Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-03 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення 3% річних від суми заборгованості з невиконання договорів банківського вкладу. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що в 2012-2013 роках між сторонами укладено три депозитних договори: 1) Договір № SAMDN25000736814691 від 29 липня 2013 року (далі - Договір № 1), вклад «Стандарт на міс.», відповідно до якого [PERSON] передав відповідачу на депозитний рахунок № [NUMBER] кошти в розмірі 100 доларів США, на строк 12 місяців, під 8,5% річних, з періодом нарахування відсотків - 1 місяць. Також [PERSON] надано АТ КБ «ПРИВАТБАНК» доручення на щомісячний перерахунок 1 500, 00 доларів США на депозитний рахунок № [NUMBER] . З урахуванням поповнень, станом на 29 березня 2014 року, сума на вказаному депозитному рахунку складає 7 858, 78 доларів США. 2) Договір № SAMDN01000725619010 від 14 травня 2012 року (далі - Договір № 2), вклад «Стандарт на 6 міс.», відповідно до умов якого [PERSON] передав відповідачу на депозитний рахунок № [NUMBER] кошти в розмірі 2 000, 00 доларів США, на строк - 6 місяців, під 8% річних з періодом нарахування відсотків - 1 місяць. Відповідно до п. 9 Договору № 2 при пролонгації АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 15 листопада 2012 року, Договору № 2 присвоєно № SAMDN80000730650052 та відкрито новий рахунок № [NUMBER] . З урахуванням поповнень, станом на 29 березня 2014 року сума на депозитному рахунку № [NUMBER] складає 2 514, 38 доларів США. 3) Договір № SAMDN28000725619012 від 14 травня 2012 року (далі - Договір № 3), вклад «Копілка на 6 міс.», без зазначення початкової суми вкладу, депозитний рахунок № [NUMBER] , на строк - 6 місяців, під 7,75% річних з нарахуванням відсотків при закінченні вкладу. Згідно з розпорядженням позивача, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» нараховані відсотки по Договору № 2 щомісячно перераховувались на депозитний рахунок № [NUMBER] . Відповідно до пункту 9 Договору №3, при пролонгації АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 15 листопада 2012 року Договору № 3 присвоєно новий № SAMDN80000730649426 та відкрито новий депозитний рахунок № [NUMBER] . З урахуванням поповнень, станом на 29 березня 2014 року, сума на депозитному рахунку № [NUMBER] складає 440, 96 доларів США. Згідно з умовами, зазначених в п. 3,4 Договору № 1, п. 6 Договору № 2 та п. 5 Договору № 3, передбачено автоматичну пролонгацію дії вказаних Договорів на той самий строк без необхідності підписання додаткової угоди. З березня 2014 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» припинило нарахування відсотків за вказаними Договорами, обмежив доступ до депозитних рахунків у відділеннях АТ КБ «ПРИВАТБАНК», системи «Приват24», припинив надавати виписки за згаданими рахунками, тим самим не виконав належним чином свої зобов`язання за Договорами. Заявою від 05 вересня 2016 року [PERSON] письмово звертався до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з вимогами про розірвання депозитних Договорів з 15 вересня 2016 року, виплату вкладів, нарахування та виплату відсотків. Вказана заява отримана АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 07 вересня 2016 року, проте відповідь відповідачем не надана. В 2016 році [PERSON] звернувся до суду з позовом про захист прав споживачів, стягнення суми вкладів та відсотків за депозитними договорами. Рішенням Києво-Святошинського районного суду від 06 липня 2017 року у справі № 369/8797/16-ц стягнуто суму вкладів з відсотками 11 721, 09 доларів США. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 19 вересня 2017 року та постановою Верховного суду від 19 серпня 2019 року рішення Києво-Святошинського районного суду від 06 липня 2017 року залишено без змін. Відповідач тривалий час не виконував судове рішення, а стягнуті кошти [PERSON] отримав 12 березня 2020 року, шляхом примусового виконання виконавчою службою. Оскільки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» своєчасно не виконало свої зобовязання по виплаті вкладу, то відповідно до ч. 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договір або законом. Позивач просить стягнути суму відсотків за користування грошовими коштами за період з 30 грудня 2017 року по 12 березня 2020 року у розмірі 774, 36 доларів США. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06 січня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому наголошує, що зарахування коштів 12 березня 2020 року на банківський рахунок [PERSON] не свідчить про виконання Банком судового рішення у справі № 369/8797/16-ц саме в цю дату, оскільки датою виконання боржником судового рішення у примусовому порядку є дата списання коштів виконавчою службою з рахунка боржника. Так, з кореспондентського рахунку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № [NUMBER] , який відкритий в Національному банку України, 24 лютого 2020 року списано грошові кошти у розмірі 421 232, 71 грн на виконання судового рішення у справі № 369/8797/16-ц та згідно постанови по виконавчому провадженню № 60261864. Відповідно до частини 1, 3 та 5 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», грошові суми, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. Відтак, відповідач вважає безпідставним та незаконним нарахування позивачем 3% річних у період з 24 лютого 2020 року по 12 березня 2020 року, тобто у період коли грошові кошти у примусовому порядку вже були списані з рахунку АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Відповідач, вважає що стягненню підлягає розмір нарахованих 3% річних за період з 30 грудня 2017 року по 23 лютого 2020 року на суму 765, 88 доларів США. Позивач надіслав на адресу Печерського районного суду м. Києва відповідь на відзив, у якому погоджується з аргументами та розрахунками відповідача та просить стягнути 3% річних від суми заборгованості в зв`язку з неналежним виконанням грошового зобов`язання в сумі 765, 88 доларів США. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Суд встановив, що між сторонами укладені депозитні договори: Договір № SAMDN25000736814691 від 29 липня 2013 року, Договір № SAMDN01000725619010 від 14 травня 2012 року, Договір № SAMDN28000725619012 від 14 травня 2012 року. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 липня 2017 року у справі № 369/8797/16-ц позов [PERSON] задоволено та стягнуто грошові кошти у валюті вкладу за вказаними договорами, нараховані відсотки та пеню за неналежне надання послуг, передбачену ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 3% вартості послуг за кожен день прострочення. Постановою Верховного суду від 19 серпня 2019 року у справі № 369/8797/16-ц рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 19 вересня 2017 року залишено без змін та поновлено виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 липня 2017 року. Відповідно до виписки по рахунку № [NUMBER] АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за період з 24 лютого 2020 року по 24 лютого 2020 року, з рахунку у Національному банку України стягнуті кошти у розмірі 421 232, 72 грн, призначення платежу: «Спис. зг в/л К-Святош. р/с Київ. обл. від 26.09.19 № 369/8797/16-ц» на кор. [PERSON] ; В/збір, витрати вик. пров. зг пост № 60261864. Стяг-Мінюст Укр., код банку 820172». 29 квітня 2020 року на рахунок [PERSON] з ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» перераховані кошти згідно виконавчого листа № 369/8797/16-ц від 26 вересня 2019 року у розмірі 383 639, 26 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення , зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін, погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Преамбула Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає метою цього Закону створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Відповідно до ч. 1 та 2 статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Відповідно до частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», грошові суми, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. Частиною 2 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» регламентовано, що стягувачу - фізичній особі стягнуті з боржника кошти перераховуються виконавцем на зазначений у заяві про примусове виконання рішення рахунок у банку або іншій фінансовій установі (заяві про зміну реквізитів рахунку у банку або іншій фінансовій установі) чи надсилаються на адресу стягувача поштовим переказом не пізніше наступного робочого дня з дня надходження таких коштів на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. Відтак, суд погоджується з доводами відповідача, що дата закінчення розрахунку суми відсотків за користування грошовими коштами є 24 лютого 2020 року, а не 12 березня 2020 року. Згідно статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що розмір невиконаного зобов`язання становить 11 721, 09 доларів США. Кількість днів прострочення - з 30 грудня 2017 року по 24 лютого 2020 року - 795 днів. 11 721,09 дол. США * 3 / 100 * 795 днів / 365 днів = 765, 88 дол. США. З огляду на викладене, оцінивши доводи сторін, перевіривши обставини справи в сукупності з наявними у справі доказами, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Outcome: partial