Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання недійсним заповіту складеного 11.08.2010 року його батьком [PERSON] на користь відповідачки. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він сином [PERSON] та [PERSON] [INFO] його батько помер. Після його смерті йому стало відомо про те, що його батько 11.08.2010 року склав заповіт, яким заповів [PERSON] Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Позивач вважає, що такий заповіт був складений під впливом обману, помилки або ж в момент його вчинення його батько не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати. За життя та на момент складення заповіту батько починаючи з 2003 року проходив лікування у неврологічному відділенні Київського міського центру радіаційного захисту населення з приводу психічного розладу здоров`я, в зв`язку з чим в подальшому до кінця свого життя у нього спостерігалося порушення сприйняття, мислення, емоцій, інтелекту та пам`яті, постійно змінювалося відношення до життя, суспільства та самого себе. Крім того, він постійно втрачав паспорта та пенсійні посвідчення, які потім відновлював. При таких обставинах, з підстав, наведених вище його батько не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними в момент складання розпорядження на випадок своєї смерті (складання заповіту), що свідчить про те, що оформлення і посвідчення заповіту відбулось з порушенням вимог закону, а відтак оспорюваний заповіт слід визнати недійсним. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 28.01.2019 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 08.05.2019 року витребувано від П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори завірену належним чином копію заповіту від 11.08.2010 року складеного [PERSON] на користь [PERSON] . Ухвалою суду від 24.07.2019 року витребувано від Київської міської психоневрологічної лікарні інформацію про примусове лікування [PERSON] 03.06.2019 року до суду надійшла завірена належним чином копія заповіту посвідченого 11.08.2010 року від імені [PERSON] 20.08.2019 року від Київської міської психоневрологічної лікарні №3 надійшла інформація про те, що громадянин [PERSON] за медичною допомогою не звертався. Ухвалою суду від 19.02.2020 року витребувано П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори інформацію на підставі якого документу було встановлено особу заповідача при укладенні заповіту. 02.03.2020 року від П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори до суду надійшла відповідь на запитувану в ухвалі інформацію. Ухвалою суду від 11.09.2020 року у справі призначено судово-психіатричну експертизу. Ухвалою суду від 22.10.2020 року витребувано медичну документацію на [PERSON] . У відповідь на запит суду від КНП «Київський міський центр радіаційного захисту населення м. Києва від наслідків Чорнобильської катастрофи» 20.11.2020 року надійшли копії завірених документів стосовно [PERSON] 23.02.2021 року до суду надійшов висновок судово-психіатричної експертизи №14 від 13.01.2021 року. Ухвалою суду від 25.02.2021 року поновлено провадження по цивільній справі після її зупинення. Позивач у справі в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що [PERSON] за життя не страждав психічними або іншими розладами здоров`я, не був визнаний судом недієздатним або обмежено дієздатним, а наявність певних захворювань, які пов`язані з впливом Чорнобильської катастрофи не призвели до втрати ним працездатності. Від третіх осіб у справі [PERSON] та [PERSON] 21.06.2019 року до суду надійшли письмові пояснення за позовом. Від представника третьої особи П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори до суду 11.06.2019 року надійшов лист з проханням проводити розгляд справи без його участі. Дослідивши матеріали справи, вислухавши вступне слово поивача та представника відповідачки, заслухавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , суд встановив наступні обставини справи та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що позивач у справі є сином [PERSON] та [PERSON] . Батько позивача [PERSON] помер [INFO] , про що відділом державної реєстрації смерті ГТУЮ у м. Києві зроблено відповідний актовий запис №12076. Після смерті батька позивача відкрилася спадщина, що складається з Ѕ частини квартири [ADDRESS] , що належала померлому на підставі свідоцтва про право власності від 17.11.2010 року. Позивачем було подано заяву про прийняття спадщини, як спадкоємцем 1 черги, але на момент подачі такої заяви виявилось, що батько позивача 11.08.2010 року склав заповіт, яким заповідав Ѕ частину вищевказаної квартири відповідачці у справі. З висновку експерта за результатами проведення судово-психіатричної експертизи від 13.01.2021 року вбачається, що [PERSON] у період складання заповіту (11.08.2010 р.) страждав на органічне ураження головного мозку судинного ґенезу (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба, дисциркуляторна енцефалопія ІІ) із церебрастенічним синдромом. [PERSON] у період складання заповіту за своїм психічним станом був здатний усвідомлювати значення своїх дій та міг ними керувати. В судовому засіданні лікар судово-психіатричний експерт Подкаменний В.В. повністю підтвердив викладені відповіді на запитання суду в висновку судово-психіатричного експерта від 13.01.2021 року. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Згідно частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України. Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частин 1-3,5,6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач, у тому числі посилається на те, що його батько не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними в момент складання розпорядження на випадок своєї смерті (складання заповіту), що свідчить про те, що оформлення і посвідчення заповіту відбулось з порушенням вимог закону, а відтак оспорюваний заповіт слід визнати недійсним. Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, відповідно до яких, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначених у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Частина четверта статті 207 ЦК України передбачає, що якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Згідно частини другої статті 1248 ЦК України, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках. Згідно зі статтею 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі статтею 7 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Згідно пункту 1 глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р., нотаріус посвідчує заповіти фізичних осіб з повною цивільною дієздатністю, у тому числі подружжя, які складені відповідно до вимог статей 1233-1257 Цивільного кодексу України та особисто подані нотаріусу. Посвідчення заповіту через представників не допускається. У заповіті зазначаються місце і час складення заповіту, дата та місце народження заповідача. Заповіт особисто підписує заповідач. Пунктом 2.1. розділу ІІ Порядку передбачено, що нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування, то в посвідчувальному написі на документі і в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії із зазначенням адреси, а також причини, з якої нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування. Посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти. При посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 1247, 1251 ЦК України і особисто подані ними посадовій особі органу місцевого самоврядування. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням точного місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися в присутності не менш як двох свідків. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому (пункти 1.1., 1.4. розділу ІІІ Порядку). У статті 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3статті 203 ЦК України. Також, як роз`яснено у пунктах 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України, тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України, тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Таким чином оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний - в силу припису закону. Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України). Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам Цивільного Кодексу України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Встановлено, що заповіт, складений [PERSON] 11.08.2010 року відповідає вищенаведеним вимогам закону. Вказаний заповіт складений та посвідчений у відповідності до вимог закону, зокрема: державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори, встановлено особу заповідача та визначено обсяг його цивільної дієздатності; заповіт складено у письмовій формі, із зазначенням точного місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та заповіт підписаний особисто заповідачем і зачитано ним уголос в присутності нотаріуса. При цьому, посилання позивача на те, що заповідач не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати в момент складання розпорядження на випадок своєї смерті є безпідставними і необґрунтованими, оскільки він підписаний заповідачем в присутності державного нотаріуса, яким було встановлено особу заповідача та визначено обсяг його цивільної дієздатності. Доказів протилежного судом не здобуто, а позивачем не надано. Крім того, за клопотанням позивача у справі було призначено судово-психіатричну експертизу за результатами проведення якої судовим експертом складено висновок №14 від 13.01.2021 року. З вказаного висновку вбачається, що [PERSON] у період складання заповіту (11.08.2010 р.) страждав на органічне ураження головного мозку судинного ґенезу (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба, дисциркуляторна енцефалопія ІІ) із церебрастенічним синдромом. [PERSON] у період складання заповіту за своїм психічним станом був здатний усвідомлювати значення своїх дій та міг ними керувати. Таким чином, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи відсутні належні, достатні та допустимі докази про те, що оспорюваний заповіт був підписаний заповідачем, який на момент його підписання не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати. Відтак, суд не приймає до уваги відповідні твердження позивача. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки докази які б однозначно та безальтернативно вказували на наявність передбачених статті 255 ЦК України підстав визнання правочину недійсним, у матеріалах справи відсутні, а відтак спірний заповіт є чинним і визнанню недійсним не підлягає. Враховуючи положення статті 141 ЦПК України та висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати понесені стороною позивача розподілу не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed