Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, які були прийняті судом, просить припинити право власності [PERSON] на 1/6 частку у праві на житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] ; визнати за нею право власності на 1/6 частку у праві на житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] в порядку ст. 365 ЦК України. В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником 5/6 (п`яти шостих) часток, а відповідач є власником 1/6 (однієї шостої) частки у праві власності на зазначений вище будинок з надвірними будівлями. На цей час фізичний знос будинку становить на рівні 35%, який проявляється в застарілих конструктивних елементах будівлі, незручності планування, невідповідності сучасним вимогам. Елементи будівлі потребують ремонту, який є найдоцільнішим на цій стадії зносу. Відповідач не приймає ніякої участі в ремонті, підтриманні технічного стану будинку з надвірними будівлями, а без згоди відповідача вона позбавлена можливості проведення капітального ремонту будинку, оскільки право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Частка відповідача у будинку з надвірними будівлями є незначною -1/6 частка. Згідно технічного паспорту на житловий будинок, житлова площа його складає 35 кв.м., тобто на частку відповідача припадає лише 5, 8 кв.м. Загальна площа будинку становить 58, 90 кв.м. На частку відповідача припадає лише 9, 8 кв.м. в загальній площі будинку. Частка, що належить відповідачу, з врахуванням її кількісного значення в квадратних метрах від загальної та житлової площі будинку не може бути виділена в натурі - шляхом виділення окремої площі, ізольованої від приміщення іншого співвласника, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення: водопостачання, водовідведення, опалення тощо. Зазначеними обставинами також підтверджується неподільність будинку (річ є неподільною). Спільне володіння і користування майном є неможливе, оскільки вже тривалий час між ними існують стосунки, які важко назвати дружніми та родинними. Вони спільно з відповідачем не проживають, не ведуть спільного господарства; відповідач не бере ніякої участі у витратах, яких потребує утримання спірного будинку, не приймає ніякої участі у ремонті будинку та надвірних будівель, не несе витрати по сплаті за комунальні послуги. Припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника - відповідача, оскільки відповідач ніколи не користувався своєю часткою в спірному будинку, він фактично проживає за місцем своєї реєстрації - [ADDRESS] . Право власності на вказану квартиру зареєстровано на ім`я дружини відповідача - [PERSON] . Від відповідача надійшов відзив на позов, відповідно якого він зазначив, що пропозиція позивача про викуп його частки є неприйнятною, оскільки занадто занижена. Ніяких сварок між ними не було, тому вважає, що спільне проживання можливе. Він не має іншого житла у власності, оскільки квартира дружини належить їй на праві особистої приватної власності, тобто припинення права вланості на його частку завдасть йому істотної шкоди. Враховуючи викладене, просить відмовити в задоволенні позову. 03.12.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 24.02.2020 прийнято до розгляду уточнену позовну заяву. Ухвалою суду від 09.04.2020 призначено судову будівельно-технічну експертизу. Ухвалою суду від 18.06.2020 прийнято в провадження вказану цивільну справу поточним складом суду. Ухвалою суду від 14.08.2020 поновлено провадження по справі. Ухвалою суду від 30.10.2020 призначено судову оціночно-будівельну експертизу. Ухвалою суду від 16.06.2021 поновлено провадження по справі. 26 жовтня 2021 закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду, задоволено клопотання сторін про виклик свідків. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав клопотання про відкладення розгляду справи. Відповідач та його представник в судове сіданнія повторно не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причин неявки суду не повідомили. Щодо клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи суд зазначає наступне. Відповідно до ч.3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення учасників прави про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і реалізувати свої процесуальні права. За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається. Таким чином, на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами. Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Проте, суд зазначає, що клопотання представника позивача, який повторно не з`явився у судове засідання, про відкладення розгляду справи не є безумовною правовою підставою для відкладення розгляду справи. Так, процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки сторони до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, у відповідності до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки сторони, суд має право розглянути справу на підставі наявних доказів, якщо нез`явлення цієї сторони не є перешкодою для розгляду справи. Зазначена норма дисциплінує сторону, стимулює її належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо сторона не може взяти участь в судовому засіданні, вона має право подати заяву про розгляд справи за її відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи. Крім того, суд звертає увагу на те, що на даний час і карантинні обмеження, і, запровадження військового стану, не обмежують права учасників судового засідання на доступ до суду та дозволяють їм приймати участь у судових засіданнях по відеоконференцзв`язку за допомогою власних технічних засобів із власних приміщень. Проте, таких клопотань представником позивача не заявлялось. Отже, суд зазначає, що учасники справи повинні добросовісно використовувати надані процесуальні права, не зловживати ними та зобов`язані демонструвати готовність брати участь у судовому розгляді і утримуватися від використання методів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби, передбачені законом для прискорення процедури слухання, зокрема, розгляд справи в режимі відео конференції із використанням власних технічних засобів, а тому клопотання про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню. Також, суд вважає за можливе, враховуючи вищенаведені норми щодо добросовісного здійснення своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, розглянути справу за відсутності відповідача, його представника, та свідка зі сторони відповідача - [PERSON] , оскільки, по-перше, вказаний свідок неодноразово не з`являвся в судове засідання, причини неявки не повідомляла, по-друге, юридичну неспроможність показань цього свідка вплинути на будь-який результат розгляду справи, по-третє, достатню наявність доказів в матеріалах справи, по-четверте, повторну неявку відповідача та його представника в судове засідання, по-п`яте, розумні строки розгляду справи. Під час судового розгляду в судовому засідані були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] . Так, свідок [PERSON] зазначила, що є колишньою дружиною відповідача по справі. Де зараз мешкає відповідач, вона не знає. У нього не має ніякої власності. Квартира, в якій вони жили разом, є кооперативною та оформлена на неї. Відповідач не претендує на цю квартиру. Допитаний свідок [PERSON] зазначив, що є чоловіком позивача по справі. Відповідач по справі ніколи не приїзджав в спірний будинок, відтоді як одружився. Йому є де жити. Спірний будинок руйнюється, дах тече. У нього не має ключів від будинку. Наразі там ніхто не живе. Раніше вони з позивачем не сварились, але зараз у них виник кофлікт. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 5/6 (п`яти шостих) часток у праві власності на будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 26.02.2018 та договором дарування від 21.05.2018. 21 березня 2018 року [PERSON] приватний нотаріус Зміївського районного нотаріального округу Харківської області видала відповідачу - [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого [PERSON] належить 1\\6 частка у праві власності на будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] , що підтверджується листом приватного нотаріуса Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Лещенко Л.В. від 23.12.2019. 12 жовтня 2019 року представник позивача звернувся до відповідача з пропозицією викупити належну йому 1/6 частку у праві власності на будинок з надвірними будівлями. Відповідач отримав пропозицію 15 жовтня 2019 року, проте залишив її без позитивної відповіді. Відповідно до технічного паспорту житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] , його житлова площа складає 35 кв.м. Загальна площа будинку становить 58, 90 кв.м. Будинок складається з двох житлових кімнат розмірами 15,2 кв.м. та 19.8. кв.м., коридору - 7.5. кв.м., кухні - 9.6 кв.м., топкова - 6.8 кв.м. Надвірні будівлі складаютьс з: літної кухні, двох сараїв, вбиральні, гаражу, погрібу, навісу, свердловини. Згідно висновку експерта № 7915 від 15.06.2020 за результатами проведеної судової будівельно-технічної експертизи, розділити (виділити частку) будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] відповідно до часток співвласників (1/6 частка належить [PERSON] , 5/6 часток належить [PERSON] ), не надається можливим. Висновком експерта № 18191/3479/7861-7871 від 20.04.2021 за результатами проведеної судової оціночно-будівельної експертизи підтверджено, що ринкова вартість1/6 частки житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель [ADDRESS] складає 39011 грн. Вартість домоволодіння в цілому складає 234864 грн. Позивачем [PERSON] на депозитний рахунок суду була перерахована сума у розмірі 39011 грн. в рахунок вартості 1/6 частки спірного домоволодіння, яка належить відповідачу. 15.11.2021 [PERSON] листом повідомив [PERSON] про намір жити та користуватись спірним житловим будинком, надвірними будівлями. Згідно відповіді виконкому Нижньобишкинської сільської ради Зміївського району Харківської області від 15.01.2020 [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно із ч.ч. 1, 2, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В силу ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також ст.1 Протоколу №1 до неї передбачає право кожної фізичної або юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнають право держави на здійснення контролю за використанням власності з урахуванням загальних інтересів або для забезпечення стягнення податків, інших зборів чи штрафів. Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) зазначено, що: «висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Та обставина, що відповідач та її діти зареєстровані в іншому житловому приміщенні само по собі не є підставою для висновку про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, оскільки доказами по справі підтверджено, що таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам її сім`ї». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України та вказано, що «припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку». Таким чином, для можливості задоволення позову про припинення права особи на частку у спільному майні повинно бути доведено, що така частка є незначною і не може бути виділена в натурі; та/або річ є неподільною; та/або спільне володіння і користування майном є неможливим. Крім того, обов`язковою умовою такого припинення є вимога, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Так, виходячи з технічних характеристик спірного об`єкта нерухомості слід дійти висновку, що 1/6 частка спірного домоволодіння, яка належить [PERSON] є незначною та житловий будинок в цілому на даний час є неподільною річчю. Проте матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження неможливості спільного володіння і користування житловим будиноком (п.3 ч.1 ст. 365 ЦК України). Навпаки, за наданими в судовому засіданні показаннями чоловіка позивача - [PERSON] , в спірному житловому будинку позивач не проживає, отже слід констатувати про відсутність підстав, визначених п.3 ч.1 ст. 365 ЦК України. Доказів наявності у власності та/або користуванні відповідача [PERSON] іншого житла матеріали справи не містять. Разом з тим, розмір грошової компенсації в сумі 39011,00 грн, внесеної позивачем на депозитний рахунок суду не дасть відповідачу можливості придбати інше житлове приміщення. Сам по собі факт не проживання відповідача в спірному житловому будинку не свідчить про наявність у нього в постійному користуванні або власності іншого житла. Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці Європейський суд з прав людини напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. Європейський суд з прав людини констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що припинення права власності [PERSON] на частку у спільному майні, як про це заявлено згідно вимог позовної заяви, завдасть істотної шкоди його інтересам, тобто покладе на нього індивідуальний та надмірний тягар, а задоволення позову не буде пропорційним визначеним цілям, що є підставою для відмови в задоволенні даного позову. Зважаючи на вищевикладене в сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про припинення права власності відповідача на належну йому 1/6 частку у спірному будинку. За таких обставин, оскільки позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/6 частку спірного будинку могли бути задоволенні лише в разі задоволення вимоги про припинення права власності відповідача на належну йому 1/6 частку у спірному будинку, то такі вимоги також не підлягають до задоволення, як похідні. Таким чином, суд дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог, і, як наслідок, відмову в їх задоволенні в повному обсязі. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Враховуючи, що судом відмовлено в задоволенні позову, внесена позивачем на депозит суду сума в розмірі 39011,00 грн підлягає поверненню.

Outcome: dismissed