Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-24 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , до ПАТ «Українська пожежно-страхова комапанія (далі-ПрАТ «УПСК), який в подальшому уточнила, та просила стягнути з відповідача ПрАТ «УПСК» в її користь та в користь неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] по 50 076 грн. кожному на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілої [PERSON] , а також просила стягнути з відповідача ПрАТ «УПСК» в її користь та в користь неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] по 16 590,66 грн. кожному на відшкодування моральної шкоди. Позов обгрунтовує тим, що 28.05.2019 року, о 22 год. 50 хв., на автодорозі сполученням с.Тополі-с.Хащувате Гайворонського району Кіровоградської області відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля ВАЗ 111830 Калина, р.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , в результаті чого було здійснено наїзд на пішохода [PERSON] . Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] померла. Постановою старшого слідчого СВ відділення поліції № 1 (м. Гайворон) Голованівського РВП ГУНП в Кіровоградській області від 26.07.2021 року було закрито кримінальне провадження на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. [PERSON] доводилася донькою позивачці та матір`ю неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] . Крім того, позивач призначена опікуном неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] . На момент настання дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу ВАЗ 111830 Калина, р.н. [NUMBER] , була застрахована у ПрАТ «УПСК» згідно договору (полісу) № АМ 4405255 від 03.08.2018 року, тому у відповідності до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортн6их засобів» ПрАТ «УПСК» повинно відповідати за шкоду завдану застрахованим транспортним засобом. Щодо заявленої до відшкодування моральної шкоди в сумі 16 590 грн. 99 коп. на її користь та на користь неповнолітніх дітей, то розмір такої обгрунтовує тим, що по даний час вона несе моральні страждання через втрату своєї доньки. Таким чином було порушено нормальний ритм її життя та її сім`ї, нею втрачено спокій та сон. Все це вимагає від неї та її сім`ї додаткових витрат та зусиль. Крім того, в результаті даної дорожньо-транспортної пригоди неповнолітнім [PERSON] та [PERSON] заподіяно моральну шкоду у зв`язку із втратою матері, в таких залишилася важка психологічна травма на все їхнє життя, адже вони будуть рости без материнської любові. У відзиві на позов відповідач ПАТ «УПСК» проти позову заперечив та просив у задоволенні такого відмовити. В обгрунтування своїх вимог зазначає, що позивачем не було дотримано законодавчо визначеного порядку отримання страхового відшкодування. Вказує на те, що позовна заява не містить реквізитів для здійснення перерахування страхових виплат ПрАТ «УПСК», тому відповідач не має можливості здійснити страхове відшкодування. Зазначає, що умовою відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, є наявність доходу, який має бути підтверджений належними та допустимими доказами. На відміну від шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності потерпілим, або шкоди, пов`язаної із стійкою втратою працездатності потерпілим, закон не передбачає альтернативного розрахунку середньомісячного заробітку (доходу), що має сплачуватися особам, зазначеним у пунктах 1-5 ч.1 ст. 1200 ЦК України, у випадку відсутності доказів наявності доходів у померлої особи. Таким чином, особи, зазначені в пунктах 1-5 ч.1 ст. 1200 ЦК України, позбавляються можливості на отримання відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, який не мав легальних джерел доходів. З огляду на положення ст. 1200 ЦК України вважає, що єдиною умовою отримання даного виду страхового відшкодування у розмірі не менше, ніж 36 мінімальних заробітних плат є наявність належних та допустимих доказів для визначення середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого. Крім того, вказує на те, що причиною даної дорожньо-транспортної пригоди стало грубе порушення пішоходом [PERSON] Правил дорожнього руху. У відповіді на відзив позивач зазначає, що викладені у відзиві заперечення проти позову спрямовані на ухилення відповідача від сплати страхового відшкодування. Зазначає, що відповідачем не доведено, що дорожньо-транспортна пригода сталася у результаті умислу потерпілої, тому підстав для відмови у задоволенні позовних вимог на підставі ч.2 ст. 1193 ЦК України, на яку покликається відповідач, немає. Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 31.05.2022 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків. 31.05.2022 року позивачем усунуто недоліки позовної заяви. Ухвалою судді Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 02.06.2022 року відкрито провадження у справі та витребувано у відділення поліції № 1 (м. Гайворон) Голованівського РВ ГУНП в Кіровоградській області кримінальне провадження № 12019120120000258 від 29.05.2019 року. 22.06.2022 року на адресу суду надійшла заява від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача [PERSON] , в якій він заявлені позовні вимоги визнав повністю та просив розгляд справи проводити у його відсутності. 23.06.2022 року на виконання ухвали суду від 02.06.2022 року в частині витребування доказів до суду з відділення поліції № 1 (м. Гайворон) Голованівського РВ ГУНП в Кіровоградській області надійшли матеріали кримінального провадження № 12019120120000258 від 29.05.2019 року. 30.06.2022 року до суду надійшло клопотання від позивача про відкладення судового засідання, призначеного на 30.06.2022 року, для підготування відповіді на відзив. 28.07.2022 року до суду надійшла заява від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача [PERSON] , в якій він позовні вимоги визнав та просив розгляд справи проводити у його відсутності. 28.07.2022 року від представника позивача - адвоката Животовської Г.М. надійшла заява, в якій вона просить розгляд справи відкласти. 17.08.2022 року від позивача надійшло клопотання про долучення доказів до справи. 25.08.2022 року до суду надійшла заява від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача [PERSON] , в якій він позовні вимоги визнав та просив розгляд справи проводити у його відсутності. 25.08.2022 року від позивача та її представника - адвоката Животовської Г.М. надійшли заяви, в яких вони просять розгляд справи проводити у їх відсутності, позовні вимоги підтримують повністю, просять позов задовольнити. Позивач та її представник - адвокат Животовська Г.М. в судове засідання не з`явилися. З огляду на надходження до суду заяв про розгляд справи у їх відсутності, суд вважає за можливе проводити судовий розгляд справи у відсутності позивача та її представника. Представник відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце судового засідання відповідач був завчасно повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, тому суд вважає за можливе проводити судове засідання у відсутності представника відповідача. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився. З огляду на надходження до суду заяви про розгляд справи у його відсутності, суд вважає за можливе проводити судовий розгляд справи у відсутності третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача [PERSON] . У відповідності до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини. 28.05.2019 року, близько 22 год. 50 хв., [PERSON] , керуючи автомобілем ВАЗ 111830, р.н. [NUMBER] , рухаючись по автомобільній дорозі сполученням с. Тополі-с. Хащувате Гайворонського району Кіровоградської області, в напрямку с. Хащувате, допустив наїзд на [PERSON] , [INFO] , яка рухалася пішки в напрямку с. Тополі. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] отримала тілесні ушкодження у вигляді ЗЧМГ, перелому середньої третини правого бедра, рваної рани в області правої кисті та була доставлена до КЗ «Гайворонська ЦРЛ», де померла. З свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] вбачається, що [PERSON] померла [INFO] , про що 05.06.2019 року виконавчим комітетом Тополівської сільської ради Кіровоградської області зроблено відповідний актовий запис за № 4(а.с. 22). З висновку експерта Благовіщенського міжрегіонального відділення СМЕ№ 43 від 03.06.2019 року вбачається, що смерть [PERSON] наступила від забою головного мозку внаслідок черепно-мозкової травми; тілесні ушкодження на тілі трупу [PERSON] у вигляді закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті; судячи по характеру та локалізації тілесних ушкоджень на тілі трупу [PERSON] вони могли утворитися внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 17-21). З постанови старшого слідчого СВ Гайворонського ВП ГУНП в Кіровоградській області від 23.07.2021 року вбачається, що кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12019120120000258 від 29.05.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Зі змісту даної постанови вбачається, що причиною дорожньо-транспортної пригоди стало порушення Правил дорожнього руху пішоходом [PERSON] , яка також є учасником дорожнього руху та якою не були вжиті належні заходи безпеки, а саме п.п. 1.4, 1.5, 4.1, 4.4, 4.7, 4.14 (а), (б), (д) ПДР (а.с. 9-15). З даних свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ВАЗ 211830, р.н. [NUMBER] , даний транспортний засіб на праві власності належить [PERSON] (а.с. 16). Згідно полісу № АМ/4405255 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, станом на момент настання дорожньо-транспортної пригоди (28.05.2019) автомобіль ВАЗ 111830, н.з. [NUMBER] , був застрахований ПрАТ «УПСК», які у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу зобов`язані сплатити страхове відшкодування за шкоду заподіяну життю та здоров`ю в сумі до 200 000 грн. (а.с. 16). Потерпіла [PERSON] доводилася донькою позивачу [PERSON] . Так, згідно даних свідоцтва про народження [PERSON] . Серії [NUMBER] від 4.12.1981 року, у відомостях про батьків зазначено батько [PERSON] та матір [PERSON] (а.с. 23). З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища вбачається, що [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] 28.05.2014 року, актовий запис № 3, та після реєстрації шлюбу їй присвоєно прізвище [PERSON] (а.с. 110). З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] 02.12.2006 року, актовий запис № 3, та після реєстрації шлюбу їй присвоєно прізвище [PERSON] (а.с. 26). Потерпіла [PERSON] доводилася матір`ю неповнолітнім [PERSON] та [PERSON] . Так, згідно даних свідоцтв про народження Серія [NUMBER] та Серія [NUMBER] [PERSON] зазначена матір`ю неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 27-28). З довідки № 167/02-30 від 17.08.2022 року, виданої Мощенським старостинським округом Гайворонської міської ради Кіровоградської області, вбачається, що [PERSON] на день смерті проживала разом із мамою [PERSON] та доньками [PERSON] , [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 111). Згідно розпорядження Гайворонської районної державної адміністрації Кіровоградської області № 126-р від 12.06.2019 року неповнолітній дитині [PERSON] , [INFO] , було надано статус дитини-сироти у зв`язку зі смертю батьків (мати [PERSON] померла (свідоцтво про смерть від [INFO] ) та батько [PERSON] помер (свідоцтво про смерть від 23.04.2009 року) (а.с. 29). Згідно розпорядження Гайворонської районної державної адміністрації Кіровоградської області № 149-р від 08.07.2019 року позивача [PERSON] призначено опікуном над неповнолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] (а.с. 30). Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 18.01.2022 року, яке набрало законної сили, позбавлено [PERSON] , батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] , встановлено опіку над нею та призначено позивача [PERSON] її опікуном (а.с. 31-36). З довідки № 89 від 24.03.2022 року, виданої Мощенським старостинським округом Гайворонської міської ради Кіровоградської області, вбачається, що [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , та разом з нею за вказаною адресою проживають онуки [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які перебувають на її утриманні (а.с. 37). Згідно даних трудової книжки [NUMBER] від 06.05.2004 року, довідок про доходи № 115, 166 від 04.07.2022 року, [PERSON] з 2005 року працювала у Територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Гайворонської міської ради на посаді соціального робітника та 02.06.2019 року виключена зі списку працюючих у зв`язку зі смертю (а.с. 96), її заробітна плата з січня 2018 року по грудень 2018 року становила 36 443,09 грн., з січня 2019 року по травень 2019 року - 24694,10 грн. (а.с. 91-92). Згідно даних паспорта громадянина України, виданого на ім`я [PERSON] , така народилася [INFO] (а.с. 38-39). Згідно даних пенсійного посвідчення № [NUMBER] , виданого 06.07.2010 року ПФ України 06.07.2010 року, термін дії: довічно, [PERSON] отримує пенсію за віком (а.с. 97). З довідки про доходи № 4723 4076 7873 1740, виданої ГУ ПФУ в Кіровоградській області, [PERSON] перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Кіровоградській області, і отримує пенсію в разі втрати годувальника (а.с. 94). Згідно довідки № 199 від 30.06.2022 року, виданої Мощенським старостинським округом Гайворонської міської ради Кіровоградської області, [PERSON] на даний час непрацевлаштована, здійснює опіку над неповнолітніми [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 95). Вирішуючи позовні вимоги, судом підлягають застосуванню наступні норми чинного законодавства. Статтею 11 ЦК України визначено підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі. Така підстава є юридичним фактом. Отже, завдання шкоди є підставою виникнення зобов`язання з відшкодування шкоди. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Пунктом 2.1 статті 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в редакції, чинній на момент вчинення ДТП (далі - Закон), визначено, що відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим Законом та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (ст. 6 Закону). Так, зокрема, пунктом 22.1 статті 22 цього Закону передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до пункту 23.1 статті 23 Закону, шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Пунктом 27.1 статті 27 цього Закону передбачено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Пунктом 27.2 статті 27 Закону визначено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Проте, пунктом 27.5 статті 27 Закону визначено, що загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду. Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) інвалідам - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті. З огляду на презумпцію вини особи, яка завдала шкоду, відповідно до частини другою статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Відповідно до статті 1187 ЦК України умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, виключається внаслідок непереборної сили та умислу потерпілого. Безумовною підставою звільнення від цивільно-правової відповідальності без вини є дія непереборної сили. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Обов`язок доведення непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18); від 26.04.2022 року у справі № 184/1641/20 (провадження № 61-14226св21). Згідно з частиною третьою статті 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Отже, ураховуючи те, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, суд дійшов висновку про те, що ДТП, яка сталася 28.05.2019 року за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої загинула донька позивача - [PERSON] є страховим випадком, а тому в страховика ПрАТ «УПСК» виник обов`язок виплатити страхове відшкодування за шкоду, завдану забезпеченим транспортним засобом, яка пов`язана зі смертю потерпілої. Максимальний розмір страхової виплати за даним страховим випадком на момент ДТП становив 200000 грн., що відповідає ліміту відповідальності, визначеному у Полісі № АМ/4405255. На момент смерті [PERSON] особами, які мали право на отримання страхового відшкодування на підставі статті 1200 ЦК України, були її неповнолітні діти, які перебували на її утриманні: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , - відповідно до пункту 1 частини першої статті 1200 ЦК України; а також матір померлої - [PERSON] , яка досягла пенсійного віку, є пенсіонером, отримує пенсію за віком, не працює та призначена опікуном над неповнолітніми дітьми померлої та здійснює догляд за ними - відповідно до пункту 4 частини першої статті 1200 ЦК України. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 січня 2019 року становила 4173 грн. Загальний розмір страхового відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, становить 150 228 грн. (36х4173=150 228). Ураховуючи, що позивачем доведено належними доказами, що право на утримання страхового відшкодування мають неповнолітні діти потерпілої [PERSON] , які на момент смерті потерпілої проживали разом з нею та перебували на її повному утриманні, а також сама позивач, яка є їхнім опікуном, не працює та здійснює догляд за ними, тому суд дійшов висновку про обгрунтованість заявлених вимог позивача в частині стягнення з відповідача шкоди, заподіяної смертю потерпілої та таку слід стягнути на користь неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , по 50 076 грн. на кожного. Що стосується визначення розміру відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілої, яка підлягає стягненню на користь позивача [PERSON] , то суд виходить з наступного. Як вбачається зі змісту ч.2 та ч.3 ст. 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Зі змісту постанови старшого слідчого СВ Гайворонського ВП ГУНП в Кіровоградській області від 23.07.2021 року вбачається, що причиною дорожньо-транспортної пригоди стало порушення Правил дорожнього руху пішоходом [PERSON] , яка також є учасником дорожнього руху та якою не були вжиті належні заходи безпеки, а саме п.п. 1.4, 1.5, 4.1, 4.4, 4.7, 4.14 (а), (б), (д) ПДР. Таким чином вина потерпілої в силу вимог ст. 1193 ЦК України підлягає врахуванню при визначенні розміру страхового відшкодуванні, окрім відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Як вбачається з абз.1 ч.1 ст. 1200 ЦК України, коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання та дитина потерпілого, народжена після його смерті. Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом. Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць. У постанові від 27 січня 2021 року у справі № 584/1166/15-ц Верховний Суд дійшов наступних висновків. Факт перебування особи на утриманні померлого має місце, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то судам слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Таким чином, у спірних правовідносинах для встановлення факту перебування особи на утриманні померлого судам необхідно дослідити зазначені обставини в сукупності та враховувати, що одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів чи окреме проживання від померлого не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 210/343/19, від 22 травня 2019 року у справі № 520/6518/17, від 27 червня 2018 року у справі № 210/2422/16-ц та від 13 січня 2021 року у справі № 592/17552/18 (провадження № 61-8512св20). Відповідно до п.п. «г» п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» непрцездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного із них, була основним і постійним джерелом їх існування. Для отримання страхового відшкодування, матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, встановлено спеціальний порядок, який включає в себе обов`язкове подання потерпілим чи іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, страховику заяви про страхове відшкодування з наданням документів, перелік яких закріплений у п. 35.2 ст. 35 Закону, а саме: а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; ґ) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого; д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника; є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності). З аналізу підпункту «е» пункту 35.2 статті 35 Закону вбачається, що на заявника покладено обов`язок у разі вимоги про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника надати документи, перелік яких є безальтернативним і вичерпним. Зокрема заявник повинен надати документ, що підтверджує перебування на утриманні потерпілого; документ, що підтверджує доходи потерпілого за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік; документ, що підтверджує розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника. Для встановлення перебування особи на утриманні визначальним є дослідження розміру та періодичності доходів заявника та потерпілого, на час ДТП та смерті останнього. Суд має порівняти розміри цих доходів, а вирішення питання про перебування позивача на утриманні залежить від співвідношення розмірів допомоги, яку вона отримувала від померлого доньки та інших одержуваних нею доходів. Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом. Прожитковий мінімум - вартісна величина достатньог для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»). Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожен рік. Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць. Вказана обставина в ході судового розгляду має бути підтверджена належними і допустимими засобами доказування, як-то довідка про розмір пенсії, довідка про доходи тощо. Матерілами справи підтверджується, що, звертаючись до суду із даним позовом, позивач [PERSON] надала такі докази, які підтверджують її право на страхове відшкодування: постанову про закриття кримінального провадження від 23.07.2021 року, поліс № АМ/4405255, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, висновок експерта № 43 від 03.07.2019 року, свідоцтво про смерть потерпілої [PERSON] , докази, які підтверджують факт родинних відносин із померлою [PERSON] , докази, які підтверджують той факт, що вона не працює та здійснює догляд за неповнолітніми дітьми потерпілої, довідки про доходи потерпілої [PERSON] , пенсійне посвідчення позивача [PERSON] , яка є пенсіонером за віком, довідку про доходи [PERSON] станом на червень 2022 року, а також довідку про склад сім`ї померлої [PERSON] . Між тим, позивач не надала суду документи, що підтверджують її дохід за попередній період, що передував настанню дорожньо-транспортної пригоди. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Принцип змагальності під час розгляду справи судом визначає можливості й обов`язки сторін щодо доказування. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач, звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілої, не надала всіх, передбачених Законом документів, на підставі яких можна встановити, що позивач на час ДТП та смерті доньки перебувала на утриманні останньої. Ураховуючи вищенаведене, те, що порушення потерпілою [PERSON] ПДР стало причиною ДТП, недоведення позивачем про те, що вона на момент смерті потерпілої перебувала на її утриманні, сума відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, яку належить стягнути з відповідача на користь позивача, підлягає зменшенню до 25 000 грн. Таким чином, оскільки позивачем доведено сам факт заподіяння шкоди, тому у відповідача немає підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування. Щодо заявленої позовної вимоги до ПрАТ «УПСК» про стягнення моральної шкоди, то суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. У відповідності до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно ч.2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Частиною другою статті 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно ч.2 та ч.5 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та п.п. "в" п. 41.2 ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами (п. 27.3). Суд враховує роз`яснення, які містяться у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, згідно з якими під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Окрім того, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (ч. 1 п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Враховуючи вищенаведене, досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, характер і тривалість страждань позивача та неповнолітніх дітей, які понесли непоправні наслідки, пов`язані із загибеллю доньки та матері, пережили сильний стрес та сильні душевні страждання, суд вважає, що у судовому засіданні знайшли своє підтвердження підстави стягнення моральної шкоди, факт заподіяння моральних страждань позивачу та неповнолітнім дітям потерпілої. Що стосується визначення розміру моральної шкоди, який слід стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] та на користь неповнолітніх дітей потерпілої [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] , то суд виходить з того, що порушення потерпілою [PERSON] ПДР стало причиною ДТП. З огляду на викладене, ураховуючи вимоги ч.2 та 3 ст. 1193 ЦК України, беручи до уваги глибину моральних страждань, ступінь вини, обставини справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди, заявленої позивачем до стягнення з відповідача на її користь та на користь двох неповнолітніх дітей потерпілої, підлягає зменшенню до 10 000 грн. Що стосується доводів відповідача про те, що позивачем не дотримано законодавчо визначеного порядку отримання страхового відшкодування, то суд вважає такі безпідставними з огляду на наступне. Звернення потерпілого до страховика із заявою про здійснення страхового відшкодування є позасудовою процедурою здійснення страхового відшкодування, яка загалом не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування. Особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду. Законом не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування. У разі звернення із заявою безпосередньо до суду, страховик з цього моменту має діяти відповідно до ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Така позиція суду відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 05.02.2020 у справі № 748/1893/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 у справі № 465/4287/15. Разом з тим, слід вказати, що на зауваження відповідача у відзиві на позов позивачем разом із поданням відповіді на відзив було надано відповідачу відповідні реквізити для перерахування страхового відшкодування, проте відповідачем до початку розгляду справи по суті не було здійснено жодних дій щодо виплати такого страхового відшкодування. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позов задоволено частково, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 1 551,6 грн. (155 152 х 100% : 200 000 = 77,58 %; 2000 : 100% х 77,58 % = 1 551,6). Що стосується понесених позивачем витрат на правничу допомогу, то суд зазначає наступне. Згідно вимог п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч.2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відсутність доказів про здійснення відповідачем витрат для надання правничої допомоги унеможливлює її відшкодування (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі N 826/1216/16). Зазначена правова позиція також викладена зокрема у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц. Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно з частиною першою та третьою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. При цьому договір про надання правової допомоги повинен містити детальний опис правових послуг, що надаються, та їх вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону). У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19 висловлена позиція, згідно якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником позивача разом з позовною заявою було надано суду: договір № 10 від 10.05.2022 року про надання правової допомоги та ордер на надання правничої допомоги від 26.05.2022 року (а.с. 41, 42). Між тим, сам по собі договір про надання правової допомоги не містить умови, які б визначали вартість послуг, яку б узгодили сторони, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо. Адвокатський гонорар є однією із умов, яка визначається сторонами договору про надання правової допомоги, тому відсутність у договорі про надання правової допомоги умови щодо вартості послуг не дає підстав вважати, що сторони при укладенні договору про надання правової допомоги погодили саме такий розмір витрат на правничу допомогу, про який зазначено у позовній заяві. Крім того, позивачем та її представником не надано суду детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, акту прийому-передачі виконаних робіт щодо витрат на надання правової допомоги, а також документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), на необхідність подання яких прямо вказує ч.3 ст. 137 та ч.8 ст. 141 ЦПК України. Ураховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: partial