Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-04 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін у справі. Позивач [PERSON] звернулась до Заводського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Запорізький регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» Запорізької обласної ради про незаконне відсторонення від роботи, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову вказала, що працює фельдшером-лаборантом КДЛ у комунальному некомерційному підприємстві. Наказом відповідача від 01.02.2022 № 36/о «Про відсторонення від роботи» її відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 02.02.2022 року до усунення причин, що зумовили відсторонення. Підставами відсторонення відповідач вказав статтю 46 КУпП; наказ МОЗ України від 30.11.2021 року № 2664, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 16 грудня 2021 за № 1624/37246; статтю 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я»; статтю 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»; пункт 8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету України від 25.03.2015 року № 267 (в редакції від 24.01.2020 № 90), та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики. З наказом вона була ознайомлена та зробила примітку-запис: «Ознайомлена, не згодна, бо наказ порушує основи конституційного права». Вважає даний наказ таким, що порушує її права і свободи, гарантовані Конституцією України на працю. Зазначає, що Постанова КМУ від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідеміологічних заходів з метою запобігання з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» не прийнята на основі Конституції, не відповідає їй, а тому є незаконною. У зв`язку із тим, що на момент відсторонення її від роботи карантин був введений незаконно, тому накази МОЗ України № 2153 та 2664 також є нелегітимними. Крім того, щеплення від хвороби COVID-19 не включені до календаря профілактичних щеплень, відсутні у переліку профілактичних щеплень і таким чином не є обов`язковими, а затверджено лише «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. На сьогодні законодавством не встановлено окремого порядку про відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності у них щеплення від COVID-19. З цих підстав Наказ Відповідача вважає незаконним, тому просить визнати протиправним та скасувати наказ Відповідача від 01.02.2022 № 36/о «Про відсторонення від роботи», зобов`язавши Відповідача поновити порушені права Позивача шляхом допуску до роботи та виплати Позивачу невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи з 2 лютого 2022 року до часу фактичного виконання судового рішення, допустити негайне виконання судового рішення та стягнути судові витрати. 27.05.2022 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, яким представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що статтею 46 КЗпП України передбачена можливість відсторонення працівників від роботи лише у випадках, прямо передбачених законодавством. На підставі ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень працівники окремих професій, виробництв та організацій відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Відповідно до наказу МОЗ № 133 від 19.07.1995 р. та Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» COVID-19 є особливо небезпечною інфекційною хворобою, а Наказом МОЗ від 04.10.2021 № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Цим наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень. До позовної заяви не додані докази, що позивач має такий стан здоров`я, що є перешкодою для вакцинації. Відповідач видав оспорюваний наказ, оскільки це прямо передбачено законодавством та відповідає вимогам п. 41-6 постанови КМУ № 1236. Крім того, статтею 44-3 КУпАП передбачена відповідальність роботодавця за порушення правил щодо карантину людей. Отже право позивача на працю було обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки [PERSON] відмовилася від обов`язкового щеплення та не надала будь-яких доказів, що вона має такий стан здоров`я, який є перешкодою для вакцинації. З приводу чинності Наказу МОЗ від 04.10.2021 року № 2153, то станом на день прийняття спірного наказу (01.02.2022 року) наказ МОЗ був чинним, а станом на сьогодні даний Наказ лише зупинено, а не скасовано. 07.06.2022 на адресу суду надійшла відповідь на відзив позивача [PERSON] зі змісту якої вбачається, що позивач просить суд розглянути справу на підставі наявних у справі матеріалів без урахування відзиву на позов, адже позивач сумнівається у легітимності адвоката Бєлікова О.С. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2022 року позовну заяву [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства «Запорізький регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» Запорізької обласної ради про незаконне відсторонення від роботи, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу залишено без руху. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26.04.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала повністю, надала пояснення аналогічні викладеним в позові. Додатково пояснила, що перед винесенням оспорюваного наказу їй на електронну пошту надійшов Наказ № 164/АГ від 28.12.2021 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19». З приводу якого вона направила заяву на ім`я директора КНП «Запорізький регіональний ФКЛДЦ» ЗОР, де вказала, що примусовий обов`язок проводити вакцинацію порушує її конституційні права. Зважаючи на всі обставини просить задовольнити позов. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, з підстав викладеним у відзиві, просить відмовити в задоволенні позову. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку про безпідставність позовних вимог виходячи з наступного. Фактичні обставини встановлені судом. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] працює фельдшером-лаборантом КДЛ у Комунальному некомерційному підприємстві «Запорізький регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» Запорізької обласної ради, що було визнано відповідачем, тому на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Наказом «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19» № 164 /АГ від 28.12.2021 року було встановлено довести до відома підлеглих працівників, а в подальшому попередити про відсторонення від роботи, якщо не нададуть копію сертифікату про щеплення проти COVID-19 або медичний висновок про наявність абсолютних протипоказань до вакцинації проти COVID-19 (термін дії до 31.12.2021 року та до 31.01.2021 року). Також наказом було встановлено підготувати проекти наказів про відсторонення з 31.01.2022 від роботи працівників КНП «Запорізький регіональний ФКЛДЦ» ЗОР, які станом на 25.01.2022 не пред`явили копії сертифікатів проти щеплення або медичну довідку про наявність протипоказань до щеплення проти COVID-19 (а.с. 73-74). Позивачка із Наказом № 164/АГ була ознайомлена шляхом отримання копії наказу електронною поштою, про що вона повідомила суд під час судового засідання. Також зазначила, що про ознайомлення із Наказом розписалась на окремому аркуші. 17.01.2022 року у відповідь на наказ № 164/АГ від 28.12.2021 року позивачка направила заяву на адресу директора КНП «Запорізький регіональний ФКЛДЦ» ЗОР. У заяві [PERSON] зазначила, що вакцинація не є обов`язковою, а тому немає жодних причин для відсторонення її від роботи. Крім того, пацієнт має право на таємницю про стан здоров`я. Отже, вимога надати документ про наявність клінічного випробування у вигляді щеплення від COVID-19, або протипоказань до його проведення є протизаконною (а.с. 72). Наказом директора КНП «Запорізький регіональний ФКЛДЦ» ЗОР від 01.02.2022 № 36/о «Про відсторонення від роботи» Фельдшера-лаборанта КДЛ [PERSON] відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 02.02.2022 року до усунення причин, що зумовили відсторонення. Підставами відсторонення відповідач вказав статтю 46 КЗпП в Україні; наказ МОЗ України від 30.11.2021 року № 2664, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 16 грудня 2021 за № 1624/37246; статтю 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я»; статтю 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»; пункт 8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету України від 25.03.2015 року № 267 (в редакції від 24.01.2020 № 90), а мету - забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики. З наказом позивачка була ознайомлена та зробила примітку-запис: «Ознайомлена, не згодна, бо наказ порушує основи конституційного права» (а.с. 17). Нормативне обґрунтування. Відповідно до ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1,2ст.77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтею 46 КЗпП України передбачає, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Вирішуючи спір в межах предмету доказування, а саме перевірки законності відсторонення позивачки суд виходить з того, що відповідно до преамбули Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» кожна людина має природне невід`ємне і непорушне право на охорону здоров`я. Суспільство і держава відповідальні перед сучасним і майбутніми поколіннями за рівень здоров`я і збереження генофонду народу України, забезпечують пріоритетність охорони здоров`я в діяльності держави, поліпшення умов праці, навчання, побуту і відпочинку населення, розв`язання екологічних проблем, вдосконалення медичної допомоги і запровадження здорового способу життя .Основи законодавства України про охорону здоров`я визначають правові, організаційні, економічні та соціальні засади охорони здоров`я в Україні, регулюють суспільні відносини у цій сфері з метою забезпечення гармонійного розвитку фізичних і духовних сил, високої працездатності і довголітнього активного життя громадян, усунення факторів, що шкідливо впливають на їх здоров`я, попередження і зниження захворюваності, інвалідності та смертності, поліпшення спадковості. Відповідно до ст.1 цього ж закону законодавство України про охорону здоров`я базується на Конституції України і складається з цих Основ та інших прийнятих відповідно до них актів законодавства, що регулюють суспільні відносини у сфері охорони здоров`я. Ст. 5 цього ж закону визначено, що державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу хворим, особам з інвалідністю та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров`я в їх діяльності, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. За п. б, г ч.1 ст.10 цього ж закону громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб. Статтею 1 цього закону протиепідемічні заходи - комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій. Ст. 11 цього закону визначає, що організація та проведення профілактичних і протиепідемічних заходів, зокрема щодо санітарної охорони території України, обмежувальних заходів стосовно хворих на інфекційні хвороби та бактеріоносіїв, виробничого контролю, у тому числі лабораторних досліджень і випробувань при виробництві, зберіганні, транспортуванні та реалізації харчових продуктів і продовольчої сировини та іншої продукції, при виконанні робіт і наданні послуг, а також організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 цього ж закону профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» визначено, що профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Відповідно до ч. 1 ст. 41 вказаного закону до повноважень головних державних санітарних лікарів Автономної Республіки Крим, областей, районів, міст, районів у містах та їх заступників, головних державних санітарних лікарів на транспорті та їх заступників у межах відповідних територій (об`єктів транспорту) віднесено визначення необхідності профілактичних щеплень та інших заходів профілактики у разі загрози виникнення епідемій, масових отруєнь та радіаційних уражень. Таким чином, профілактичні щеплення є одним з засобів реалізації протиепідемічних заходів, спрямованих на забезпечення санітарного благополуччя населення з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, а описані вище нормативні акти є формою реалізації норм Конституції України у сфері охорони здоров`я. Відповідно до п. 39 Наказу МОЗ України № 133 від 19.07.1995 р. "Про затвердження Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб людини і носійства збудників цих хвороб", ст. 28 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення", COVID-19 є особливо небезпечною інфекційною хворобою. У п. 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» в редакції, чинній на час винесення оскаржуваного наказу, передбачено відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Наказом МОЗ від 04.10.2021 № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби СОУШ-19, спричиненої коронавірусом 8АК8-СоУ-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 4) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; 5) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; 6) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; 7) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №83. Цим наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку №2153 медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011 №595, зареєстрованого в МЮ України 10.10.2011 за №1161/19899 (у редакції наказу МОЗ від 11.10.2019 №2070). Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ України №2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України. Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), антикорупційної та гендерно-правової експертиз з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (п.4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28.12.1992 № 731). Таким чином, якщо ставити питання обов`язковості вакцинування для працівників з наведеного вище переліку наказу Міністерства охорони здоров`я України № 2153, то його можуть не робити лише ті працівники, які мають саме абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень. Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтерміновання через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин. Посилання позивачки на той факт, що МОЗ України наказом № 380 від 25.02.2022 зупинило дію наказу МОЗ від 04.10.2021 року № 2153 під час введення в Україні воєнного стану вказує на безглуздість та неконституційність вказаного наказу судом відхиляються, виходячи з наступного. Так, Наказ МОЗ від 04.10.2021 року № 2153, як зазначила сама позивачка, було зупинено Наказом МОЗ України № 380 від 25.02.2022, а не скасовано. Вказаний Наказ не був визнаний неконституційним в установленому законом порядку. На момент дії Наказу директора КНП «Запорізький регіональний ФКЛДЦ» ЗОР «Про відсторонення від роботи» Наказ МОЗ від 04.10.2021 року № 2153 був чинним. Згідно частини 2 ст. 5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Мотиви з яких виходив суд. Відсторонення працівника від роботи за своїм змістом означає призупинення трудових правовідносин - тимчасове увільнення працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і, в свою чергу, тимчасове увільнення роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання та відповідно, сплачувати заробітну плату. Тимчасове увільнення працівника від виконання ним його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи (на умовах та підставах встановлених законодавством) за своєю суттю не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом. Застосовується такий захід у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків. Призупинення трудових відносин в такому випадку не тягне за собою обов`язкове припинення самих трудових відносин. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце. Відсторонення від роботи оформляються наказом (розпорядженням) роботодавця, в якому мають бути наведені підстава та строки відсторонення. Працівник має ознайомитись з таким наказом негайно під розпис, оскільки йдеться про реалізацію права працівника на працю. Як зазначалося раніше [PERSON] була ознайомлена із Наказом № 164/АГ від 28.12.2021 року «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19», однак у власній заяві від 17.01.2022 висловила незгоду із проведенням такого профілактичного щеплення, а також із наданням документів про наявність клінічного випробування у вигляді щеплення від COVID-19, або протипоказань до його проведення, адже вважала такі вимоги незаконними. На переконання суду, в даному випадку відсторонення позивачки від роботи ґрунтувалось на вимогах закону, здійснено в спосіб, передбачений законом та існування правових та фактичних підстав. Щодо посилань позивачки на ту обставину, що відсторонення від роботи суперечить Конституції України, то з цього приводу слід вказати наступне. У рішення від 15 березня 2012 року у справі «Соломахін проти України» (заява N 24429/03) ЄСПЛ сформулював правовий висновок, що обов`язкове щеплення як примусовий медичний захід є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання. Для визначення законності таких втручань ЄСПЛ вказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві». Досліджуючи питання наявності закону, ЄСПЛ в ухваленому 08 квітня 2021 року рішенні (п. 266) у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки (заява N 47621/13) наголосив таке: «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, при чому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], N N 28859/11і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 року, з додатковим посиланням).» ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень. В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Розглядаючи питання, чи є мета, за для якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів такі аргументи (п. 272): «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8». А у відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи (п. 285): «… Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу. В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом. Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань». Саме з цих підстав рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини. Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером. Щодо доводів позивача про порушення прав на працю, як такої, що відмовилась від щеплення, ЄСПЛ зазначив таке (п. 306): «Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я». У постанові від 17 квітня 2019 року, ухваленій у справі № 682/1692/17, Верховний Суд дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Тобто в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто є виправданим. Отже, право позивача на працю у КНП «Запорізький регіональний ФКЛДЦ» ЗОР було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки [PERSON] відмовилася від обов`язкового щеплення та не надала будь-яких доказів, що вона має такий стан здоров`я, який є перешкодою для вакцинування. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві. В даному випадку, суд вважає, що відсутнє порушення права позивачки на працю, визначене ст. 43 Конституції України, оскільки за нею зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений, обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини. Відтак, суд не вбачає ознак неправомірності під час винесення оскаржуваного наказу в діях директора КНП «Запорізький регіональний ФКЛДЦ» ЗОР, який, з урахуванням покладеного обов`язку, згідно з вимогами Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення позивачки від роботи за відсутності відповідного щеплення. Встановлені судом обставини достовірно підтверджують відповідність положенням Закону дій директора КНП «Запорізький регіональний ФКЛДЦ» ЗОР у якій працює позивачка, щодо відсторонення її від роботи за встановлених вище підстав, адже вони випливали із встановленого діючим законодавством обов`язку роботодавця. У зв`язку з цим, позовні вимоги про визнання незаконним та скасування Наказу № 36/о від 01.11.2022 року є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Крім того, згідно Наказу № 70/о від 28.02.2022 «Про допуск до роботи» [PERSON] було допущено до роботи фельдшера-лаборанта клініко-діагностичної лабораторії з 02.03.2022 р. на підставі наказу МОЗ України від 25.02.2022 № 380 «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року № 2153» (а.с. 86). Що стосується позовних вимог про виплату Позивачу невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи, то такі вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки вони по своїй суті є похідними вимог про визнання незаконним та скасування наказу № 36-о від 01 лютого 2021 року «Про відсторонення від роботи» та допуску до роботи. Крім того, виходячи з положень ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено, що заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, заробітна плата виплачується саме за виконану роботу, а оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Запорізького апеляційного суду від 24.05.2022 по справі 322/1019/21. З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо судових витрат. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати покласти на позивачку.

Outcome: dismissed