Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення, обґрунтовуючи тим, що згідно ухвали Барського районного суду Вінницької області від 04 листопада 2015 року затверджено мирову угоду між нею та [PERSON] , відповідно до якої визнано за ними право приватної власності по 1/2 частці житлового будинку (літера "А"), житловою площею 61,1 кв.м, загальною площею 83,4 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Однак позивач [PERSON] не має можливості користуватися та проживати в частині належного їй будинку, оскільки відповідач [PERSON] чинить перешкоди у користуванні, не впускає її до будинку та до господарських споруд, замінив замки від будинку. Позивач вживала заходів досудового врегулювання спору щодо вирішення порядку користування спільним майном, однак відповідач категорично відмовляється врегулювати спір мирним шляхом, обмежує доступ позивачки до житла, через що остання неодноразово зверталася до правоохоронних органів та місцевої влади. Оскільки позивач не може реалізувати своє право як власник на користування та проживання у будинку, тому просить суд позов задовольнити повністю та стягнути з відповідача понесені судові витрати. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Невольчук С.П. позовні вимоги підтримали за обставин викладених у позовній заяві, просили їх задовольнити. Позивач [PERSON] пояснила, що житловий будинок [ADDRESS] , вона з відповідачем [PERSON] придбали за спільні кошти, перебуваючи у шлюбі. У 2015 році Барським районним судом Вінницької області між ними було затверджено мирову угоду у справі про поділ майна подружжя, відповідно до якої визнано за ними право власності по 1/2 частці на вказаний житловий будинок, поділ майна в натурі не проводився. У вказаному будинку вони прожили разом 25 років, однак відповідач [PERSON] систематично вчиняв щодо неї домашнє насильство, вживав алкогольні напої, що призводило до конфліктів, нанесення їй тілесних ушкоджень, у зв`язку з чим у 2020 році вона була вимушена залишити вказаний будинок та почала проживати з дитиною у своєї матері [PERSON] по [ADDRESS] . Після того, як вона залишила місце свого проживання по [ADDRESS] , відповідач [PERSON] неодноразово замінював замки від воріт та будинку, через що вона позбавлена можливості потрапити до належного їй на праві часткової власності житла. Під час судового розгляду даної справи їй стало відомо, що відповідач [PERSON] давав ключі від будинку синові, але згодом замінив їх, їй особисто ключі не передавалися, крім того, син лише один раз у 2021 році потрапив на подвір`я домоволодіння, а в подальшому, щоб потрапити до житла звертається до батька. Вона бажає проживати у вказаному будинку та користуватися належним їй майном, іншого житла у неї не має. Відповідач [PERSON] усіма способами перешкоджає їй потрапити як на подвір`я домоволодіння, так і в будинок, а саме, не впускає на територію домоволодіння, чинить їй перешкоди у проживанні та користуванні будинком, не віддає ключі від житла, замінив замки в дверях, крім того, за допомогою металевого дроту зав`язав засув на воротах, щоб їх неможливо було відчинити. За таких підстав вона зверталася до поліції, як наслідок, за результатами її звернень [PERSON] притягався до адміністративної відповідальності за вчинення щодо неї домашнього насильства та до кримінальної відповідальності за нанесення їй тілесних ушкоджень, на підтвердження зазначеного подала судові рішення для приєднання до матеріалів справи. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Таужнянський Д.В. позов не визнали, просили у його задоволенні відмовити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Таужнянський Д.В. вважає недоведеним факт вчинення відповідачем [PERSON] перешкод позивачці [PERSON] у користуванні житловим будинком [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] підтримав думку свого представника, пояснив, що не чинить перешкод позивачці [PERSON] у користуванні та проживанні в будинку. Замки в дверях та хвіртці він не замінював, але ремонтував їх. Біля року тому він дав ключі від будинку їх синові. Чи є ключі у позивачки [PERSON] йому не відомо. Вважає, що остання має можливість потрапити до домоволодіння. Вхідний замок дверей будинку замінював. Не заперечує щодо передачі позивачці [PERSON] ключів від хвіртки та будинку. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази, які містяться у матеріалах справи, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частинами 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частин 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Встановлено, що згідно ухвали Барського районного суду Вінницької області від 04 листопада 2015 року, яка набрала законної сили 10 листопада 2015 року, затверджено мирову угоду між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якої визнано за [PERSON] право приватної власності на 1/2 частку житлового будинку (літера "А"), житловою площею 61,1 кв.м, загальною площею 83,4 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; визнано за [PERSON] право приватної власності на 1/2 частку житлового будинку (літера "А"), житловою площею 61,1 кв.м, загальною площею 83,4 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Відповідно до виписки з рішення 3 сесії 7 скликання Балківської сільської ради Барського району Вінницької області № 2-3/2016 від 28 січня 2016 року "Про перейменування вулиць та провулків в населених пунктах Балківської сільської ради" вулицю [ADDRESS] перейменовано на [ADDRESS] (а.с. 8). Згідно з копією довідки № 59 від 01 лютого 2022 року, видано Балківським старостинським округом Барської міської ради Жмеринського району Вінницької області, назва вулиці 50-річчя Жовтня в с. Балки Жмеринського району Вінницької області є фактично вулицею 50-річчя Жовтня; житловий будинок та присадибна ділянка, що належать [PERSON] рахуються за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). Відповідно до копії технічного паспорту № [NUMBER] на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, видано 29 жовтня 2021 року Комунальним підприємством "Барське районне бюро технічної інвентаризації", та технічного паспорта будинку садибного типу № ТІ01:5129-7452-1283-5473, видано 02 листопада 2021 року Комунальним підприємством "Барське районне бюро технічної інвентаризації", наведено технічні характеристики будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] (а.с. 10-23). Згідно з копією повідомлення Відділення поліції № 1 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області № 4368/214/01/2021 від 30 липня 2021 року на ім`я [PERSON] , Відділенням поліції № 1 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області здійснено перевірку фактів викладених в повідомленні [PERSON] від 08 липня 2021 року про те, що [PERSON] вчиняє сварку; вказане повідомлення зареєстровано в Журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Відділення поліції № 1 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області за № 2327 та розглянуто відповідно до Закону України "Про звернення громадян"; під час розгляду звернення з [PERSON] проведено бесіду профілактичного характеру (а.с. 24). Відповідно до копії талону-повідомлення Єдиного обліку № 2881 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 17 серпня 2021 року до Відділення поліції № 1 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області надійшла заява [PERSON] від 17 серпня 2021 року про те, що 17 серпня 2021 року о 09 год. 58 хв. по вул. Миру в с. Балки Жмеринського району Вінницької області [PERSON] при розподілі спільного будинку не допускає [PERSON] до розподілу житлового будинку; дане повідомлення зареєстровано в інформаційно-телекомунікаційній системі "Інформаційний портал Національної поліції України (журналі єдиного обліку) Відділення поліції № 1 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області за № 2881 (а.с. 25). Згідно з копією повідомлення Відділення поліції № 1 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області № 5175/214/01-21 від 15 вересня 2021 року на ім`я [PERSON] , Відділенням поліції № 1 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області здійснено перевірку фактів викладених у повідомленнях від 16 серпня 2021 року та 17 серпня 2021 року, які зареєстровано в Журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Відділення поліції № 1 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області за № 2874 та 2881. Керівником органу досудового розслідування встановлено відсутність ознак кримінального правопорушення, у зв`язку з чим розгляд повідомлень здійснено відповідно до Закону України "Про звернення громадян" (а.с. 26). Відповідно до копії повідомлення Барської міської ради Вінницької області № 3020 від 25 серпня 2021 року на ім`я [PERSON] Барська міська рада Вінницької області за результатами розгляду звернення [PERSON] від 18 серпня 2021 року щодо виконання ухвали Барського районного суду Вінницької області від 04 листопада 2015 року в цивільній справі № 125/2221/15-ц повідомляє, що у органу місцевого самоврядування відсутні правові підстави для участі під час поділу майна подружжя (а.с. 28-29). Крім того, у судовому засіданні 10 серпня 2022 року позивачем [PERSON] подано клопотання про долучення до матеріалів справи копії договору купівлі-продажу, серії ААА № 071687, від 25 жовтня 1996 року на житловий будинок [ADDRESS] , копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 33215414 від 05 лютого 2015 року, копію вироку Барського районного суду Вінницької області від 05 квітня 2022 року у кримінальному провадженні про обвинувачення [PERSON] за ч. 1 ст. 125 КК України, копію постанови Барського районного суду Вінницької області від 11 квітня 2022 року у справі про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право, зокрема, подавати докази. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Згідно з частинами 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Згідно з частинами 1, 2, 4, 8 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У судовому засіданні відповідач [PERSON] підтвердив, що він був засуджений Барським районним судом Вінницької області за ч. 1 ст. 125 КК України за заподіяння тілесних ушкоджень позивачці [PERSON] , а також те, що він був притягнений до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП щодо вчинення домашнього насильства відносно [PERSON] . У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Таужнянський Д.В. просив не брати до уваги письмові докази подані позивачем під час судового розгляду, зокрема, вирок Барського районного суду Вінницької області від 05 квітня 2022 року та постанову Барського районного суду Вінницької області від 11 квітня 2022 року, оскільки вказані докази подані поза встановленим законом строком, і позивач не обґрунтувала причину неможливості їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. За таких підстав, ураховуючи приписи ч. 1 ст. 82 ЦПК України, суд бере до уваги покази відповідача [PERSON] щодо факту заподіяння тілесних ушкоджень та вчинення домашнього насильства щодо позивачки [PERSON] , вважає дані обставини такими, що не підлягають доказуванню, тому не бере до уваги як докази додані письмові документи. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (стаття 10). Відповідно до п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частинами 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до частин 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частинами 1-3 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно до частин 1, 2 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Згідно з ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпоряджатися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно до частин 1, 2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Як встановлено судом, між сторонами склалися неприязні відносини з приводу поведінки відповідача [PERSON] , який категорично перешкоджає позивачу [PERSON] , яка є співвласником житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] , у користуванні житловим будинком. Позивачем [PERSON] доведено належність їй та відповідачу [PERSON] на праві спільної часткової власності житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , та факт перешкоджання з боку відповідача [PERSON] у реалізації позивачем наявного у неї права власності. Встановлено, що через неправомірну поведінку відповідача [PERSON] позивачка [PERSON] вимушена була залишити своє постійне місце проживання за адресою: [ADDRESS] частка якого належить їй на праві спільної часткової власності. Відповідач [PERSON] не спростував належними та допустимими доказами доводи позивача [PERSON] , якими остання обґрунтовує свої позовні вимоги, тому розцінює обраний ним спосіб захист, а саме невизнання позовних вимог не ефективним, не переконливим та не доведеним. Сторони у справі є співвласниками вказаного об`єкта нерухомості, тому кожен з них має право володіти, користуватись та розпоряджались своєю власністю і кожен з них не має права чинити один одному перешкод у володінні та користуванні власністю. Вбачається, що відповідач [PERSON] в порушення положень чинного законодавства України щодо належних іншому співвласнику прав на користування та володіння майном чинить перешкоди співвласнику в реалізації його прав, внаслідок чого позивачка вимушена була звернутися до суду для захисту порушеного права. За наведених обставин вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача не чинити перешкод у користуванні та володінні майном і вселення є обґрунтованими, оскільки ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, в тому числі права користування та володіння своєю власністю. Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного суду від 22 липня 2022 року у справі № 344/698/18, провадження № 61-9984св21, викладено висновок, відповідно до якого при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Поняття реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Згідно ухвали Барського районного суду Вінницької області про затвердження мирової угоди від 04 листопада 2015 року, яка набрала законної сили 10 листопада 2015 року, за [PERSON] та [PERSON] визнано право приватної власності, зокрема, на житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] по 1/2 частці (а.с. 7). З урахуванням, зазначеного вище, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення слід задовольнити, зобов`язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у користуванні жиловим будинком, що розташований по [ADDRESS] , 1/2 частка якого належить [PERSON] на праві спільної часткової власності, вселити [PERSON] в житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] , 1/2 частка якого належить їй на праві спільної часткової власності. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. З урахуванням вимог, передбачених ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд стягує на користь позивача з відповідача документально підтверджені витрати понесені на сплату судового збору у розмірі 992 грн 40 коп (а.с. 1). Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Тому суд стягує на користь позивача з відповідача витрати понесені на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн, які документально підтверджені (а.с. 31-34). На підставі статей 41, 47 Конституції України, ст. 16, ч. 1 ст. 317, частин 1, 3 ст. 319, частин 1, 2 ст. 321, частин 1-3 ст. 355, частин 1, 2 статті 356, ст. 361, частин 1, 2 ст. 386, ст. 391 ЦК України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ст. 10, п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів",

Outcome: approved