Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-28 00:00:00

Позивач [PERSON] , [PERSON] в особі представника [PERSON] звернулись з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності на частку у спільному майні подружжя та на спадкове майно за законом. Позов обґрунтовує\~наступним. 25 вересня 1967 року позивач [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] . Під час шлюбу, а саме в 1967-1973 роках [PERSON] та [PERSON] побудували домоволодіння, що згідно технічного паспорта складається з житлового будинку літ.«А-І», ганку літ.«а», літньої кухні літ.«Б», тамбура літ.«б», сарая літ.«В», сарая літ.«Г», сарая літ.«Д», сарая літ.«Е», сарая літ.«Ж», воріт під № 1, хвіртки під № 2, огорожі під № 3, криниці під № 4 і знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Згідно зі статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. За таких обставин, [PERSON] та [PERSON] набули вказане домоволодіння у спільну сумісну власність за фактом його будівництва у період до 05 серпня 1992 року. Частина перша статті 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України передбачає, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Виходячи з цих положень, кожен з подружжя набув право на 1/2 частину домоволодіння. Рішенням Могилів-Подільського районного суду Вінницької області від 14 березня 2001 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішенням виконавчого комітету Панківської сільської ради від 10 вересня 2008 року за № 106 оформлено право власності [PERSON] на будинковолодіння, що складається з житлового будинку літ.«А-І», ганку літ.«а», літньої кухні літ.«Б», тамбура літ.«б», сарая літ.«В», сарая літ.«Г», сарая літ.«Д», сарая літ.«Е», сарая літ.«Ж», воріт під № 1, хвіртки під № 2, огорожі під № 3, криниці під № 4 і знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 16 вересня 2008 року виконавчим комітетом Панківської сільської ради видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яким посвідчено, що [PERSON] є власником вказаного житлового будинку. 22 вересня 2008 року право власності на вищевказане нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Проте, оформлення та реєстрація права власності на вказане домоволодіння лише за [PERSON] не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. [INFO] [PERSON] помер. \~ \~ \~ \~Після його смерті відкрилася спадщина, що складається з 1/2 житлового будинку літ.«А-І», 1/2 ганку літ.«а», 1/2 літньої кухні літ.«Б», 1/2 тамбура літ.«б», 1/2 сарая літ.«В», 1/2 сарая літ.«Г», 1/2 сарая літ.«Д», 1/2 сарая літ.«Е», 1/2 сарая літ.«Ж», 1/2 воріт під № 1, 1/2 хвіртки під № 2, 1/2 огорожі під № 3, 1/2 криниці під № 4 і знаходиться за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Згідно матеріалів спадкової справи № 173/2020, заведеної 16 липня 2020 року приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Хоміцькою Н.Г. до майна [PERSON] : позивач [PERSON] , колишня дружина, 03 листопада 2020 року подала до нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку спільного сумісного майна подружжя; позивач [PERSON] , дочка померлого (інвалід 2 групи), 09 вересня 2020 року подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за законом; відповідач [PERSON] , дружина померлого, 16 липня 2020 року подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за заповітом. \~ \~ \~ \~11 березня 2021 року приватний нотаріус Сторожинецького районного нотаріального округу Хоміцька Н.Г. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за № 75/02-14/173/2020, якою відмовила позивачу [PERSON] у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні колишнього подружжя, з посиланням, зокрема, на неподання нотаріусу документу, який посвідчує право власності померлого на нерухоме майно, також відмовила позивачу [PERSON] у видачі свідоцтва про право на обов`язкову частку у спадщині, з посиланням, зокрема, на неподання нотаріусу документів на підтвердження родинних відносин зі спадкодавцем. Оскільки вищезгадане домоволодіння набуто померлим [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, частки співвласників не визначені (не виділені), але є рівними, а тому ідеальна частка у праві спільної власності [PERSON] становила 1/2. Якщо б порядок спадкування не був би змінений заповітом, спадкувати за законом могли б п`ятеро осіб (спадкоємців за законом першої черги) - [PERSON] (дружина), [PERSON] (донька), [PERSON] (син), [PERSON] (донька) та [PERSON] (донька), а тому кожен з них мав би право на 1/10 частку домоволодіння (1/2 : 5 = 1/10). Позивач [PERSON] на час відкриття спадщини була інвалідом ІІ групи, а тому є непрацездатною, і в силу статті 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку у спадщині, яка складає 1/20 частку домоволодіння (1/10 : 2 = 1/20). Позивачі просять суд визнати майно об`єктом права спільної сумісної власності, визнати права власності на частку у спільному майні подружжя та на спадкове майно за законом. Позивачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились, їх представник [PERSON] направив клопотання про розгляд справи за відсутності позивачів та їх представника. Позовні вимоги підтримали в повному обсязі і просили їх задоволити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, від її представника [PERSON] надійшла заява про проведення розгляду справи без участі відповідача та її представника. Позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення посилаючись на те, що право власності у [PERSON] на домогосподарство виникло в 2008 році, тобто через 14 років після фактичного припинення шлюбних відносин із позивачкою [PERSON] , тому спірним є її твердження про те, що дана нерухомість є тією, яка була збудована ще в 1967-1973 роках. В період з 1995 року по 2008 рік [PERSON] самостійно за власні кошти здійснив ремонт будинку з добудовами. Також позивачем пропущено строк позовної давності для звернення з позовною заявою про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності, оскільки позивачем не було обгрунтовано та доведено, коли саме вона дізналася про порушення свого права, а саме право власності [PERSON] , на нерухоме майно, яке позивачка вважає їх спільною сумісною власністю, виникло лише в 2008 році. При цьому впродовж 3 - х років з дня виникнення даного права власності [PERSON] із позовом про поділ майна не зверталась. У зв`язку з цим і у відповідності до вимог ч. 3 ст.267 ЦК України, ч.4 ст.267 ЦК України вважає представник відповідача [PERSON] належить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на домоволодіння в [ADDRESS] та про визнання права власності на 1/2 частку у даному нерухомому майні. Позивач [PERSON] у позовній заяві зазначає, що нотаріусом їй було незаконно відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме - у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в порядку ст.1241 ЦК України, а тому вона просить суд визнати за нею право власності на 1/20 частку нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається із тексту позову, нотаріус відмовила позивачці [PERSON] через те, що остання не надала документу, що підтверджує її родинні стосунки із померлим [PERSON] та не подала на підтвердження непрацездатності документ, який може, бути взятий до уваги відповідно до чинного законодавства України, оскільки медичні документи було видано на тимчасово окупованій території, тому дані документи слід вважати не легітимними. З огляду на вказане представник відповідача [PERSON] адвокат Кирилюк Т.А. просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, направила до суду нотаріально посвідчену заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, направила до суду нотаріально посвідчену заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, направив до суду нотаріально посвідчену заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав. Дослідивши надані сторонами докази суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. 25 вересня 1967 року позивач [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] . Шлюб було зареєстровано [PERSON] (на той час Клинівською) сільською радою Сторожинецького району Чернівецької області, актовий запис № 15. Під час шлюбу, а саме в 1967-1973 роках [PERSON] та [PERSON] побудували домоволодіння, що згідно технічного паспорта складається з житлового будинку літ.«А-І», ганку літ.«а», літньої кухні літ.«Б», тамбура літ.«б», сарая літ.«В», сарая літ.«Г», сарая літ.«Д», сарая літ.«Е», сарая літ.«Ж», воріт під № 1, хвіртки під № 2, огорожі під № 3, криниці під № 4 і знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідні роки будівництва об`єктів нерухомості підтверджуються записами в технічному паспорті. Верховний Суд в постанові від 15 жовтня 2020 року по справі № 623/214/17 зробив наступні правові висновки. Статтею 41 Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1). За таких обставин, [PERSON] та [PERSON] набули вказане домоволодіння у спільну сумісну власність за фактом його будівництва у період до 05 серпня 1992 року. Домоволодіння було збудоване під час дії Кодексу законів про сім`ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР та Кодексу про шлюб та сім`ю України, відповідні положення яких підлягають застосуванню при вирішенні даної справи. За змістом статті 125 Кодексу законів про сім`ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР, затвердженого 3-ою сесією Центрального виконавчого комітету Української РСР 31 травня 1926 року, майно, набуте подружжям за час зареєстрованого шлюбу, вважається таким, що належить подружжю на засадах спільної власності. Згідно зі статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю (див. постанову Верховного Суду від 27 січня 2020 року по справі № 442/8047/16-ц). Отже, [PERSON] та [PERSON] набули право спільної сумісної власності на вказане домоволодіння. Частина перша статті 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України передбачає, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Виходячи з цих положень, кожен з подружжя набув право на 1/2 частину домоволодіння. Рішенням Могилів-Подільського районного суду Вінницької області від 14 березня 2001 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішенням виконавчого комітету Панківської сільської ради від 10 вересня 2008 року за № 106 оформлено право власності [PERSON] на будинковолодіння, що складається з житлового будинку літ.«А-І», ганку літ.«а», літньої кухні літ.«Б», тамбура літ.«б», сарая літ.«В», сарая літ.«Г», сарая літ.«Д», сарая літ.«Е», сарая літ.«Ж», воріт під № 1, хвіртки під № 2, огорожі під № 3, криниці під № 4 і знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 16 вересня 2008 року виконавчим комітетом Панківської сільської ради видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яким посвідчено, що [PERSON] є власником житлового будинку літ.«А-І», ганку літ.«а», літньої кухні літ.«Б», тамбура літ.«б», сарая літ.«В», сарая літ.«Г», сарая літ.«Д», сарая літ.«Е», сарая літ.«Ж», воріт під № 1, хвіртки під № 2, огорожі під № 3, криниці під № 4 і знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 22 вересня 2008 року право власності на вищевказане нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Верховний Суд в постановах від 27 січня 2020 року по справі № 442/8047/16-ц та від 29 січня 2021 року по справі № 161/14048/19 зробив правовий висновок, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. В постанові від 01 квітня 2020 року по справі № 462/518/18 Верховний Суд зробив подібний висновок про те, що факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. При цьому не мають значення підстави, на яких майно придбане. Не має значення також і те, на чиє ім`я виданий правовстановлюючий документ на майно (див. постанову Верховного Суду від 06 червня 2019 року по справі № 524/9737/14-ц). Таким чином, оформлення та реєстрація права власності на вказане домоволодіння лише за [PERSON] не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності, що узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року по справі № 372/504/17. [INFO] [PERSON] помер. \~ \~ \~ \~Після його смерті відкрилася спадщина, що складається з 1/2 житлового будинку літ.«А-І», 1/2 ганку літ.«а», 1/2 літньої кухні літ.«Б», 1/2 тамбура літ.«б», 1/2 сарая літ.«В», 1/2 сарая літ.«Г», 1/2 сарая літ.«Д», 1/2 сарая літ.«Е», 1/2 сарая літ.«Ж», 1/2 воріт під № 1, 1/2 хвіртки під № 2, 1/2 огорожі під № 3, 1/2 криниці під № 4 і знаходиться за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Згідно матеріалів спадкової справи № 173/2020, заведеної 16 липня 2020 року приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Хоміцькою Н.Г. до майна [PERSON] : \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] , колишня дружина, 03 листопада 2020 року подала до нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку спільного сумісного майна подружжя; \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] , дочка померлого (інвалід 2 групи), 09 вересня 2020 року подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за законом; \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] , дружина померлого, 16 липня 2020 року подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за заповітом. \~ \~ \~ \~Вказані заяви були подані до нотаріуса в межах визначеного статтею 1270 Цивільного кодексу України шестимісячного строку. \~ \~ \~ \~11 березня 2021 року приватний нотаріус Сторожинецького районного нотаріального округу Хоміцька Н.Г. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за № 75/02-14/173/2020, якою відмовила позивачу [PERSON] у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні колишнього подружжя, з посиланням, зокрема, на неподання нотаріусу документу, який посвідчує право власності померлого на нерухоме майно, документів, які б підтверджували факт належності житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності, а також враховуючи той факт, що право власності на житловий будинок зареєстровано за [PERSON] вже після припинення шлюбу. У [PERSON] відсутні оригінали правовстановлюючих документів на вказаний житловий будинок, однак факт оформлення права власності та реєстрації останнього за [PERSON] підтверджується копіями таких правовстановлюючих документів, оригінали яких зберігаються в комунальному підприємстві «Сторожинецьке районне бюро технічної інвентаризації», інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно та інших відповідних реєстрів від 18 березня 2021 року № 248713822. Факт будівництва домоволодіння в 1967-1973 роках, тобто під час перебування [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, підтверджується записами в технічному паспорті, який був складений в 2008 році на замовлення [PERSON] . Роки будівництва житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами були зазначені зі слів [PERSON] і визнаються позивачами. За таких обставин, домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , набуло статус об`єкта права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , і останній належить 1/2 частка цього домоволодіння. 11 березня 2021 року приватний нотаріус Сторожинецького районного нотаріального округу Хоміцька Н.Г. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за № 76/02-14/173/2020, якою відмовила позивачу [PERSON] у видачі свідоцтва про право на обов`язкову частку у спадщині, з посиланням, зокрема, на неподання нотаріусу документів на підтвердження родинних відносин зі спадкодавцем, оскільки в Державному реєстрі актів цивільного стану відповідні відомості відсутні, та подання на підтвердження непрацездатності документу, виданого на тимчасово окупованій території. Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України). Позивач [PERSON] (родове прізвище « [PERSON] ») є донькою [PERSON] , факт родинних відносин між ними підтверджується свідоцтвом про народження, згідно якого [PERSON] народилась [INFO] в с.Панка (на той час с.Клинівка) Сторожинецького району Чернівецької області, її батьками є [PERSON] та [PERSON] . 06 вересня 1992 року у зв`язку з державною реєстрацією шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище « [PERSON] ». Частиною першою статті 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частиною першою статті 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. За змістом статей 355, 368-372 ЦК України вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільній сумісній власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Оскільки вищезгадане домоволодіння набуто померлим [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, частки співвласників не визначені (не виділені), але є рівними, а тому ідеальна частка у праві спільної власності [PERSON] становила 1/2. За правилами ЦК України (спадкове право) право на обов`язкову частку у спадщині є обмеженням свободи заповіту в інтересах певного кола спадкоємців першої черги.\~\~\~\~ Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі статтею 1217\~ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Частиною першою статті 1241 ЦК України встановлено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. При визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу. За згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини. Зазначене узгоджується з пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», в якому судам роз`яснено, що при визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги. Отже, за правилами ЦК України до таких спадкоємців слід також відносити спадкоємців, які відмовилися від прийняття спадщини, не прийняли спадщину, усунені від права на спадкування або померли до відкриття спадщини, але в яких є спадкоємців за правом представлення (стаття 1266 ЦК України). Тобто, при обчисленні розміру обов`язкової частки слід ураховувати всіх спадкоємців за законом, які могли б спадкувати, якщо порядок спадкування не був би змінений заповітом. Як вбачається з довідки нотаріуса, дружина спадкодавця [PERSON] є спадкоємцем за заповітом. Якщо б порядок спадкування не був би змінений заповітом, спадкувати за законом могли б п`ятеро осіб (спадкоємців за законом першої черги) - [PERSON] (дружина), [PERSON] (донька), [PERSON] (син), [PERSON] (донька) та [PERSON] (донька), а тому кожен з них мав би право на 1/10 частку домоволодіння (1/2 : 5 = 1/10). Рішенням Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року № 1-рп/2014 вирішено, що положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності. Позивач [PERSON] на час відкриття спадщини була інвалідом ІІ групи, а тому є непрацездатною, і в силу статті 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку у спадщині, яка складає 1/20 частку домоволодіння (1/10 : 2 = 1/20). Що стосується посилання нотаріуса на подання [PERSON] на підтвердження непрацездатності документу, виданого на тимчасово окупованій території, суд дійшов наступного висновку. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон № 1207-VII) тимчасово\~\~окупованою територією визначено сухопутну територію Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. Згідно з частинами першою та другою статті 4 Закону № 1207-VII на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. На підставі частини першої статті 17 Закону № 1207-VII передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені Законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. Згідно із статтею 18 Закону № 1207-VII громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та прав на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Правовий статус органів та посадових осіб, які діють на території України та створені і проводять свою діяльність не у відповідності із законодавством України, визначено, зокрема, Законом № 1207-VII. Згідно із частинами першою - третьою статті 9 Закону № 1207-VII передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Як вбачається з довідки серії МСЭ-2013 № 1865694, виданої 08 грудня 2016 року «Федеральным казенным учреждением «Главное бюро медико-социальной экспертизы по Республике Крым», [PERSON] повторно установлена друга група інвалідності, безстроково. Слід зауважити, що [PERSON] отримувала статус особи з інвалідністю і до тимчасової окупації Автономної Республіки Крим, зокрема, в 2012 та 2013 роках, що підтверджують копії довідок до акта огляду МСЕК серії КР-11 № 028710 та серії КР-12 № 028837. Відповідач [PERSON] , вказувала на те, що право власності у [PERSON] на домогосподарство виникло в 2008 році, тобто через 14 років після фактичного припинення шлюбних відносин із позивачкою [PERSON] , тому спірним є її твердження про те, що дана нерухомість є тією, яка була збудована ще в 1967-1973 роках. В період з 1995 року по 2008 рік [PERSON] самостійно за власні кошти здійснив ремонт будинку з добудовами. Відповідно до частини 1 статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Пункт 1 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Згідно зі статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 925/1121/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 916/675/15, від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18. Таким чином, відповідач [PERSON] помилково ототожнює факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації, тому в 2008 році відбулось лише засвідчення державою вже набутого [PERSON] права. Крім того, як вже вказувалось вище, Верховний Суд в постановах від 27 січня 2020 року по справі № 442/8047/16-ц та від 29 січня 2021 року по справі № 161/14048/19 зробив правовий висновок, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. В постанові від 01 квітня 2020 року по справі № 462/518/18 Верховний Суд зробив подібний висновок про те, що факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. При цьому не мають значення підстави, на яких майно придбане. Не має значення також і те, на чиє ім`я виданий правовстановлюючий документ на майно (див. постанову Верховного Суду від 06 червня 2019 року по справі № 524/9737/14-ц). Твердження відповідача [PERSON] про те, що в період з 1995 року по 2008 рік [PERSON] самостійно за власні кошти здійснив ремонт будинку з добудовами не підтверджується будь-якими доказами. Щодо твердження відповідача [PERSON] , що позивачем пропущено строк позовної давності суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналогічні норми були передбачені статтею 22 КпШС України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, зокрема, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Час оформлення права власності на майно не впливає на право одного з подружжя на частину майна, придбаного у період шлюбу. Згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Частиною третьою статі 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Вказана правова позиція узгоджується з висновком, викладеним Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі за № 6-258цс15. Відповідач [PERSON] не надала будь-яких доказів, які б підтверджували заперечення [PERSON] права [PERSON] на набуте у період шлюбу майно. 11 березня 2021 року приватний нотаріус Сторожинецького районного нотаріального округу Хоміцька Н.Г. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за № 75/02-14/173/2020, якою відмовила позивачу [PERSON] у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні колишнього подружжя, з посиланням, зокрема, на неподання нотаріусу документу, який посвідчує право власності померлого на нерухоме майно, документів, які б підтверджували факт належності житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності, а також враховуючи той факт, що право власності на житловий будинок зареєстровано за [PERSON] вже після припинення шлюбу. \~ \~ \~ \~Таким чином, право [PERSON] на частку у спільному майні подружжя було порушено 11 березня 2021 року, тобто з моменту винесення нотаріусом вищевказаної постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а тому позов подано в межах трирічного строку позовної давності. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги слід задоволити частково. Виходячи з викладеного, на підставі ст.ст. 1216, 1217, 1220, 1223, 1241, 1266, 1261, 1268 ЦК України, та

Outcome: partial