Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-11 00:00:00

17.12.2014 року [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом про визнання заповіту недійсним, яким позивались до законних представників малолітнього [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] .. В обгрунтування заявлених позовних вимог позивачки [PERSON] та [PERSON] посилалися на те, що [INFO] у віці 76 років помер їх батько [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина. Спадкоємцями першої черги за законом є діти спадкодавця: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 08.08.2014 року їм стало відомо, що їх брат [PERSON] подав заяву про відкриття спадщини до Першої Київської державної нотаріальної контори. Після того, коли вони заявили про прийняття спадщини, нотаріусом було повідомлено їх, що їх батько належну йому квартиру [ADDRESS] , в якій він проживав, заповів онуку та сину [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , в інтересах якого діють законні представники [PERSON] , [PERSON] .. Вказаний заповіт посвідчений 15.07.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу С.М. Скринник, зареєстрований в реєстрі за №983, оригінал якого знаходиться у їх брата [PERSON] , який він пред`явив нотаріусу при поданні заяви про відкриття спадщини. Ця новина стала для них великою несподіванкою, а тому вважаюь, що заповіт від імені [PERSON] , який помер [INFO] , складений на користь [PERSON] , [INFO] підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 225, ч.2 ст.1257 ЦК України. Стверджували, що волевиявлення їхнього батька [PERSON] на складання заповіту не було вільним і не відповідало його волі, оскільки він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними через похилий вік, а також сукупність тяжких хвороб, на які страждав на момент складання заповіту (тяжку серцево-судинну недостатність та ішемічну хворобу серця). Звертали увагу на ті обставини, що заповіт було складено 15.07.2014 року , безпосередньо після виписки батька з однієї лікарні і незадовго до його потрапляння до іншої лікарні, тобто заповіт складено в період загострення хвороби та проходження [PERSON] курсів лікування у різних медичних закладах. Зокрема спадкодавець звертався: 24.05.2013 року до медичної клініки ТОВ «Борис» за наданням невідкладної медичної допомоги з діагнозом - гіпертонічна хвороба ІІ ступеня, атеросклероз, кардіосклероз, серцева недостатність та остеохандроз грудного відділу; 17.06.2013 року до медичної клініки «VIVA» з аналогічним діагнозом; 20.06.2014 року до Олександрівської клінічної лікарні м. Києва з діагнозом - ІХС, нестабільна прогресуюча стенокардія; стабільна стенокардія напруження ІІ ФК; гіпертонічна хвороба ІІ ст. (гіпертрофія міокарда ЛШ за даними Ехо-КГ), 2 ступеню, ризик 4 (дуже високий), СН 1, зі збереженою сист. Функцією ЛШ . Стан здоров`я батька постіно погіршувався і йому життєво необхідно було робити стенування судин головного мозку та дуже високих ризиках виникнення інсульту або інфаркту і саме в цей період було посвідчено оскаржуваний заповіт, що викликає у них підозри у здатності батька повністю усвідомлювати свої дії та керувати ними. Крім того, батько жодного разу не говорив про свій намір передати свою квартиру онуку. З 28.07. по [INFO] [PERSON] перебував на лікуванні в ДУ «Національний науковий центр «Інститут кардіології ім.акад. М.Д.Стражеска» НАМН України де 28.07.2014 року йому було встановлено діагноз - ІХС, мстенокардія напруження ІІІ ФК, стенувальний атеросклероз коронарних артерій, стенування ПМЖВ ЛКА -2DES, ОВ ЛКА - 1DES, гіпертонічна хвороба ІІ ст., 2-ий ст., ризик 3, СН Іст. та проведено стенування судин. Після виписки з лікарні батько одразу ж поїхав на роботу де йому стало погано і він помер. Основна хвороба, що призвела до смерті спадкодавця - це серцева-судинна недостатність та ішемічна хвороба серця. Стверджували, що у період за декілька місяців до смерті, у тому числі в момент посвідчення заповіту від 15.07.2014 року [PERSON] через тяжку серцево-судинну недостатність та ішемічну хворобу серця, які були у стані загострення, а також порушення кровообігу в судинах головного мозку, будучи дієздатним, однак не міг повністю усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що є підставою для визнання заповіту недійсним. За наслідками вчинення зазначеного заповіту порушені їх права та інтереси. В зв`язку з цим, позивачки, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 203, 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України, просили визнати недійсним заповіт [PERSON] , складений ним на користь онука [PERSON] , [INFO] , та посвідчений 15 липня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скринником С.М. і зареєстрований в реєстрі за № 983. Провадження у справі відкрито 19.12.2014 року. Протокольною ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.04.2015 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Службу у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, як орган опіки та піклування. Ухвалою суду від 03.09.2015 року у справі призначено судово-психіатричну експертизу на вирішення якої ставилися питання: 1) захворювання якої тяжкості та характеру були наявні у [PERSON] на момент складання заповіту 15 липня 2014 року; 2) чи могли наявні у [PERSON] захворювання впливати на його психічний стан таким чином, що він не розумів значення своїх дій та (або) не міг керувати ними на момент складання заповіту 15 липня 2014 року. Проведення експертизи доручено Київському міському центру судово-психіатричних експертиз. 05.02.2016 року Київський міський центр судово-психіатричної експертизи матеріали цивільної справи №752/21544/14-ц за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання заповіту недійсним та ухвалу суду від 03.09.2015 року щодо призначення у цій же справі судово-психіатричної експертизи відносно [PERSON] повернуто до суду для розгляду клопотання експерта. Ухвалою суду від 15.03.2016 року у справі призначено судово-психіатричну експертизу на вирішення якої ставилися питання: 1) захворювання якої тяжкості та характеру були наявні у [PERSON] на момент складання заповіту 15 липня 2014 року; 2) чи могли наявні у [PERSON] захворювання впливати на його психічний стан таким чином, що він не розумів значення своїх дій та (або) не міг керувати ними на момент складання заповіту 15 липня 2014 року. Проведення експертизи доручено Комунальному закладу «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня імені академіка О.І.Ющенка». 16.06.2016 року судом постановлено ухвалу про витребування з лікарні для вчених НАН України, Олександрівської клінічної лікарні м. Києва, інституту кардіології ім. М.Д.Стражеска НАМН України - оригінал медичної картки та історії хвороб померлого [PERSON] 16.06.2016 року судом постановлено ухвалу про призначення у справі судово-психіатричної експертизи на вирішення якої поставлено питання: 1) чи могли наявні у [PERSON] захворювання впливати на його психічний стан таким чином, що він не розумів значення своїх дій та (або) не міг керувати ними на момент складання заповіту 15 липня 2014 року; 2) чи дозволяв стан здоров`я [PERSON] , який помер [INFO] , розуміти значення своїх дій і керувати ними під час складення ним заповіту, тобто станом на 15.07.2014 року; 3) чи впливали медичні препарати, що застосовувалися під час лікування, на свідомість [PERSON] ьта його здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними під час складення ним заповіту 15.07.2014 року? Проведення експертизи доручено Комунальному закладу «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня імені академіка О.І.Ющенка». Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи 11.12.2018 року справа №752/21544/14-ц, провадження «/752/65/18 передана до провадження судді Плахотнюк К.Г., прийнята до провадження 11.01.2019 року. 18.10.2019 року провадження у справі відновлено для вирішення клопотання завідуючого відділенням судово-психіатричної експертизи про необхідність надання всіх необхідних матеріалів з метою проведення призначеної посмертної судово-психіатричної експертизи. Продовжено розгляд справи в загальному позовному провадженні. 09 вересня 2020 року постановлено ухвалу про витребування з державної установи «Національний науковий центр «Інститут кардіології ім. акад. М.Д. Стражеска» НАМН України оригінал медичної карти №5240 стаціонарного хворого [PERSON] 27.11.2020 року від законного представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві [PERSON] зазначає, що позовні вимоги він не визнає і вважає їх надуманими і безпідставними. Волевиявлення його батька [PERSON] щодо заповідання квартири своєму онуку [PERSON] було вільним і повністю усвідомленим. Так, за життя він неодноразово повідомляв і йому, і іншим рідним про те, що дану квартиру він має намір залишити виключно своєму онуку [PERSON] . При цьому таке його рішення було не випадковим, адже він все своє життя матеріально допомагав своїм і дітям, і онукам. Зокрема, батько допоміг з придбанням власного житла і йому, і сестрам (позивачкам у справі). Також він повністю оплатив навчання в інституті своєї онуки [PERSON] (дочка позивачки [PERSON] ), а в січні 2013 року подарував Яні 90000,00 доларів США на квартиру. Аналогічно батько власними коштами оплатив навчання в інституті свого онука [PERSON] (син позивачки [PERSON] ), а в квітні 2013 року батько купив [PERSON] двокімнатну квартиру за 90000,00 доларів США. Всіх своїх онуків [PERSON] любив однаково і нікого з них не виділяв. Таким чином, рішення батька щодо передачі житла іншому онуку [PERSON] виглядає цілком закономірним, виваженим і таким, що відповідало його волі. [PERSON] на час складання заповіту не перебував під впливом фізичного або психічного насильства; стійкого розладу здоров`я, тимчасового психічного розладу, нервових потрясінь у нього не було. Його перебування на стаціонарному лікуванні з 20.06. по 27.06.2014 року з приводу серцевих захворювань жодним чином не вплинуло на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Навіть під час перебування в лікарні батько в телефонному режимі продовжував керувати Національною академією статистики, обліку і аудиту, ректором якої він працював. Всі питання життєдіяльності Академії були у нього на особистому контролі. [PERSON] все своє життя займався розумовою працею: отримав вищу освіту, захистив дисертації, здобув науковий ступінь доктора економічних наук, отримав вчене звання професора. Він був академіком Академії економічних наук України, заслуженим економістом України, почесним Президентом Спілки аудиторів України. Він автор понад 100 наукових і навчально-методичних праць, підручників, монографій, рецензій, статей. Протягом 27 років до кінця своїх днів він був ректором Національної академії статистики, обліку і аудиту; керував великим педагогічним та студентським колективом. Батько був надзвичайно ерудованою та всебічно розвиненою особистістю. Жодного випадку розсіяності, забудькуватості, різкої зміни настрою у нього не було. Розладами психічної діяльності він не страждав, на обліку у психіатра не перебував. Стресів, психотравмуючих ситуацій, нервових потрясінь протягом останніх років життя також не було. Після виписки з лікарні в червні місяці 2014 року ніяких змін ані в його поведінці, ані в характері не відбулось: він був як завжди жвавим, життєрадісним, з почуттям гумору. Він спокійно і рівно спілкувався, в судженнях був як завжди послідовний і логічний. Втомленим він не виглядав, на пам`ять не скаржився. Різкої зміни настрою, суму, тривоги, роздратування у нього не помічалось, свідомості він не втрачав. До самої смерті [PERSON] був у здоровому глузді та твердій пам`яті. 15 липня 2014 року (день складання та посвідчення заповіту) [PERSON] зранку був на роботі в Академії, де підписував бухгалтерські документи. Приблизно в обідній час він відвідав нотаріуса, де склав заповіт, а потім повернувся в Академію, де знову підписав ряд документів (зокрема, й тих, що стосуються вступного процесу). В цей же день [PERSON] прийняв участь в засіданні Комісії з сертифікації та освіти аудиторів Аудиторської палати України (членом якої він був), де голосував за прийняття рішення щодо продовження терміну чинності сертифікатів аудиторів. Що стосується періоду посвідчення заповіту (проміжок часу між двома його стаціонарними лікуваннями), то це пов`язано з тим, що батько до проведеної операції на серці, будучи людиною мудрою і розуміючи, що він вже далеко не молодого віку, вирішив все ж таки не затягувати з юридичним оформленням такого свого рішення. Жодних підстав твердити про абсолютну неспроможність батька в момент посвідчення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, немає. Подача позову зумовлена виключно корисливими мотивами позивачок, а також відсутністю у них моральних орієнтирів. 23 вересня 2021 року судом постановлено ухвалу про повернення матеріалів справи до Комунального закладу « Вінницька обласна психоневрологічна лікарня імені академіка О.І.Ющенка» для виконання ухвали суду від 16.06.2016 року. 30.12.2021 року завершено проведення судово-психіатричної експертизи відносно [PERSON] . 26 травня 2022 року закрито підготовче провадження. У судовому засіданні 11 серпня 2022 року позивачка [PERSON] заявлені позовні вимоги про визнання недійсним заповіту, складеного 15 липня 2014 року її батьком [PERSON] на користь онука [PERSON] підтримала, просила позов задовольнити. Стверджувала, що її батько [PERSON] на час складання заповіту страждав на ряд тяжких захворювань у зв`язку з чим проходив інтенсивне лікування, а з урахуванням похилого віку він не усвідомлював значення своїх дій. Вважає, що батько склав заповіт тільки на одного онука сина відповідачів, перебуваючи в стані, коли він у зв`язку з похилим віком та станом здоров`я не усвідомлював значення своїх дій. Крім того, стверджувала, що на прийняття батьком рішення скласти заповіт тільки на одного онука - [PERSON] вплинула відповідачка [PERSON] , котра шантажувала батька. Відповідно волевиявлення батька не було вільним. У такий спосіб були порушені права інших спадкоємців. Відповідачка [PERSON] - законний представник вже неповнолітнього [PERSON] , позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] про визнання заповіту недійсним не визнала. Стверджувала, що рішення батька позивачок та її чоловіка про передачу у спадок їх на той час малолітньому сину [PERSON] , належної на праві власності квартири було прийнято [PERSON] задовго до смерті про, що неодноразово повідомлялися всі члени родини. Не заперечувала, що на момент складання заповіту 15.07.2014 року [PERSON] проходив лікування, оскільки мало місце загострення його фізичного стану здоров`я, однак розумово він був працездатним і до останнього часу не залишав виконання своїх обов`язків. З її боку не було будь-якого впливу на [PERSON] щодо складання ним заповіту на користь її сина. За життя [PERSON] надавав матеріальну допомогу кожному з дітей в рівних частках, а належною йому квартиру, в якій спадкодавець проживав на момент смерті розпорядився на користь її малолітнього на той час сина самостійно без будь-якого стороннього впливу, таке його рішення було свідомим. Представник відповідача законного представника [PERSON] - [PERSON] - адвокат Палій В.П. позов [PERSON] та [PERSON] не визнав. Стверджував, що про рішення [PERSON] передати квартиру [ADDRESS] батько [PERSON] за життя неодноразово повідомляв всіх рідних. Таке рішення [PERSON] оформлене заповітом відповідало його волі, ніяким чином не було викликано загостренням його хвороб, або ж стороннього впливу. [PERSON] до настання смерті розумів значення своїх дій, керував ними, що також підтверджено результатами посмертної судово-психіатричної експертизи. Просив відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог через необгрунтованість. В судове засідання 11.08.2022 року не з`явилась позивачка [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату та час судового розгляду справи, про причини неявки до суду не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи не подавала. Третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації просила розглядати справу за відсутності їх представника. Заслухавши учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, всебічно й повно перевіривши обставини, на яких ґрунтується позов, з`ясувавши всі фактичні дані, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, об`єктивно оцінивши докази, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 15 липня 2014 року громадянин [PERSON] , 1937 року народження, склав заповіт, яким належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] , він заповів своєму онуку [PERSON] , [INFO] . Даний заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скринником С.М. і зареєстрований в реєстрі за № 983. (а.с.250 том №2). Звертаючись до суду з позовом, позивачки [PERSON] та [PERSON] стверджували, що їх батько [PERSON] , на час складання заповіту перебував у стані загострення тяжких хвороб на які він страждав, що у сукупності з його похилим віком вплинуло на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Так, судом встановлено, що 24.05.2013 року [PERSON] звертався за медичною допомогою до медичної клініки ТОВ «Борис» за наданням невідкладної медичної допомоги де йому було встановлено діагноз - гіпертонічна хвооба ІІ ступеня, атеросклероз, кардіосклероз, серцева недостатність та остеохандроз грудного відділу (а.с.18,19). 17.06.2013 року [PERSON] звертався за медичною допомогою до медичної клініки «VIVA», де йому було встановлено діагноз - вертеброгенна торакалгія, виражений больовий синдром, вертеброгенна торакалгія на грунті остеохондрозу грудного відділу хребта, протрузією …, виражений больовий синдром (а.с.20 том №1). Крім того, в період з 20. по 27.06.2014 року [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в Олександрівській клінічній лікарні м. Києва. Виписаний з діагнозом: ішемічна хвороба серця, нестабільна прогресуюча стенокардія (з 20. по 23.06.2014 року), стабільна стенокардія напруження ІІ ФК, гіпертонічна хвороба ІІ ст. (гіпертрофія міокарда лівого шлуночка за даними Ехо-КГ), 2 ступеня, ризик 4 (дуже високий), серцева недостатність І, зі збереженою систолічною функцією лівого шлуночка. (а.с. 22 том. №1). Також з 28.07. по [INFO] [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні ДУ "ННЦ "Інститут кардіології ім. акад. М.Д. Стражеска" НАМН України. Виписаний з діагнозом: ішемічна хвороба серця, стенокардія напруги ІІІ ФК (до стентування), стенозуючий атеросклероз коронарних артерій -КВГ- 28.07.2014 року, стентування ПМЖВ ЛКА - 2DES, ОВ ЛКА - 1DES - 28.07.2014 року, гіпертонічна хвороба ІІ ст., 2 ст. ризик 3, серцева недостатність І ст. (а.с.46-79 том №1, а.с.34-58 том №2). [INFO] о 17 год. 45 хв. [PERSON] каретою ШМД був доставлений до реанімаційного відділення ДУ "ННЦ "Інститут кардіології ім. акад. М.Д. Стражеска" НАМН України, де в той же день о 18 год. 50 хв. помер. Причина смерті [PERSON] - ішемічна хвороба серця. (а.с.80-98 том №1, а.с.77-87 том №2). Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження людини на випадок своєї смерті. Правилами ст. 1234 ЦК України встановлено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Частиною 2 ст. 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, а саме заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Згідно з положеннями статей 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Згідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Також згідно з положеннями статей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України однією із загальних вимог, дотримання якої необхідно для дійсності правочину, є вимога щодо волевиявлення учасника правочину, яке повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). Заповіт, як односторонній правочин, має відповідати загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо). У позовній заяві позивачки, посилаючись на статтю 225 ЦК України, просили визнати спірний заповіт недійсним. Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-9цс12 від 29.02.2012 р., № 6-1531цс16 від 28.09.2016 р., а також постановах Верховного Суду від 14.11.2018 р. у справі № 61-5896св18; від 26.09.2018 р. у справі № 344/7145/15-ц; від 19.04.2019 р. у справі № 219/11577/15-ц; від 18.09.2019 р. у справі № 311/3823/15-ц; від 03.02.2022 р. у справі № 520/8118/17). Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу. Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (правова позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 18.09.2019 р. у справі № 311/3823/15-ц, від 11.11.2019 р. у справі № 496/4851/14-ц). Згідно статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 76 ЦПК України). Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з викладених вище підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення сторона не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як видно зі змісту протоколу опитування громадянина [PERSON] , складеного 02.04.2015 року, останній з грудня 2010 року. до жовтня 2014 р. очолював Державну службу статистики України і в його службові обов`язки входило, зокрема, укладання контракту з ректором Національної академії статистики, обліку та аудиту. З дня заснування цього навчального закладу і упродовж усього часу його існування його очолював [PERSON] , якого [PERSON] особисто знав з 1980 року. [PERSON] - академік Академії економічних наук України, доктор економічних наук, професор, Заслужений економіст України, почесний Президент Спілки аудиторів України. Він автор понад 100 наукових і навчально-методичних праць, член редколегії багатьох журналів. За останні роки він видав низку навчальних посібників для студентів вищих навчальних закладів. [PERSON] починаючи з першого скликання, був членом Аудиторської палати України. Приймав активну участь у розробці Закону України "Про аудиторську діяльність" та мав безпосереднє відношення до становлення та розвитку аудиторської професії в України. За вагомий особистий внесок у розвиток держави, національної освіти, виховання молоді [PERSON] відзначено рядом нагород. Таким чином, враховуючи всі ці здобутки [PERSON] , його досвід практичної, науково-дослідної роботи, державної служби, педагогічної та громадської діяльності, альтернативи на посаді ректора Академії йому не було. Кожні 3-5 років контракт з ним продовжувався. В зв`язку з службовою необхідністю [PERSON] спілкувався з [PERSON] приблизно 2-3 рази на тиждень, а останні місяці перед його смертю й по кілька разів на день. Охарактеризувати [PERSON] може лише з позитивної сторони: багатогранна особистість, скромний, порядний, спокійний, врівноважений, людина із широкою душею і добрим серцем. Високий професіоналізм, цілеспрямованість, відданість справі та висока відповідальність у поєднанні з досвідом і великою працелюбністю, життєвий оптимізм, чуйність та доброзичливість до людей забезпечили йому визнання, величезний авторитет і повагу не лише в колективі, а й серед цих працівників системи органів державної статистики. Він дав путівку в життя десяткам молодих науковців. До останнього дня він керував навчальним закладом, в підпорядкуванні у нього був великий колектив: він все тримав в пам`яті, всі поточні питання були у нього на особистому контролі. Ніяких вікових особливостей [PERSON] у [PERSON] не помічав: характер не змінився, на пам`ять не скаржився, втомленим не виглядав. Як завжди був жвавий, життєрадісний, усміхнений. Він нормально спілкувався, не втрачав оптимізму і наснаги. Протягом останнього року перед його смертю у нього були проблеми з серцем, він проходив лікування з цього приводу. Однак твердити про якісь розлади в розумовій діяльності [PERSON] жодних підстав немає: зниження пам`яті, розсіяності, різкої зміни настрою, суму, тривоги, роздратування [PERSON] у нього не помічав. В спілкуванні він був як завжди послідовний, логічний. Свідомості він не втрачав, якихось приступів не було. Стресів, психотравмуючих ситуацій, нервових потрясінь також не було; виглядав [PERSON] як зазвичай. Навіть перебуваючи в лікарні в червні місяці 2014 року, він в телефонному режимі продовжував керувати Академією. (а.с.154-155 том №1). За даними заяви, [PERSON] від 09.06.2020 року, засвідченої приватним нотаріусом Маньківського районного нотаріального округу Черкаської області Завірюхою О.В. і зареєстрованою в реєстрі за № 686, вбачається наступне. Рідний брат [PERSON] - [PERSON] (помер [INFO] ) за свого життя неодноразово повідомляв її про те, що належну йому квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , він має намір заповісти своєму онуку [PERSON] . Вперше він заявив про це ще восени 2008 року. З братом вони були дуже близькі. Він щотижня відвідував її, приїжджаючи автомобілем. Отже вони бачились декілька разів на місяць, а телефоном спілкувались майже щодня. [PERSON] був надзвичайно ерудованою та всебічно розвиненою особистістю, все своє життя він займався розумовою працею, отримав вищу освіту, захистив дисертації, здобув науковий ступінь доктора економічних наук, отримав вчене звання професора. Він написав більше сотні наукових праць, підручників, монографій, рецензій, статей. Протягом 27 років до кінця своїх днів він був ректором Національної академії статистики, обліку і аудиту; керував великим педагогічним та студентським колективом. До самої смерті [PERSON] був у здоровому глузді та твердій пам`яті. Жодних вікових особливостей в його характері та поведінці не було: він був як завжди жвавим, життєрадісним, з почуттям гумору. Розсіяності, забудькуватості, різкої зміни настрою у нього ніколи не було. Розладами психічної діяльності він страждав, на обліку у психіатра не перебував. В червні 2014 року він протягом тижня перебував на стаціонарному лікуванні з приводу ішемічної хвороби серця. Але навіть в цей час вони кожного дня спілкувались телефоном. Через деякий час після виписки з лікарні [PERSON] знову відвідав її. В своїх діях та висловлюваннях був як завжди розсудливий, логічний, послідовний; чітко, конкретно і зрозуміло висловлював свої думки. Також під час спілкування він наголосив, що найближчим часом він все ж таки відвідає нотаріуса аби підписати заповіт на онука [PERSON] . В один з днів приблизно в середині липня місяця 2014 року (незадовго до своєї смерті) [PERSON] під час телефонної розмови повідомив, що сьогодні він нарешті зробив заповіт на квартиру на ім`я онука [PERSON] . Отже викладені обставини вказують на те, що таке рішення [PERSON] є виваженим і усвідомленим та таким, що відповідає його дійсному волевиявленню. (а.с.156 том №2). Згідно листа Аудиторської палати України № 01-01-21/5/7 від 17.09.2019 року, 15 липня 2014 року відбулось засідання Комісії АПУ з сертифікації та освіти аудиторів, на якому був присутній член Комісії [PERSON] , про що свідчить копія протоколу цього засідання з власним підписом [PERSON] при голосуванні за відповідні рішення. (а.с.154,155 том №2). При цьому з копії протоколу Комісії АПУ з сертифікації та освіти аудиторів № 28 від 15.07.2014 року вбачається, що дійсно, [PERSON] в цей день прийняв участь в засіданні Комісії з сертифікації та освіти аудиторів Аудиторської палати України (членом якої він був), де голосував за прийняття рішення щодо продовження терміну чинності сертифікатів аудиторів. Згідно листа Київського міського психоневрологічного диспансеру № 2 (вих. № 734 від 20.07.2015 р.) [PERSON] , [INFO] на обліку у лікаря психіатра в даному закладі не перебував. (а.с. 150 том №1) За даними медичної карти стаціонарного хворого № 7103629 вбачається, що 20.06.2014 року [PERSON] поступив на стаціонарне лікуванні в Олександрівську клінічну лікарню м. Києва, а 27.06.2014 року [PERSON] виписаний з діагнозом: ішемічна хвороба серця, нестабільна прогресуюча стенокардія (з 20. по 23.06.2014 року), стабільна стенокардія напруження ІІ ФК, гіпертонічна хвороба ІІ ст. (гіпертрофія міокарда лівого шлуночка за даними Ехо-КГ), 2 ступеня, ризик 4 (дуже високий), серцева недостатність І, зі збереженою систолічною функцією лівого шлуночка. Рекомендовано: еналозид, еналаприл, асцетилсаліцілова кислота, аторвастатин, нітрогліцерин. Згідно медичної карти стаціонарного хворого № 5078, виписки з історії хвороби № 5078, з 28.07.2014 р. по [INFO] [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні ДУ "ННЦ "Інститут кардіології ім. акад. М.Д. Стражеска" НАМН України. Виписаний з діагнозом: ішемічна хвороба серця, стенокардія напруги ІІІ ФК (до стентування), стенозуючий атеросклероз коронарних артерій -КВГ- 28.07.2014 р., стентування ПМЖВ ЛКА - 2DES, ОВ ЛКА - 1DES - 28.07.2014 р., гіпертонічна хвороба ІІ ст., 2 ст. ризик 3, серцева недостатність І ст. Рекомендовано: кардіомагніл, нольпаза, аторис, плавікс, раміприл, небілет, амлодипін, гліцесед, спостереження кардіолога по місцю проживання. (а.с.34-58 том №2). Згідно медичної карти стаціонарного хворого № 5240, [INFO] о 17 год. 45 хв. [PERSON] каретою ШМД до був доставлений до реанімаційного відділення ДУ "ННЦ "Інститут кардіології ім. акад. М.Д. Стражеска" НАМН України, де в той же день помер о 18 год. 50 хв. (а.с.77-87 том №2). Згідно лікарського свідоцтва про смерть № 37 та довідки про причину смерті від 02.08.2014 р. причина смерті [PERSON] - ішемічна хвороба серця. (а.с.24 том №1). Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта від 30.12.2021 року № 18, [PERSON] на момент складання заповіту від 15.07.2014 року на психічні розлади не страждав, перебував поза будь-яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності. Під час складання заповіту, тобто станом на 15.07.2014 року, [PERSON] розумів значення своїх дій і міг керувати ними. Медичні препарати, що застосовувалися під час лікування [PERSON] , не впливали на його свідомість та здатність розуміти значення своїх дій чи керувати ними під час складання ним заповіту 15.07.2014 року. (а.с.216-225 том №2). Експертами при цьому встановлено, що підекспертний в досліджуваний період не виявляв розладів свідомості, грубих порушень пам`яті, порушень в сферах мислення, інтелекту, емоцій, волі, а також порушень критичних та адаптаційних здібностей, психотичної симптоматики (маячення, галюцинацій). Наявні у нього соматичні захворювання (вертеброгенна торакалгія на ґрунті остеохондрозу грудного відділу хребта, спондилоартроз; вертеброгенна цервікобрахіалгія зліва, помірний больовий синдром; гіпертонічна хвороба ІІ ст., атеросклероз, кардіосклероз, серцева недостатність, остеохондроз грудного відділу хребта, ішемічна хвороба серця, гострий дрібновогнищевий інфаркт передньоперегородкової ділянки лівого шлуночка, нестабільна прогресуюча стенокардія, стабільна стенокардія напруження ІІ ФК, гіпертрофія міокарда лівого шлуночка) не викликали порушень в сфері його психічної діяльності. Вказані докази є належними, допустимими і в своїй сукупності повністю спростовують викладені в позовній заяві та підтримані позивачками під час судового розгляду доводи. При цьому суд критично ставиться до пояснень позивачки [PERSON] , наданих нею в судовому засіданні 11.08.2022 р. Так, [PERSON] пояснила, що вважає заповіт недійсним через те, що він був складений [PERSON] під тиском, що чинився зі сторони його невістки [PERSON] , яка шантажувала його. Суд зауважує, що підставою даного позову, тобто обставинами, якими обґрунтовуються позовні вимоги, є незадовільний стан здоров`я заповідача [PERSON] . Саме на ці обставини позивачки посилаються в позовній заяві. Натомість жодних обставин про будь-який тиск на заповідача в позовній заяві не зазначено. Таким чином, пояснення позивачки [PERSON] , надані в судовому засіданні 11.08.2022 р., по суті є зміною підстав її позову, оскільки такі пояснення суперечать як доводам, викладеним в позовній заяві, так і її власним поясненням, наданим в судовому засіданні 27.05.2015 року. Відповідно до ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Проте письмову заяву про зміну підстав позову у встановлений судом строк, а саме до закінчення підготовчого засідання, позивачами подано не було. При цьому, у відповідності до принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст.13 ЦПК України). Отже пояснення позивачки [PERSON] , надані нею в судовому засіданні 11.08.2022 року, судом до уваги не приймаються. Відповідно до ст. 1 Закону України від 22.02.2000 року № 1489-III "Про психіатричну допомогу" психічні розлади - це розлади психічної діяльності, визнані такими згідно з чинною в Україні Міжнародною статистичною класифікацією хвороб, травм і причин смерті. Згідно із статтею 3 "Презумпція психічного здоров`я" цього ж Закону кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Таким чином, судом під час розгляду справи не встановлено жодних обставин, які б вказували на те, що волевиявлення заповідача [PERSON] по складенню ним 15.07.2014 року заповіту на користь свого онука [PERSON] не було вільним і не відповідало його внутрішній волі. Жодних обставин, які б свідчили про те, що заповіт від 15.07.2014 року був складений [PERSON] під впливом фізичного або психічного насильства, або що [PERSON] під час складення заповіту через стійкий розлад здоров`я не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, судом також не встановлено. Будь-яких достовірних і підтверджених даних про абсолютну неспроможність заповідача [PERSON] в момент вчинення правочину, а саме складення ним 15.07.2014 року заповіту на користь свого онука [PERSON] , розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, матеріали справи не місять і жодних доказів цього позивачками до суду не надано. Доводи позивачок з цього приводу є їх власними припущеннями, які наявними доказами не підтверджені і повністю спростовуються матеріалами справи. За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність відмови в позові повністю, а відтак і відшкодуванні позивачкам за рахунок відповідачів судових витрат по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed