Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-11 00:00:00

В провадженні Шевченківського районного суду м. Львова перебуває цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа на стороні позивача: [PERSON] про захист права власності та усунення перешкод в користуванні квартирою. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача: 26.11.2021 року позивач [PERSON] звернувся\~\~до Шевченківського районного суду м. Львова із позовною заявою до [PERSON] , третя особа на стороні позивача: [PERSON] про захист права власності та усунення перешкод в користуванні квартирою Позовну заяву обґрунтовує тим, що позивач [PERSON] являється співвласником квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 02 квітня 1997 року, яка складається з трьох житлових кімнат, кухні з комунальними послугами, загальною площею відповідно 73,1 кв.м. Дана квартира належить на праві приватної власності: позивачу [PERSON] та третій особі на стороні позивача, його матері [PERSON] , згідно із Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 25.02.2005 року. Відповідач [PERSON] є колишньою дружиною позивача, згідно рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2021 року по цивільній справі № 466/3419/21. Просить задовольнити позовні вимоги. Відзив на позовну заяву відповідач у встановлений судом термін не подав. Заяви (клопотання) учасників справи: третя особа на стороні позивача: [PERSON] на адресу суду подала письмове пояснення та підтримала позовні вимоги; відповідач [PERSON] на адресу суду подала заяву про визнання позовних вимог. Процесуальні дії у справі: Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова\~\~від 14.12.2021 року\~\~відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання\~на (а.с. 26-27). В підготовчому засіданні призначене на 08.08.2022 року: позивач та\~представник позивача позовні вимоги підтримали, просили задовольнити; відповідач позовні вимоги визнала, подала заяву про визнання позовних вимог. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин: Судом встановлено: [PERSON] являється співвласником квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 02 квітня 1997 року, яка складається з трьох житлових кімнат, кухні з комунальними послугами, загальною площею відповідно 73,1 кв.м (а.с. 7). Дана квартира належить на праві приватної власності: позивачу [PERSON] та третій особі на стороні позивача, його матері [PERSON] , згідно із Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 25.02.2005 року (а.с. 8-10). Згідно рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2021 року по цивільній справі № 466/3419/21 відповідач [PERSON] є колишньою дружиною позивача (а.с. 12). Позиція суду та оцінка доводів учасників справи: Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Частиною 3 ст. 9 ЖК України, передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 405 ЦК України передбачено право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до ч. 1\~ст. 206 ЦПК України\~позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За нормами ч. 4\~ст. 206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями статті 405 ЦК України відповідно до положень якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Закон № 1382-1У є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Відповідно до ст.\~8\~Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Статтею 41\~Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст.\~17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст.\~316\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормами ст.\~328\~ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Вимогами ст.\~386\~ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вказане положення закону визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб та будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналогічна правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, яка відповідно до ст.417\~ЦПК України є обов`язковою для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Таким чином, суд дійшов висновку, що реєстрація відповідача у квартирі позивача, створює перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому на законних підставах майном, у зв`язку з чим вказане порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Згідно ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст.\~263\~ЦПК України обґрунтованим є рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, повинні відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, а також з урахуванням абз. 4 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Виходячи із вищенаведеного, після всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи, викладені позивачем у позовній заяві, та визнання позовних вимог відповідачем, обґрунтування позовних вимог знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, доводи є достовірними, обґрунтованими, підтверджені письмовими доказами, та сумніву у суду не викликають. Суд виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини справи, дійшов висновку що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними. Розподіл судових витрат між сторонами: Відповідно до статті 131 ЦПК України судові витрати\~складаються з\~судового збору\~та витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи. Відповідно до ст. 141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач подав заяву, в якій зазначив, що не наполягає на стягненні з відповідача на його користь судового збору. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України та ч.2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved