Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-16 00:00:00

Позивач звернулась до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідачів,про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що на підставі ордеру № 54079 серії Б від 19.12.1984 року [PERSON] надано у користування квартиру [ADDRESS] . До ордеру було вписано членів сім`ї наймача [PERSON] , а саме, чоловіка [PERSON] (помер в 2005 році), сина [PERSON] , доньок [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивачка зареєстрована у спірній квартирі з 25.04.1985 року . Одночасно з цим, у вказаній квартирі за період з 25.04.1985 року по теперішній час зареєстровано 8 осіб, зазначені обставини підтверджуються паспортними даними позивачки та відповідачів, а також довідкою № 58002490 від 26.02.2021. квартира [ADDRESS] належить до державного житлового фонду та у власність в порядку приватизації не передавалась. На даний час у спірній квартирі проживає позивачка разом зі своєю матір`ю [PERSON] . Відповідачі тривалий час не проживають у зазначеній квартирі без поважних причин. Відсутність відповідачів за адресою реєстрації є безперервною, та такою, що перевищує 6 календарних місяців, що підтверджується актами про не проживання осіб, складеними за період з грудня 2020 по червень 2021 року. Враховуючи фактичне тривале і безперервне не проживання відповідачів у спірній квартирі, не сплату комунальних послуг, та інших витрат на утримання житла, позивачка вважає достатніми підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, у зв`яку з чим і звернулася до суду. Ухвалою суду від 26.07.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 21.09.2021 на адресу суду надійшли пояснення третьої особи [PERSON] , яка вказує, що вона є наймачем даної квартири, та проживає в ній разом з донькою - позивачем [PERSON] , інші діти - відповідачі по справі ще з 2008 року не спілкуються та її життям не цікавляться через їхні власні переконання щодо обраного ними способу життя. Разом з нею не прождивають починаючи з 2006 року. Їх місце проживання не відоме. Вважає, що позов може бути задоволено судом, проти задоволення позову не заперечує. 11.10.2021 року на адресу суду надійшов відзив відповідача [PERSON] , в якому він позовні вимоги не визнає, вважає, що позовні вимоги є безпідставними та не обгрунтованими, та такими, що не підллягають задоволенню, з наступних причин, а саме: Відповідач з 03.02.2007 перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , з якою вони мають спільну неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Дійсно, відповідач останній час тимчасово відсутній за адресою своєї реєстрації, але відсутній за вказаною адресоюсм з поважних причин, а саме в наслідок неправомірних дій з боку інших зареєстрованих за вказаною адресою членів родини, а саме з боку позивача [PERSON] та її чоловіка [PERSON] . Спірна квартира складається з чотирьох жилих кімнат. Відповідач [PERSON] з часу реєстрації постійного проживав в даному житловому приміщенні. З часу реєстрації шлюбу в 2007 році в даному приміщенні почала проживати його дружина, а згодом з часу народження і син. На час вселення дружини жодних заперечень з приводу її проживання від інших зареєстрованих членів родини не було. У період з 2005 - 2010 рік у квартирі за участю відповідача [PERSON] був виконаний капітальний ремонт, було відремонтовано мпідлогу, стіни, стелю, замінено електричну проводку, 8 міжкімнатних дверей, сантехніку, батареї опалення. Витрати на ремонт в рівних частинах несли родина відповідача та родина позивача. Включно по час виселення з квартири [PERSON] сплачував всі комунальні послуги, що підтверджується відповідними квитанціями. Нерпавомірні дії [PERSON] та її чоловіка виявилися у перешкоджанні відповідачу [PERSON] його дружині та неповнолітній дитині у їх проживанні за вказаною адресою, створенні нестерпних умов для проживання, психологічному тиску та фактичному примусовому виселенні відповідача з спірного жилого приміщення. Таким чином, відповідач [PERSON] разом з власною родиною покинув спірне жиле приміщення не за власною волею, а примусово внаслідок неправомірних дій позивачки та її чоловіка. 11.10.2021 року до суду надійшла зустрічна позовна заява відповідача [PERSON] , де останній просив зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] та вселити [PERSON] в вищевказану квартиру. 03.11.2021 відповідно до розпорядження № 387 керівника апарату суду було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 754/11372/21. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 03.11.2021 судова справа № 754/11372/21 розподілена судді Таран Н.Г. Ухвалою суду від 05.11.2021 року, справа прийнята до провадження судді Таран Н.Г., розгляд справи проводиться за правилами загального позовного провадження. Представник позивача за первісним позовом [PERSON] - адвокат Шевчук Г.М. в судовому засіданні підтримав первісний позов та просив задовольнити в повному обсязі, зустрічний позов не визнає, вважає його безпідставним, необгрунтованим та таким що не підлягає задоволенню. Відповідач та представник відповідача за первісним позовом у судовому засіданні первісний позов не визнають, просили в задоволенні відмовити, зустрічний позов підтримали та просили задовольнити. На адресу суду 11.01.2022 надійшов відзив відповідача за зустрічним позовом [PERSON] зустрічні позовні вимоги не визнає, з доводами позивача [PERSON] не погоджується , вважає їх надуманими та такими що не відповідають дійсним обставинам справи, а позовні вимоги - необгрунтованими та не доведеними у встановленому законом порядку. Суд зауважує, що згідно ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, а відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши доводи сторін і надані ними докази, суд приходить до висновків, які наведені нижче. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів (ч.1 ст. 9 ЖК України). Позивач в заявленому нею позові та з урахуванням пояснень наданих у судовому засіданні представником позивача вважає, що оскільки відповідачі з 2006 року постійно не проживають у спірній квартирі, не користується нею на рівні з усіма членами сімї наймача і не несуть відповідальності, що випливають із договору найму житлового приміщення, тому вони підлягають визнанню такими, що втратили право користування спірною квартирою. Крім цього вказувала на те, що відповідачі з позивачкою в одному приміщенні не проживають, витрат на утримання спірної квартири ніколи не несли та не несуть, тому її позовні вимоги підлягають задоволенню. На підтвердження того факту, що відповідачі самовільно звільнили спірну квартиру та не проживають в ній позивачем надано акти від 09.12.2020 року, від 11.01.2021, від 10.02.2021, від 12.03.2021, від 09.04.2021, 18.05.2021, від 30.06.2021 складених за участю мешканців будинку [ADDRESS] завірених підписом начальника та печаткою ЖЕД № 305 зазначено, що на момент складання відповідних актів відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в квартирі [ADDRESS] дійсно не проживають. Частиною четвертою статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 64 ЖК України визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом (ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Відповідно до ч.1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При цьому, під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Разом із тим обставиною, яка перериває шестимісячний строк, не може вважатися епізодичні появи особи не з метою постійного проживання, а з метою лише утримати за собою житло. Відповідач [PERSON] заперечуючи проти позову суду пояснив, що з 03.02.2007 перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , з якою вони мають спільну неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Дійсно, відповідач останній час тимчасово відсутній за адресою своєї реєстрації, але відсутній за вказаною адресоюсм з поважних причин, а саме в наслідок неправомірних дій з боку інших зареєстрованих за вказаною адресою членів родини, а саме з боку позивача [PERSON] та її чоловіка [PERSON] . Спірна квартира складається з чотирьох жилих кімнат. Відповідач [PERSON] з часу реєстрації постійного проживав в даному житловому приміщенні. З часу реєстрації шлюбу в 2007 році в даному приміщенні почала проживати його дружина, а згодом з часу народження і син. На час вселення дружини жодних заперечень з приводу її проживання від інших зареєстрованих членів родини не було. У період з 2005 - 2010 рік у квартирі за участю відповідача [PERSON] був виконаний капітальний ремонт, було відремонтовано мпідлогу, стіни, стелю, замінено електричну проводку, 8 міжкімнатних дверей, сантехніку, батареї опалення. Витрати на ремонт в рівних частинах несли родина відповідача та родина позивача. Включно по час виселення з квартири [PERSON] сплачував всі комунальні послуги, що підтверджується відповідними квитанціями. Нерпавомірні дії [PERSON] та її чоловіка виявилися у перешкоджанні відповідачу [PERSON] його дружині та неповнолітній дитині у їх проживанні за вказаною адресою, створенні нестерпних умов для проживання, психологічному тиску та фактичному примусовому виселенні відповідача з спірного жилого приміщення. Таким чином, відповідач [PERSON] разом з власною родиною покинув спірне жиле приміщення не за власною волею, а примусово внаслідок неправомірних дій позивачки та її чоловіка. При розгляді цивільної справи суд керується положеннями статей 77-79 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування, не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідності до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Outcome: dismissed