вказує на відсутність жодного доказу, який би підтвердив факт перерахування кредитних коштів на картковий рахунок, що належить відповідачу, і саме в такій сумі, яку зазначає позивач. Також вказує на те, що можливість стягнення пені та штрафів обмежується терміном з 20.10.2020р. по 20.10.2021р., виходячи з висновку Верховного Суду України у справі №6-116цс13 від 06.11.2013р. У той же час, починаючи з 01.03.2020р., позивач був позбавлений права нараховувати пеню та штрафи у відповідності до Закону України «Про споживче кредитування» внаслідок дії на території України карантину, встановленому КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби. Зазначає, що не підписував паспорт споживчого кредиту. Вважає, що посилання позивача на рішення Дніпровського районного суду міста Києва у справі №752/27112/21, яким нібито встановлено факт наявності заборгованості, це не що інше, як перекручування фактів, оскільки в даному рішенні немає згадки про встановлення розміру заборгованості, у цій справі вирішувалось питання щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, і суд встановив, що кредитний договір та розрахунок заборгованості не є тими документами, які підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Також відповідач вважає, що Кредитний договір №599899-А від 07.07.2019р. суперечить законодавству та обмежує його права, як споживача, оскільки встановлює вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Вимоги щодо сплати процентів у розмірі 6 930,00 грн. відповідач вважає незаконними, оскільки вони нараховані після спливу визначеного договором строку. Відповідач звертає увагу суду на те, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження переходу прав від ТОВ «СС Лоун». Позивач надав письмові пояснення щодо відзиву на позовну заяву, в яких зазначає, що за численними нормами чинного законодавства України та сталої практики суду процедура укладення електронного кредитного договору прирівнюється до підписання кредитного договору власноруч та має таку ж юридичну силу, що і власноручно підписаний. Щодо відступлення права вимоги, то відповідач був повідомлений про даний факт на електронну адресу. Стосовно витягу з реєстру боржників, зазначає, що уповноважені особи, якими був підписаний договір факторингу в силу тривалого проміжку часу від дати укладення договору факторингу, а саме 12.09.2019р. були змінені та не обіймаються відповідних посад, а витяг з додатку №1 був сформований на дату подання позовної заяви, тому підписання вказаного витягу з реєстру №1 відповідними повноважними особами не вбачалося за можливе. Крім того, як вказує позивач, на даний час не існує жодного рішення суду, яке набрало законної сили, за яким договір факторингу №4007177-16 від 12.09.2019р. був визнаний недійсним. Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом встановлено наступне. Предметом розгляду в даній справі є вимоги про стягнення заборгованості (7 000,00 грн. за кредитом, 6 930,00 грн. за відсотками, 3 486,00 грн. за штрафними санкціями), право вимоги за якою було передано, як вказує позивач, від ТОВ «СС Лоун» за Договором факторингу №40071779-16 від 12.09.2019р. Так, в матеріалах справи наявний Договір факторингу №40071779-16 (про відступленні права грошової вимоги за цивільно-правовими угодами, укладеними з боржниками з використанням положень Закону України «Про електронну комерцію») від 12.09.2019р., який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінфорс», як фактором, так Товариством з обмеженою відповідальністю «СС Лоун», як клієнтом. Згідно з п. 1.1. Договору факторингу за цим Договором фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт зобов`язується відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за яким настав, до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (сума наданого кредиту чи позики), проценти, комісію, неустойку (пеня, штраф) та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі прав грошових вимог, який формується згідно Додатку №1 та є невід`ємною часткою Договору. Пунктом 1.2. Договору факторингу визначено, що перехід від клієнта до фактора прав грошової вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами реєстру прав грошових вимог згідно Додатку №1, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває права грошових вимог. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками реєстр прав грошових вимог підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав грошових вимог та є невід`ємною частиною цього Договору. За пунктом 1.3. Договору факторингу клієнт зобов`язується протягом 10 робочих днів з дня підписання реєстру прав грошових вимог направити підготовлені за формою згідно Додатку №3 до цього Договору письмові повідомлення боржникам про відступлення клієнтом права грошової вимоги та розмістити в електронному кабінету боржника інформацію про відступлене клієнтом право грошової вимоги до боржника за цим Договором. 12.09.2019р. сторони Договору факторингу підписали Акт приймання- передачі розширеного реєстру прав грошових вимог щодо цивільно-правових договорів станом на 12.09.2019р. до Реєстру прав грошових вимог б/н від 12.09.2019р. Також цього ж дня підписали Акт приймання-передачі документів, що підтверджують право грошової вимоги. У відповідності до ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язання в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 516 Цивільного кодексу України зміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про зміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Так, у Договорі факторингу, зокрема його п. 1.2., визначено, що документом, який підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав грошових вимог є підписаний сторонами та скріплений їх печатками реєстр прав грошових вимог. Вказаного документу позивачем не надано до матеріалів справи. При цьому додано витяг з Додатку №1 до Договору факторингу №40071779-16 від 12.09.20109р. «Реєстр прав грошових вимог», який суд не може прийнятий як належний доказ, що підтверджує факт передачі права вимоги до відповідача, оскільки він не відповідає вимогам, встановленим для відповідних документів, а саме витягів. Доводи позивача про те, що уповноважені особи, якими був підписаний договір факторингу, в силу тривалого проміжку часу від дати укладення цього договору, а саме 12.09.2019р., були змінені та не обіймають відповідних посад, а витяг з додатку №1 був сформований на дату подання позовної заяви, тому підписання вказаного витягу з реєстру №1 відповідними повноважними особами не вбачається за можливе, не беруться судом до уваги, виходячи з наступного. Так, правила виготовлення, оформлення та видачі витягів з документів можна знайти у відповідних нормативно-правових актах сфери діловодства, наприклад, Правилах організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015р. №1000/5, зареєстровані 22.06.2015р. за №736/27181. У вказаних правилах (п. 12 розділу 11) зазначено, зокрема, що у витягу відтворюється реквізит «Підпис» (без особистого підпису), проставляються відмітки про засвідчення копії та відбиток печатки служби діловодства. Таким чином, незважаючи на те, що посадові особи, які підписували Договір факторингу та реєстр прав грошових вимог не обіймають на даний час відповідних посад, відмітку про засвідчення копії на витягу та відбиток печатки мала проставити відповідна уповноважена особа позивача. Разом з тим, як вбачається, наданий позивачем реєстр прав грошових вимог має вигляд роздрукованого документа жодним чином не засвідченого та без проставлення печатки, тобто не містить необхідних відміток. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суда відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відтак, з огляду на встановлені судом обставини, а також наявні в матеріалах докази, враховуючи норми закону, які регулюють спірні правовідносини, суд прийшов до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, з огляду на що є підстави для відмови в їх задоволенні. У відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір залишається за відповідачем.

Outcome: dismissed