Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-17 00:00:00

Адвокат Коротун Андрій Олегович звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова в інтересах [PERSON] із позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно набуті грошові кошти в сумі 4373,00 гривень, пеню у розмірі 4190,08 грн. та сплачений судовий збір, а також витрати на правничу допомогу. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [PERSON] здійснює підприємницьку діяльність шляхом продажу товарів в інтернет магазині [INFO] . Позивач 18.10.2020 року здійснив замовлення №220119069 (бойлер) в інтернет магазині, після отримання підтвердження замовлення надійшло смс повідомлення про необхідність сплати вартості товару у сумі 4373,00 гривень на карту № [NUMBER] , відкритий на ім`я [PERSON] . Позивач 19.10.2020 року здійснив оплату замовленого товару. Відповідач підтвердив отримання грошових коштів. Після здійснення передплати сторони домовились, що протягом двох днів буде здійснено доставку замовлення. Однак ані 20.10.2020 року, ані 21.10.2020 року замовлення не було доставлено. 22.10.2020 року позивач у відповідності до положень ЗУ «Про захист прав споживачів» повідомив відповідача про відмову від замовлення та повернення сплачених коштів у сумі 4373 гривень. Згідно умов, розміщених на вебсторінці інтернет магазину відповідача, в разі необхідності здійснення повернення оплати така оплата повертається протягом 7 банківських днів. Починаючи з 22.10.2020 року сьомий банківський день настав 30.10.2020 року. Однак до часу подання позовної заяви відповідач ухиляється від повернення грошових коштів. Позивач направляв відповідачу офіційну претензію з вимогою повернути сплачені кошти, однак відповідач кошти не повернув. Зазначає, що сторони у належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору та не уклали договір купівлі-продажу. Вважає, що майно, а саме грошові кошти у розмірі 4373,00 гривень, набуті відповідачем без правової підстави. Крім того, з посиланням на норми ЗУ «Про захист прав споживачів», , статей 22, 549 ЦК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача також пеню у розмірі 4198,08 гривень. Ухвалою судді від 18.12.2020 року у справі позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачем по справі подано відзив на позовну заяву, згідно змісту якого [PERSON] просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень зазначає, що 19.10.2020 року було отримано заказ №220119069 від [PERSON] на придбання товару (бойлера) вартістю 4373,00 гривень строком поставки листопад-грудень 2020 року. Оскільки даний товар іноземного походження на складі він був відсутній та потребувало часу для його доставки із-за кордону. Станом на дату подання відзиву грошові кошти у сумі 4373,00 гривень повернуті позивачу. Також зазначає, що позивачем не доведено наявності збитків, моральної та матеріальної шкоди. В подальшому 30.11.2021 року до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача, в яких зазначено наступне. 19.10.2020 року було отримано інтернет-замовлення від позивача на придбання товару (бойлера) вартістю 4373,00 гривень строком поставки листопад-грудень 2020 року. На веб-сайті магазину покупець має можливість ознайомитись із процедурою оформлення замовлення, умовами оплати та доставки. Відповідно до інформації з офіційного веб-сайту терміни виконання завжди вказані на картці товару або у кошику оформлення замовлення. Терміни є орієнтовними і не враховують вихідні дні. Якщо для клієнта отримання товару до конкретної дати є принципово важливим, цю обставину необхідно вказати при оформленні замовлення. Товар, замовлений позивачем, є імпортним та його поставка може потребувати додатковий час, про що замовник був завчасно повідомлений. У даному випадку договір купівлі-продажу укладався на відстані, що зумовлює особливості правового регулювання таких правовідносин. Зокрема, якщо інше не передбачено договором, укладеним на відстані, продавець повинен поставити споживачеві товар протягом прийнятного строку, але не пізніше тридцяти днів з моменту одержання згоди споживача на укладення договору. До договору, укладеного на відстані, застосовуються положення, передбачені ч.ч.5-9 ст.12 ЗУ «Про захист прав споживачів», за вимогами якої якщо протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей. Також зазначає, що вимоги споживача розглядаються після пред`явлення споживачем розрахункового документа. Під час продажу товару продавець надсилає електронний розрахунковий документ на наданий споживачем абонентський номер чи адресу електронної пошти. Вважає, позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підтверджені належними доказами. Крім того зазначає, що позивачем безпідставно, в односторонньому порядку встановлено факт прострочення, а також те, що прострочення виконання зобов`язання та нарахування відсотків починається з 22.10.2020 року. Відповідачем до моменту прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі були повернуті кошти позивачу у повному обсязі. Сторона відповідача вважає докази, надані позивачем, неналежними та такими, що не можуть прийматись до уваги судом. З копії квитанції про перерахунок грошових коштів неможливо встановити ні відправника, ні отримувача, призначення платежу незрозуміло. З наданих скріншотів не видається можливим ідентифікувати осіб, які ведуть листування, не можна встановити достовірність таких повідомлень, а тому їх не можна визнати належними та достовірними доказами на підтвердження аргументів позивача. Крім того, копії скріншотів веб-сторінок сайту з відміткою «Згідно з оригіналом» також не можна вважати належними та достовірними доказами з огляду на наявність ризику підробки такої роздруківки. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою суду від 12.05.2021 року, постановленою без видалення суду до нарадчої кімнати, закрито провадження у справі в частині вимог про стягнення грошових коштів у розмірі 4373,00 гривень. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на свою користь пені у розмірі 4198,08 гривень з підстав, наведених у позовній заяві. Позивач в судовому засіданні також підтримав позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на свою користь пені у розмірі 4198,08 гривень. Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях. Суд, заслухавши вступне слово позивача, представників сторін, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний\~окремо та\~у сукупності\~й взаємозв`язку, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до статті 42 Конституції України\~держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно зі статтею 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-ХІІ від 12.05.1991 року цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Статтею 2 Закону визначено, що законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів. Стаття 4 вказаного Закону передбачає, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: захист своїх прав державою; належну якість продукції та обслуговування тощо. Відповідно до п. 22 ч.1 ст.1 Закону споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів» укладення договору на відстані відбувається та допомогою засобів дистанційного зв`язку: телекомунікаційних мереж, поштового зв`язку, телебачення, інформаційних мереж, зокрема Інтернет (статті 1, 13 Закону). Згідно з ч. 6, 7 ст.13 ЗУ «Про захист прав споживачів», якщо інше не передбачено договором, укладеним на відстані, продавець повинен поставити споживачеві товар протягом прийнятного строку, але не пізніше тридцяти днів із моменту одержання згоди споживача на укладення договору. У разі неможливості виконання договору через відсутність замовленого товару продавець повинен негайно повідомити про це споживача, але не пізніше тридцяти днів з моменту одержання згоди споживача на укладення договору. До договору, укладеного на відстані, застосовуються положення, передбачені ч.5-9\~ ст.12 цього Закону. Частиною 4 ст.13 вказаного Закону передбачено, що споживач має право розірвати укладений на відстані договір шляхом повідомлення продавця (виконавця) про це протягом чотирнадцяти днів з моменту підтвердження інформації або з моменту одержання товару чи першої поставки товару. Положеннями ч.1 ст.655 ЦК України\~визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.1 ст.673 ЦК України, продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 19.10.2020 року через сайт ФОП [PERSON] - інтернет-магазину MBUY24.com позивачем [PERSON] було замовлено товар бойлер вартістю 4373,00 гривень, замовленню було присвоєно №220119069. Зі змісту позовної заяви вбачається, що сторонами обумовлено строк поставки у 2 дні, натомість відповідачем заперечується ця обставина та останній стверджує про домовленість поставки товару протягом листопада-грудня 2020 року. Частинами 3,4 статті 12 ЗУ «Про захист прав споживачів»\~встановлено, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. У разі розірвання договору, укладеного поза торговельними або офісними приміщеннями, споживач повинен повідомити продавця (виконавця) про місце, де продукція може бути повернена. Договором може передбачатися, що продукція або результати робіт (послуг), що були надіслані поштою, повинні у разі розірвання договору також бути повернені поштою. Будь-які витрати, пов`язані з поверненням продукції, покладаються на продавця (виконавця). Продавець (виконавець) повинен відшкодувати витрати споживача у зв`язку з поверненням продукції. У разі розірвання договору, укладеного поза торговельними або офісними приміщеннями, обов`язок споживача зберігати у себе продукцію припиняється по закінченні шістдесяти днів після її одержання. Якщо продавець (виконавець) не вживає заходів для повернення її собі протягом зазначеного періоду, така продукція переходить у власність споживача без виникнення зобов`язання з оплати її вартості. Так відповідно до ч.3 ст.9 ЗУ «Про захист прав споживачів», при розірванні договору купівлі-продажу розрахунки із споживачем провадяться виходячи з вартості товару на час його купівлі. Гроші, сплачені за товар, повертаються споживачеві у день розірвання договору, а в разі неможливості повернути гроші у день розірвання договору - в інший строк за домовленістю сторін, але не пізніше ніж протягом семи днів. Судом встановлено, що 16.12.2020 року ФОП [PERSON] повернуто [PERSON] грошові кошти у сумі 4373,02 гривень у зв`язку з розірванням споживачем позивачем у даній справі укладеного договору купівлі-продажу товару - бойлеру. Відповідно до ч.7 ст.13 ЗУ «Про захист прав споживачів»\~до договору, укладеного на відстані, застосовуються положення, передбачені частинами п`ятою - дев`ятою статті 12 цього Закону. За приписами ч.9 ст.12 вказаного Закону, якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей. З матеріалів справи не вбачається можливим встановити коли саме позивач звернувся з претензією до відповідача щодо повернення сплачених коштів за товар згідно укладеного договору купівлі-продажу. Щодо наданої позивачем до суду скріншоту переписки у мобільному додатку «Viber», суд зауважує, що відповідно до ст.100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази\~подаються в\~оригіналі або\~в електронній\~копії,\~засвідченій електронним\~цифровим підписом,\~прирівняним до\~власноручного підпису\~відповідно до\~Закону України\~«Про електронний\~цифровий підпис».\~Законом може\~бути передбачено\~інший порядок\~засвідчення електронної\~копії електронного\~доказу. Учасники\~справи мають\~право подавати\~електронні докази\~в паперових\~копіях,\~посвідчених у\~порядку,\~передбаченому законом.\~Паперова копія\~електронного доказу\~не вважається\~письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Відповідно до ст.7 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до ЗУ «Про електронні довірчі послуги». Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що надана до суду в якості доказу роздруківка скріншоту не відповідає зазначеним вище вимогам, а також критеріям належності, оскільки позивачем не надано до суду для огляду оригіналу електронного доказу, копію якого долученого до позовної заяви. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за недоведеністю. Статтями 12, 81 ЦПК України\~передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Відповідно до ст.76 ЦПК України\~доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч.1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі за його недоведеністю. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст.141 ЦПК України. Враховуючи, що при зверненні до суду споживачі у відповідності до закону звільнені від сплати судового збору, позивачу слід повернути з державного бюджету суму судового збору у розмірі 840,80 гривень, сплаченого ним при зверненні до суду, та віднести судові витрати зі сплати судового збору на рахунок держави. На підставі\~вищевикладеного,\~

Outcome: dismissed