Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-28 00:00:00

20.03.2020 року позивач звернулась до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] про позбавлення батьківських прав стосовно його малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування своєї позовної заяви позивач посилається на те, що вона є рідною бабою [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , їх матір`ю є [PERSON] , яка є її донькою. У 2008 році між [PERSON] та відповідачем було укладено шлюб, в якому народилися вказані діти, але сімейне життя не склалося і батьки дітей через декілька років розлучилися та почали проживати окремо, діти залишились зі своєю матір`ю. У червні 2018 року онуки на час літніх канікул приїхали до неї погостити, а 21 липня цього ж року у віці 32х років передчасно померла її донька - мати дітей. Після смерті матері діти залишились на її повному утриманні і до сьогоднішнього дня проживають разом з нею за адресою [ADDRESS] . Їх батько після смерті колишньої дружини жодного разу не відвідав своїх дітей, коштів на їх утримання не надає, вихованням не займається та не має бажання родити це в подальшому. Вона неодноразово зверталась до відповідача з проханнями допомогти в утриманні, вихованні дітей, пропонувала спілкуватися з дітьми, купувати їм одяг і харчі, шкільне приладдя, відвідувати батьківські збори у школі, брати іншу участь у їх вихованні та утриманні. Проте, він ніяк не реагував на її прохання та пропозиції, вона ніколи не стояла на заваді спілкування відповідача з його дітьми, навпаки, він усіляко свідомо ухилявся від їх виховання та утримання, не цікавиться розвитком дітей, навчанням та їх станом здоров`я, не дбає про їх інтереси. Позивач у позові зазначає, що після смерті дочки вона неодноразово зверталася до служби у справах дітей Солонянської РДА та до управління-служби у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради та інформувала, що двоє дітей залишилось без рідної матері, що у них є рідний батько, який проживає окремо, дітьми не займається, не виховує, не утримує і не цікавиться ними, просила посприяти в цьому питання, проте відповідач до служб на виклики не приходив. Вона повністю опікується дітьми, намагається максимально забезпечити всі їх потреби, займається їх вихованням, проявляє турботу про їх фізичний та духовний розвиток, стан здоров`я, купує їм одяг, взуття, інші необхідні речі, докладає зусиль, щоб діти отримали відповідне для їх віку харчування, регулярно спілкується з учителями, відвідує шкільні свята та батьківські збори. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.03.2020 року суддя Яковлев Д.О. був визначений для розгляду даної справи, який ухвалою від 21.04.2020 року відкрив провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. Відповідно до Розпорядження керівника апарату суду від 01.06.2021 року № 236 та згідно з Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.06.2021 року цивільна справа передана в провадження судді Кудрявцевої Т.О. Ухвалою судді від 03.06.2021 року цивільна справа прийнята до провадження, визначено про розгляд справи в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. Ухвалою суду від 26.08.2021 року залучено Адміністрацію Шевченківського району Дніпровської міської ради, як орган опіки та піклування, до участі у справі. Ухвалою суду від 26.08.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою суду від 06.10.2021 року залучено до участі у справі в якості належної третьої особи Виконавчий комітет Солонянської селищної ради. 02.11.2021 року до суду надійшла позовна заява позивача до відповідача про позбавлення його батьківських прав відносно дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та стягнення аліментів у розмірі 1/3 частини його заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову та до досягнення дітьми повноліття. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві з урахуванням уточенення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, заяв та клопотань суду не надав. Представники третьої особи в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду за наявними у справі доказами. Вислухавши пояснення позивача з представником, допитавши свідків, дослідивши докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач [PERSON] , [INFO] , є бабусею дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] відповідно батьками дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є: матір`ю - [PERSON] , батьком - [PERSON] . Батьки дітей - [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 22.11.2008 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . В зв`язку з тим, що сімейне життя між [PERSON] та [PERSON] не склалося, батьки дітей через декілька років розлучилися та почали проживати окремо, діти залишились проживати зі своєю матір`ю [PERSON] , яка є донькою позивачки. У червні 2018 року онуки позивачки - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , на час літніх канікул приїхали погостити до позивачки, а [INFO] у віці 32х років передчасно померла мати дітей - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Після смерті матері діти залишились на повному утриманні позивачки і до сьогоднішнього дня проживають разом з нею за адресою [ADDRESS] . Їх батько - відповідач у справі, після смерті колишньої дружини та матері їх дітей - [PERSON] жодного разу не відвідав своїх дітей, коштів на їх утримання не надає, вихованням не займається та не має бажання робити це в подальшому. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з проханнями допомогти в утриманні, вихованні дітей, пропонувала спілкуватися з дітьми, купувати їм одяг і харчі, шкільне приладдя, відвідувати батьківські збори у школі, брати іншу участь у їх вихованні та утриманні. Проте, він ніяк не реагував на її прохання та пропозиції, вона ніколи не стояла на заваді спілкування відповідача з його дітьми, навпаки, він усіляко свідомо ухилявся від їх виховання та утримання, не цікавиться розвитком дітей, навчанням та їх станом здоров`я, не дбає про їх інтереси. Позивач повністю опікується дітьми, намагається максимально забезпечити всі їх потреби, займається їх вихованням, проявляє турботу про їх фізичний та духовний розвиток, стан здоров`я, купує їм одяг, взуття, інші необхідні речі, докладає зусиль, щоб діти отримали відповідне для їх віку харчування, регулярно спілкується з учителями, відвідує шкільні свята та батьківські збори. Позивач після смерті дочки неодноразово зверталася до служби у справах дітей Солонянської РДА та до управління-служби у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради та інформувала, що двоє дітей залишилось без рідної матері, що у них є рідний батько, який проживає окремо, дітьми не займається, не виховує, не утримує і не цікавиться ними, просила посприяти в цьому питання, проте відповідач до служб на виклики не приходив. Відповідно до Довідок від 04.03.2020 року, Акту підтвердження фактичного місця проживання від 04.03.2020 року та Акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, виданих спеціалістами Письмечівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, діти - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають разом з бабусею - позивачкою у справі, дідусем за адресою [ADDRESS] , де створені всі необхідні умови для їх проживання. Відповідно до характеристики від 04.03.2020 року, наданої Письмечівською сільською радою Солонянського району Дніпропетровської області, позивач [PERSON] та її сім`я позитивно характеризуються, піклуються про дітей та матеріально їх утримують. Відповідно до характеристик, виданих класним керівником Письмечівського закладу загальної середньої освіти І-ІІ ступенів Солонянської районної ради Дніпропетровської області, листа зазначеного закладу від 25.10.2021 року, учні - [PERSON] та [PERSON] характеризуються позитивно, їх навчанням та розвитком піклуються дідусь та бабуся, батько школу не відвідує, навчанням сина та доньки не цікавиться та не займається. Як вбачається з листів КНП «Солонянський центр первинної медико-санітарної допомоги» Солонянської селищної ради Дніпропетровської області від 25.10.2021 року, діти - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , мешкають в м. Безбородькове Солонянського району, при укладанні декларацій 03.01.2019 року їй представником була бабуся [PERSON] , батько дітей в медичний заклад не звертався. Відповідно до висновку від 14.12.2021 року № 304 Солонянська селищна рада Дніпропетровської області вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У відповідності до ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. На вказане посилається і у Пленумі Верховний Суд України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007р. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і дитини (ст. 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява N 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейного життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 (провадження № 61 2175св20), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 22.09.2021 року у справі № 0907/2-5553/2011. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява N 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України"). Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. З огляду на встановлені судом обставини та наведені положення законодавства, в тому числі практику Європейського суду з прав людину як джерело права, суд вважає, що в судовому засіданні знайшли підтвердження ті обставини, що відповідач [PERSON] , [INFO] , ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , те, що він тривалий час не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дітьми, в тому числі в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не приймає участі в наданні дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє в засвоєнні ними загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу; не створює умов для отримання дітьми освіти, тому вбачаються передбачені законом підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно його дітей. Вказане підтвердили в судовому засіданні в якості свідків діти відповідача - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Суд дійшов зазначеного висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно його дітей, зважаючи на те, що в ході розгляду справи встановлено вину в діях відповідача щодо невиконання покладеного на нього законом обов`язку щодо виховання дітей та його свідомого ухилення на протязі тривалого часу від виконання батьківських обов`язків щодо дітей, і докази того, що змінити його поведінку в кращу сторону у суда відсутні. Суд також вважає, що хоч позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, проте з огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини вважає за необхідним задовольнити позов в цій частині, що буде відповідати інтересам дітей, які тривалий час проживають з бабусею, яка без згоди батька дітей не може забезпечити їм повноцінного лікування у разі потреби, придбання ліків та належного їх фізичного та психічного виховання. Будь-яких доказів в спростування даних позовних вимог відповідачем суду не надано. Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, слід зазначити наступне. Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Частина перша статті 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Згідно з частиною другою та третьою статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (частина перша статті 184 СК України). Відповідно до частини другої статті 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Згідно з ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Оскільки діти сторін проживають разом з позивачкою, що не спростовано відповідачем, а відповідач є їх батьком, на нього покладено законом обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення своїх дітей, для забезпечення нормального функціонування їх організму, збереження їх здоров`я, лікування, придбання продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб дітей. Відповідач тривалий час не надає матеріальну допомогу на утримання дітей, тому суд погоджується з доводами позивача про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на їх утримання. Будь-яких доказів в спростування зазначених вимог позивача відповідачем суду не надано, як не надано доказів того, що за станом здоров`я або з інших передбачених законом підстав відповідач позбавлений можливості надавати допомогу дітям у розмірі, передбаченому законодавством, тому суд погоджується з доводами позивача про наявність правових підстав для стягнення аліментів на утримання дітей у заявленому нею розмірі, тому позовні вимоги позивача про стягнення аліментів підлягають задоволенню із початком стягнення аліментів з дня звернення позивача до суду із даними вимогами, тобто з 02.11.2021 року і до досягнення дітьми повноліття. Суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 992,40 грн., зважаючи на задоволення судом позовних вимог про стягнення аліментів. Крім того, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені нею судові витрати - сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved