Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення аліментів на своє утримання в розмірі ј частки частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, посилаючись на той факт, що відповідачі є його рідними дітьми, проте не надають йому допомоги в утриманні, незважаючи на ту обставину, що він є інвалідом 2 групи, отримує мінімальну пенсію за віком. Відповідачі приховують від нього місце свого працевлаштування, ухиляються від сплати вартості використаних комунальних послуг, поклавши саме на нього вказані щомісячні витрати, а відтак позивач потребує матеріальної допомоги з боку відповідачів та вимушений звертатись до суду з вказаним позовом. Згідно ухвали судді Деснянського районного суду м. Києва від 31.05.2021 відкрито провадження з розглядом справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників, призначено судове засідання. Позивач та його представник в ході розгляду справи судом вимоги позову підтримали в повному обсязі, просили суд про їх задоволення. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] вимоги позову не визнав, подав суду відзив відповідно до якого просив відмовити у задоволенні вимог, посилаючись на викладені в ньому обставини та зазначивши, що позивач був позбавлений батьківських прав відносно своєї доньки, відповідачки [PERSON] , а відтак не має будь-яких прав на отримання від неї матеріальної допомоги. Крім того, саме [PERSON] виплатила всі борги за комунальні послуги по спільній квартирі, а не позивач у справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання 08.08.2022 не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про розгляд справи повідомлявся належним чином. В судовому засіданні від 03.12.2021 надав вступне слово (пояснення), згідно з яким позовні вимоги не визнав у повному обсязі, зазначив, що він перебував на повному утриманні своєї бабусі коли був неповнолітнім, батько його матеріально не забезпечував, аліменти не сплачував. [PERSON] вказав, що він навчався і працював одночасно, щоб себе матеріально забезпечити. У 2010 - 2013 р.р. він відбував покарання. Наразі він не працює, оскільки офіційно працював у 2015 році, а відтак надавати допомогу батьку у вигляді аліментів, він за своїм матеріальним станом, позбавлений такої можливості, просив суд відмовити у задоволенні вимог у повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Як встановлено судом та зазначили суду учасники справи, позивач є батьком відповідачів, вони всі є зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] . Мати відповідачів - [PERSON] померла [INFO] . Судом встановлено, що позивач перебуває на пенсії за віком, є особою з інвалідністю ІІІ групи, що підтверджується наданими доказами. Згідно з довідкою про доходи [PERSON] за період з грудня 2020 по травень 2021 отримав пенсію у загальному розмірі 12 900,00 грн. Позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС категорія 2, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами СК України. Згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Так, відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Відповідно до ст. 202 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Згідно з п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року надано роз`яснення, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним. При вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей, виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено ч. 1 ст. 204 СК України. Моментом виникнення обов`язку утримувати своїх батьків є наявність усіх перерахованих умов. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Тобто, батьків слід визнавати такими, що потребують матеріальної допомоги. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 05.09.2019 у справі №212/1055/18 дійшов висновку, що тлумачення ст. 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. Відповідно до ст. 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін, можливості одержання утримання від інших дітей, дружини, чоловіка та своїх батьків. В ході розгляду справи встановлено та підтверджено відповідними належними доказами, що позивач є пенсіонером, особою з інвалідністю ІІІ групи, має чисельні гострі та хронічні захворювання, отримує пенсію, яка щомісячно складає близько 2 200, 00 грн., і яка не забезпечує необхідних потреб на його харчування та лікування. Доказів того, що позивач є інвалідом ІІ групи, суду надано не було. З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що позивач потребує матеріальної допомоги. Визначаючи розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача, суд керується принципом розумності та справедливості, а також тим, що відповідачем [PERSON] не надано суду витребуваних, згідно ухвали, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання, доказів про його доходи, а також доказів перебування на його утриманні інших осіб, дітей, дружини, а тому приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача аліментів на його утримання в розмірі в розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 25 травня 2021 року і довічно. Суд вважає за належне роз`яснити сторонам, що відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них. Щодо вимог позивача, пред`явлених до відповідачки [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ч.1 ст.166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Згідно з вимогами ч.1 ст.204 СК України, дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків. Згідно довідки, наданої Притулком для неповнолітніх Служби у справах неповнолітніх Київської міської державної адміністрації, 12.11.2005 неповнолітня [PERSON] була влаштована до вказаного закладу, в подальшому 08.04.2005 неповнолітня передана [PERSON] . Як вбачається з наданих суду доказів представником відповідачки [PERSON] , позивач згідно з рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 06.03.2007 року був позбавлений батьківських прав відносно неповнолітньої [PERSON] . Вказане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили 17.03.2007 року. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Доказів того, що позивач належним чином виконував свої батьківські обов`язки та після позбавлення його батьківських прав відносно відповідачки [PERSON] поновив вказані права в подальшому, суду надано не було. З огляду на вказане, суд приходить до висновку про відмову позивачу в задоволенні поданого ним позову в частині вимог про стягнення аліментів з відповідачки [PERSON] на його утримання. За викладених вище обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька інваліда 11 групи підлягають частковому задоволенню. Оскільки позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору, то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] у дохід держави підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 908,00 грн.. На підставі викладеного та

Outcome: partial