Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є наймачем квартирою [ADDRESS] . Дана квартира не приватизована, будинок перебуває на балансі Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації. Крім неї, у квартирі зареєстровані її брат [PERSON] , його дружина [PERSON] та їхні спільні сини [PERSON] (відповідач), та [PERSON] . Проте, фактично спірною квартирою користуються лише вона, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] [PERSON] , що доводиться її рідним племінником, у 2012 році добровільно виїхав до Канади. З того часу там проживає і працює, набув громадянство та немає наміру повертатися до України. За весь цей час відповідач жодного разу в Україну не приїздив, квартирою не цікавиться, комунальні послуги не сплачує. Особистих речей відповідача в квартирі також немає, жодних дій, які б свідчили про його намір зберегти за собою право користування квартирою, відповідач не вчинив. Позивач стверджує, що ніколи не чинили перешкод відповідачу у користуванні його часткою у квартирі, домовленостей з відповідачем про збереження за ним права на користування квартирою не укладала. Відсутність [PERSON] у квартирі понад 9 років є підставою для позбавлення відповідача права користування спірним майном та визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 08 грудня 2021 року Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація направила до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що її інтереси і права у даній справі не порушуються, просила здійснити розгляд справи за відсутності їхнього представника та ухвалити рішення згідно норм чинного законодавства. 10 грудня 2021 року відповідач [PERSON] , в особі представника [PERSON] , подав до суду відзив, в якому з приводу заявлених по відношенню до нього позовних вимог заперечував в повному обсязі, пославшись на таке. Відповідач зазначає, що позивач безпідставно вказує, що є наймачем трикімнатної квартири [ADDRESS] , оскільки на даний час наймачем даної квартири є батько відповідача - третя особа [PERSON] . Позивач не проживає за місцем реєстрації приблизно з 2006 року. Батько відповідача, його мати та брат, що є третіми особами справі, сплачують комунальні платежі та підтримують житло в належному стані, на що [PERSON] надає кошти. У квартирі наявні його речі та між ними є домовленість щодо того, що він має право користування квартирою без будь- яких обмежень. Відповідач також стверджує, що він є громадянином України, постійно спілкується з рідними та друзями, а докази його усталеного зв`язку з іншою країною відсутні. Відповідач має в Україні неповнолітню дочку - [PERSON] , [INFO] , батьків та брата, тоді як в Канаді він працює через скрутне економічне становище на батьківщині, про що відомо позивачці. Зазначає, що в грудні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Рішенням суду від 24 грудня 2020 року визнано [PERSON] такою, що тратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Однак вказане рішення скасовано в апеляційному порядку та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Також відповідач у відзиві зазначає, що він не втратив інтерес до житла, проживав у квартирі у листопаді 2021 року, що можуть підтвердити [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Він, позивачка та треті особи мають рівні права на передачу частини спірної квартири їм у власність шляхом приватизації. 24 грудня 2021 року позивач [PERSON] подала відповідь на відзив, в якій заперечила щодо наведених у відзиві обставин. Зазначила, що вона зареєстрована у квартирі [ADDRESS] і має рівні з відповідачем та третіми особами права на користування даною квартирою. Також зазначає, що навіть у разі існування між відповідачем та третіми особами домовленостей щодо збереження за [PERSON] у разі його відсутності права користування квартирою, зазначене не відповідає вимогам закону, оскільки відповідач відсутній у квартирі близько 9 років. Він добровільно виїхав на постійне місце проживання у Канаду, набув громадянство. Не заслуговують на думку позивачки і доводи відповідача щодо його перебування у квартирі у листопаді 2021 року, оскільки відповідач приїздив до України після відкриття провадження у даній справі, а тому зазначене не може бути підставою для відновлення втраченого ним права. 06 січня 2022 року відповідач [PERSON] подав заперечення на відповідь на відзив. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 січня 2022 року витребувано від Адміністрації Державної прикордонної служби України відомості про перетин кордону [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , за останній рік, за період часу з 30 вересня 2020 року по даний час. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 лютого 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Онищенко В.М., позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеному у позові, просили суд позов задовольнити. Представник відповідача - адвокат Черняк О.О., в судовому засіданні з приводу задоволення позову заперечувала, надала пояснення аналогічні викладеному у відзиві, просила у задоволенні позову відмовити. Треті особи: [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] в судовому засіданні з приводу задоволення позову заперечували. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, третіх осіб, допитавши свідків, оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов таких висновків. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно витягу з реєстру територіальної громади міста Києва та паспортних даних станом на 06 вересня 2021 року за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згідно із ордером на житлове приміщення від 13 червня 1962 року № 63182 [PERSON] на сім`ю з п`яти чоловік ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) надано право на зайняття квартири [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Рішення № 405 Виконавчого комітету Дарницької районної ради народних депутатів від 14 травня 1984 року, [PERSON] , у зв`язку зі смертю основного квартиронаймача, надано дозвіл на переоформлення особистого рахунку на квартиру [ADDRESS] . Витягом з Рішення № 711 Виконавчого комітету Дарницької районної ради народних депутатів від 13 листопада 1989 року вирішено переоформити особистий рахунок на квартиру [ADDRESS] на [PERSON] , склад сім`ї: син [PERSON] , дружина сина - [PERSON] , онук - [PERSON] , онук [PERSON] , дочка - [PERSON] , чоловік дочки - [PERSON] , онук - [PERSON] , у зв`язку зі смертю основного квартиронаймача. Розпорядженням КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» про зміну договору найму житлового приміщення від 03 червня 2021 року визнано [PERSON] , наймачем квартири [ADDRESS] , переведено особовий рахунок на квартиру на [PERSON] . Відповідно до актів від 22 листопада 2021 року та від 05 січня 2022 року, складених мешканцями будинку, [PERSON] дійсно фактично не проживає з 2006 року у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Листом від 21 січня 2022 року № 91-2224/0/15-22 Центр обробки спеціальної інформації Державної міграційної служби України повідомив, що відомостей про перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях та тимчасово окупованою територією АР Крим у період з 30 вересня 2020 року по 21 січня 2022 року (станом на 15:00) громадянином України [PERSON] , [INFO] , у базі даних не виявлено. Водночас зазначено про неможливість надати інформацію про перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях та тимчасово окупованою територією АР Крим у період з 30 вересня 2020 року по 21 січня 2022 року (станом на 15:00) стосовно громадянина Канади [PERSON] , [INFO] , оскільки відомості про прізвище та ім`я не зазначені латинськими літерами, що унеможливлює проведення його однозначної ідентифікації. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що його брат, відповідач у справі [PERSON] , проживає у Канаді та набув громадянство цієї країни, однак у спірній квартирі є його особисті речі, він купував техніку у квартиру. Брата бачив у 2021 році, коли останній приїздив в Україну. Свідок [PERSON] в судовому засіданні також підтвердила, що її син [PERSON] дійсно купував техніку, меблі, у квартирі наявні його особисті речі, перешкод у доступі до неї немає. У нього є ключі від квартири, він здійснює її утримання. У жовтні-листопаді 2021 року [PERSON] проживав у цій квартирі, коли приїздив в Україну. Приїздив і у 2020 році, у квартирі є його особисті речі. Свідок [PERSON] також у суді зазначив, що його син [PERSON] проживає на даний час у Канаді, однак у квартирі є його речі, він купував техніку та меблі. Фактично він з дружиною та синами користується спірною квартирою, оплачує житлово-комунальні послуги. Позивач [PERSON] має ключі від квартири, однак її речей у квартирі немає і в ній вона не проживає. [PERSON] практично кожного року приїздить в Україну та проживає у цій квартирі. Свідок [PERSON] у суді зазначила, що відповідач та треті особи є її сусідами, які проживають на другому поверсі, а вона на четвертому у будинку [ADDRESS] . Останній раз [PERSON] бачила восени 2021 року, коли він приїжджав до доньки та купував побутову техніку в квартиру. Позивача [PERSON] бачить рідко. На даний час [PERSON] проживає за кордоном. Свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що вона є сусідкою відповідача та третіх осіб. [PERSON] останній раз бачила восени 2021 року, приблизно у жовтені- листопаді 2021 року протягом декілька тижнів. Стверджує, що саме [PERSON] несе тягар утримання квартири, купує техніку, меблі та інші побутові речі у квартиру. При цьому, фактично сама [PERSON] у спірній квартирі не проживає. Вона підписувала акт про непроживання позивача у квартирі, обставини складання акту детально не пам`ятає, проте підпис на акті її. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського Суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. The U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див. рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Аналогічна правова позиція міститься також у Постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження 14-64цс20. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно із частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності позивача та захистом права відповідача, що є членом родини позивача. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц зазначила, що члени сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. При цьому навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Отже, вирішуючи справу про наявність правових підстав для виселення особи з житлового приміщення, суд повинен у кожній конкретній справі здійснити оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (аналогічні підходи до вирішення справ у подібних правовідносинах сформулював Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 21 жовтня 2019 року у справі № 452/2387/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 757/19753/15-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 362/3042/17, від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц). Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до вимог частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України). Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, третя статті 12ЦПК України). Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, Враховуючи викладені вище факти та норми закону суд дійшов такого. Позивач [PERSON] є користувачем квартири [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] також є користувачем спірної квартири, разом з третіми особами - його батьком [PERSON] , його матір`ю [PERSON] та братом [PERSON] . Сторони у справі зареєстровані у квартирі на законних підставах та мають рівні права у користуванні та розпорядженні нею. Посилання позивача на те, що відповідач в добровільному порядку переїхав до іншої країни, постійно проживає в Канаді та працює, а тому втратив своє право користування часткою у спірній квартирі, не заслуговують на увагу, оскільки вказаний факт відповідачем не заперечується та підтверджується третіми особами. Однак, відповідач не втратив інтерес до даного помешкання, має із членами своєї родини, зокрема, батьком, який є наймачем квартири та на якого оформлено особові рахунки та договори про надання комунальних послуг, домовленості щодо збереження за ним права користування житлом. Відповідач стверджує, що надає матеріальну допомогу батькам на оплату житлово-комунальних послуг за квартиру, даний факт підтверджують і треті особи. Натомість позивач не надала доказів щодо спростування такого ствердження та на підтвердження того, що вона здійснює оплату за житлово-комунальні послуги, що надаються у квартиру [ADDRESS] , а тому саме вона несе тягар утримання майна. Крім того, не доведено позивачем і факту її постійного проживання у спірній квартирі, здійснення нею належного утримання даної квартири та не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між відсутністю відповідача у спірній квартирі та порушенням її права на користування спірним майном. Посилання лише на те, що відповідач [PERSON] більше 9 років проживає у Канаді , не можуть свідчити про втрату ним інтересу до майна, що належить йому на праві користування на законних підставах. Крім того, позивачем не додано відповідного акту в якому засвідчується факт, що відповідач не проживає протягом певного часу, засвідчений належним чином. З аналізу вказаних вище норм закону та обставин справи, з долучених до матеріалів справи доказів та наданих у судових засіданнях пояснень, судом не встановлено обставин, які є підставою для визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, внаслідок відсутності без поважних причин понад встановлені законом строки у жилому приміщенні. Натомість, достеменно встановлено тривалість зв`язку відповідача [PERSON] з квартирою та не втрату останнім інтересу до житла, яке є єдиним для нього. Аналогічна позиція викладена у постанові Київського апеляційного суду від 23 червня 2021 року у справі № 755/18200/20. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , буде порушенням прав відповідача на житло, у зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні позову. Позивачем, в свою чергу, не доведено всіх, визначених законом підстав для позбавлення відповідача права на користування спірною квартирою.

Outcome: dismissed