Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-25 00:00:00

Заявник, представник Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради звернувся до суду з заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку госпіталізацію [PERSON] , [INFO] до психіатричного закладу на стаціонарне лікування у примусовому порядку. В обґрунтування заяви посилається на ту обставину, що є підстави для обґрунтованого припущення про наявність у [PERSON] тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для себе чи оточуючих, і може завдати значної шкоди своєму здоров`ю, у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги шляхом госпіталізації для лікування в закритому психіатричному стаціонарі. У судовому засіданні представник заявника підтримав доводи, які викладені в заяві, просив їх задовольнити. Зазначив, що в матеріалах справи є достатньо доказів - лікарський висновок, звернення матері та сусідів, що свідчать про необхідність госпіталізації [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради, оскільки її поведінка становить загрозу для її життя та здоров"я. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, прокурора, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини. 24.08.2022 року [PERSON] було доставлено працівниками поліції в супроводі її матері [PERSON] в приймальне відділення КНП ТОКПЛ ТОР, за відсутності достеменно встановленої судом причини, де її ( [PERSON] ) було оглянути лікарем психіатром й встановлено діагноз маячний розлад, з скеруванням на обстеження та лікування в психіатричний заклад. У висновку комісії лікарів психіатрів від 25.08.2022 року описано, що пацієнтка з багатодітної родини, виховувалася мамою, бо батько помер. [PERSON] має середню спеціальну освіту перукар. По спеціальності не працювала, деякий час працювала офіціанткою, виховувала двох дітей доньку 18 років та сина 6 років. Донька повнолітня проживає окремо. Зі слів матері пацієнтки остання змінилася у поведінці близько року часу, коли стала усамітнюватися ні з ким не розмовляла, не спала, стала дратівливою. Психічний стан значно погіршився останніх декілька місяців: стверджувала, що її хочуть отруїти, в оселі поселилися чужі люди котрі хочуть заподіяти їй шкоду, показує синці, котрих насправді немає. У зв`язку з хворобливими переживаннями, значно обмежила себе й дитину в харчуванні. 23.08.2022 року малолітнього сина пацієнтки вилучено з сімї, згідно рішення виконавчого комітету Бережанської міської ради від 12 серпня 2022 року, а пацієнтку доставлено в психіатричний заклад. Комісія лікарів психіатрів зазначає, що [PERSON] в свідомості, орієнтовна в часі, просторі та власній особі, Мовному контакту доступна, на запитання надає прості відповіді, розмову не підтримує, приховує амнестичні відомості, заперечує все (що обмежувала себе та сина в харчуванні, що поводилася неадекватно). Під час розмови поводиться зверхньо, не вважає себе хворою, не розуміє причини госпіталізації. Мислення сповільнене, малопродуктивне з елементами активно маячних ідей, галюциногенних переживань не виказує. Внутрішньо напружена, тривожна; заглиблена у власні переживання, про які не розповідає. Емоційно лабільна. Стосовно вилучення дитини все заперечує. Суїцидальні думки та соціально небезпечні дії на час огляду заперечує. Комісією лікарів психіатрів [PERSON] встановлено діагноз маячний розлад, що є тяжким психічний розладом внаслідок якого пацієнтка чинить шкоду своєму здоровю та здоровю дитини, і не може задовольнити основні життєві потреби. З приводу доведеності заявником необхідності надання психіатричної допомоги у примусовому порядку госпіталізацію [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради для стаціонарного лікування , Суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 14 Закону України Про психіатричну допомогу особа, яка страждає на психічний розлад може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди, якщо її обстеження або лікування можливе лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї, в силу ст.. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. У 2006 році ВРУ прийнято Закон «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», ст..17 якого передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ, як джерела права. Стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути «необхідним в демократичному суспільстві». Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законно мети. (справа «Кутцнер проти Німеччини», п.60, та рішення ввід 18.12.2008 року «Савіни проти України»). Поняття «приватне життя» у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. здоров`я людини, медичне втручання, («Гласс проти Сполученого Королівства» від 09.03.2004 року), вільне розпорядження своїм тілом («Крістіна Гудвін проти Сполученого Королівства» від 11.07.2006 року). А тому Суд зауважує, що питання надання психіатричної допомоги у примусовому порядку госпіталізацію [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради для стаціонарного лікування, безперечно є втручанням у її приватне життя в розумінні частини першої статті 8 Конвенції, і очевидно, для здійснення втручання слід дотриматися умов, визначених частиною другою зазначеної статті Конвенції. В засіданні сама [PERSON] . Суду пояснила що станом на дату судового розгляду вона усвідомлює, що дійсно потребує психічного відновлення й існує необхідність її реабілітації з метою уникнення невиправних наслідків, однак остання категорично заперечує лікування на психіатричному стаціонарі Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради, оскільки примусово пробувши там два дні мала можливість спостерігати - сама будівля установи, режим перебування на психіатричному стаціонарі та факт перебування в даній установі на лікуванні людей з значно гіршими психічними розладами ніж у [PERSON] , усе це діє на неї надзвичайно гнітюче та може призвести до невиправних наслідків її психіки. Окрім цього [PERSON] . Суду пояснила, що на даний час швидше має місце проблема психологічного співіснування її матір`ю та колишнім чоловіком [PERSON] , котрий провокував виникнення у неї стану депресії, що особливо загострилася з початку війни з росією, та організував вилучення у неї сина з передачею батьку дитини, щоб останній мав можливість уникнути мобілізації під час воєнного стану. Суд наголошує, що згідно за умов, визначених Законом України "Про психіатричну допомогу", заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подається до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу. Згідно з приписами ст. 339 ЦПК України, за умов, визначених\~Законом України\~"Про психіатричну допомогу", заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання\~особі амбулаторної\~психіатричної допомоги\~та її\~продовження в\~примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника закладу з надання\~психіатричної допомоги\~про госпіталізацію\~особи до\~закладу з\~надання психіатричної\~допомоги у\~примусовому порядку\~та заява\~про продовження\~такої госпіталізації подаються\~до суду\~за місцезнаходженням\~зазначеного закладу. Заява особи, якій за рішенням суду надається амбулаторна психіатрична допомога у примусовому порядку, або її законного представника про припинення цієї допомоги подається до суду за місцем проживання особи, а про припинення госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку - до суду за місцезнаходженням закладу з надання психіатричної допомоги. Відтак, за відсутності згоди особи, Суд вправі санкціонувати медичне втручання в її здоров`я, шляхом надавання дозволу на примусове психіатричне лікування як на стаціонарі, так і в амбулаторному порядку за місцем проживання особи. Наскільки Суду зрозуміло, [PERSON] раніше не страждала психічним розладом чи важким психічним захворюванням, на обліку в лікаря психіатра не перебувала та на психіатричному стаціонарі не лікувалася. Представник заявника наполягає на надання психіатричної допомоги у примусовому порядку госпіталізацію [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради саме для стаціонарного лікування, оскільки державою не створені умови надання закладом психіатричної допомоги КНП ТОКПЛ ТОР примусово в амбулаторному порядку, й на запитання головуючого судді не зміг пояснити в чому саме курс примусового лікування [PERSON] в амбулаторних умовах відрізнятиметься від курсу лікування на психіатричному стаціонарі. Більш того лікар психіатр підтвердив, що на даний час [PERSON] є спокійною та не висловлює будь яких соціонебезпечних чи суїцидальних думок. Аналізуючи наданні заявником докази в їх сукупності, Суд зауважує, що саме на державу покладається позитивний обов`язок створювати належні умови надання психіатричної допомоги громадянам, котрі її потребують. А тому, оскільки поміщення на примусове лікування до психіатричного стаціонару передбачає цілковиту ізоляцію від суспільства, що є безперечно крайнім способом втручання у свободу особи, з огляду на недоведеність представником заявника неспроможності [PERSON] самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, а також недоведеність факту існування у останньої суїцидальних думок та вчинення, станом на дату звернення з заявою до суду, зі сторони [PERSON] соціально небезпечних дій - Суд не вбачає нагальної необхідності настільки грубого обмеження права особи шляхом поміщення на лікування до психіатричного стаціонару, й зауважує, що в даному випадку потенційно цілком достатнім могло б бути надання особі психіатричної допомоги, навіть за необхідності в примусовому порядку, однак амбулаторно, в домашніх умовах в зоні створеного [PERSON] життєвого комфорту. (!) При цьому наголошує, що це не має бути проблемою Суду, нестворення державою умов можливості надання закладом КНП ТОКПЛ ТОР, чи іншою спеціалізованою установою, психіатричної допомоги примусово в амбулаторному порядку, що зумовлює, як якийсь совєцький пережиток, перманентні звернення лікарів психіатрів до Суду виключно з заявами про надання дозволу на примусову госпіталізацію осіб на стаціонарне лікування, і ніяк інакше. (принаймні за 13 років роботи суддею, головуючий суддя не мав у власному провадженні жодної заяви лікаря психіатра про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку). Однак, оскільки Суд розглядає заяви виключного в межах заявлених вимог й відсутнє звернення лікаря психіатра про надання особі примусової психіатричної допомоги в амбулаторному порядку, вирішувати дане питання з власної ініціативи суд не вправі. Крім того Суд зауважує, що з наданих суду пояснень лікаря психіатра, самої [PERSON] і її матері [PERSON] , та опосередковано змісту висновку лікарів психіатрів, має місце швидше проблема у психологічному співіснуванні [PERSON] з членами родини, адже загострення її психоемоціного стану відбувається не спонтанно поза волею [PERSON] , в саме внаслідок конфліктних ситуацій між нею, її мамою та колишнім чоловіком [PERSON] .

Outcome: dismissed