Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-09 00:00:00

Заявниця звернулась до Деснянського районного суду м. Києва із заявою про видачу обмежувального припису, заінтересовані особи: [PERSON] , [PERSON] , посилаючись на те, що її донька та онук застосовують фізичне насильство відносно неї та морально її принижують. Заявник неодноразово зверталася до працівників поліції із заявами, онук був притягнутий з вказаного приводу до відповідальності. Вона є інвалідом І групи по зору, користуючись тим, що вона нічого не бачить вказані особи переставляють меблі, псують та крадуть продукти харчування, які вона отримує від соціальної служби та волонтерів. У зв`язку з вищевикладеним [PERSON] зазначає, що вона зазнає економічного, психологічного та фізичного насильства з боку заінтересованих осіб, а відтак потребує захисту і просить суд видати обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав [PERSON] , [PERSON] поклавши на них на строк 6 (шість) місяців такі обов`язки: - заборонити [PERSON] , [PERSON] перебування в місці проживання (перебування) [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] ; - заборонити [PERSON] , [PERSON] особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона за власнимбажанням перебуває у місці, невідомому [PERSON] , [PERSON] , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; - заборонити [PERSON] , [PERSON] ведення листування, телефонних переговорів з [PERSON] , або контактування з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. В судовому засіданні заявниця та її представник - адвокат Сухомлинова Н.І. заяву підтримали з підстав викладених в ній, просили її задовольнити в повному обсязі. Заінтересована особа: [PERSON] , вимоги заяви не визнала, вказала, що всі конфлікти відбуваються з вини самої заявниці, яка постійно вчиняє сварки, а в подальшому викликає поліцію та жаліється сусідам на погане до неї ставлення. Все викладене нею в поданій заяві та пояснення в суді не відповідають дійсності і є брехнею. Заінтересована особа: [PERSON] вимоги заяви не визнав, зазначив, що викладене заявницею не відповідає дійсності і є надуманим, оскільки саме вона вчиняє сварки і скандали чим тероризує його та матір. Вислухавши пояснення заявниці, її представника, заінтересованих осіб та покази свідка, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов висновку, що заява підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Згідно до наданих пояснень заявниці [PERSON] є її донькою, а [PERSON] є її онуком. З матеріалів справи убачається, що заінтересованій особі - [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м.Києва за адресою квартири [ADDRESS] є зареєстрованими та проживають: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. Заявниця [PERSON] має вади зору, їй встановлено І групу інвалідності довічно, потребує стороннього догляду. Крім того, за результатами особистого звернення, [PERSON] перебуває на обслуговуванні у відділенні соціальної допомоги Територіального центру соціального обслуговування Деснянського району м.Києва. Як вбачається з копії заяви від 15.06.2022 [PERSON] зверталась до Начальника поліції у Деснянському районі м.Києва щодо вчинення відносно неї психологічного та фізичного насильства заінтересованими особами. Вказана заява в тому числі містить підписи сусідів. Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 14.12.2021 [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП у вигляді штрафу. Постановами Деснянського районного суду м. Києва від 06.09.2021 та від 01.12.2021 закрито провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 16.10.2020 провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Розділом IV глави 13 ЦПК України визначено порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису. Згідно з вимогами ст. 350-1 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу. Відповідно до ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. Пунктами 6, 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. За п. 9 ч. 1ст. 1 цього ж Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Відповідно до пунктів 3, 14, 17 частини 1статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»). При вирішенні питання домашнього насильства, суд вважає за необхідне зазначити, що суд при оцінці даного питання, повинен переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі. Допитана судом в якості свідка [PERSON] пояснила, що знайома з заявницею близько двох років, допомагає їй з придбанням ліків та своєчасним їх отриманням. Зі слів заявниці їй відомо про конфлікти, що відбуваються у родині, внаслідок яких до заявниці застосовується фізичне та психологічне насильство. Свідком конфліктів вона не була, однак 15.06.2022, коли вона принесла для [PERSON] ліки, то в квартирі перебували працівники поліції, [PERSON] писав пояснення, а вона допомогла [PERSON] написати заяву про вчинення щодо неї насильницьких дій з боку заінтересованих осіб. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 листопада 2018 року (касаційне провадження № 61-19328св18) в результаті перегляду справи № 756/2072/18 дійшов висновку, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків. Крім того у вказаній постанові роз`яснено, що під час розгляду питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження в майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Долучені письмові докази по справі, надані пояснення учасників справи та свідка у судовому засіданні свідчать про конфліктні взаємовідносини між сторонами, можуть розцінюватись судом як домашнє насильство. З огляду на наявні у справі письмові докази та заслухані пояснення учасників, суд вважає, що заявницею та її представником в процесі розгляду справи доведено існування загрози вчинення заінтересованими особами протиправних дій у майбутньому. Суд усвідомлює, що достатньою підставою для задоволення такої заяви є існування обґрунтованого побоювання вчинення такого насильства зі сторони заінтересованих осіб у майбутньому, що у цій справи доведено. У зв`язку з вищевикладеним суд, приходить до висновку про часткову обґрунтованість заяви та необхідність видачі обмежувального припису відносно [PERSON] , [PERSON] у вигляді заходів тимчасового обмеження їх прав, поклавши на останніх на строк 6 місяців такі обов`язки: - заборонити [PERSON] , [PERSON] особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона за власнимбажанням перебуває у місці, невідомому [PERSON] , [PERSON] , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; - заборонити [PERSON] , [PERSON] ведення листування, телефонних переговорів з [PERSON] , або контактування з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до вимог ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з вимогами ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 318 ЦК України, визначено, що суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Згідно з вимогами ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до вимог ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до вимог ст.320 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Проаналізувавши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Суд вважає, що такий вид заходу тимчасового обмеження прав заінтересованих осіб, як заборона [PERSON] , [PERSON] перебування в місці проживання (перебування) [PERSON] є фактично їх виселенням із квартири, яка є їх постійним місцем проживання, що не є пропорційним втручанням у мирне володіння майном і порушує право заінтересованих осіб на житло, оскільки як встановлено судом при розгляді справи, заінтересовані особи, на відміну від заявника, будь-якого іншого житла на праві власності чи користування не мають, їх матеріальний стан на даний час також є скрутним. Таким чином, вимоги заявниці про заборону [PERSON] , [PERSON] перебування в місці проживання (перебування) [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , не підлягають до задоволення, адже заінтересована особа [PERSON] є одноособовим власником цієї квартири, тому відповідно до вимог Цивільного законодавства не може бути позбавлена права користування та розпорядження своїм майном, власником якого вона є. А [PERSON] є сином власниці житла [PERSON] , він є зареєстрованим за адресою вищевказаної квартири та має право користування нею нарівні з заявницею та іншими членами родини. При цьому, суд також приймає до уваги ту обставину, що за повідомленням самої заявниці, їй належить на праві власності житловий будинок у селі, яким з її слів наразі вона користуватись не може за станом здоров`я і саме тому проживає в квартирі разом з заінтересованими особами та займає окрему кімнату. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Отже, суд співставляючи інтереси учасників справи, враховуючи суспільні інтереси, приходить до переконання, що є достатніми аргументи заявника для видачі обмежувального припису стосовно [PERSON] , [PERSON] , тому заяву про видачу обмежувального приписунеобхідно задовольнити частково. Всилу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про обмеження припису відносяться на рахунок держави. Згідно із ч. 4 ст.350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання. На підставі викладеного,

Outcome: partial