Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Кременчуцького районного суду Полтавської області з позовом про розірвання шлюбу між нею та [PERSON] , зареєстрований 08 квітня 2016 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області, актовий запис №156, свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Крім того, у позовній заяві позивач просить визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю ? [PERSON] , після розірвання шлюбу позивачу залишити прізвище [PERSON] та стягнути з відповідача судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 11 березня 2022 року шлюбні відносини з відповідачем припинені, спільного господарства не ведуть, а з квітня 2022 року проживають окремо. Подружжя має малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який постійно проживає разом із матір`ю. На думку позивача примирення між сторонами не можливе, оскільки у подружжя зникли почуття любові та поваги, тому збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та дитини. Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 03 червня 2022 року відкрито провадження у справі №536/472/22 за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено підготовче судове засідання. 30 червня 2022 року до Кременчуцького районного суду Полтавської області надійшло клопотання начальника служби у справах дітей Виконавчого комітету Омельницької сільської ради Коваль В. про залучення до матеріалів справи висновок органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] 04 серпня 2022 року до Кременчуцького районного суду Полтавської області надійшов висновок органу опіки та піклування Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Позивач [PERSON] у підготовчому судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила задовольнити. Відповідач [PERSON] у підготовчому судовому засіданні повністю визнав позовні вимоги позивача, не заперечував проти їх задоволення. Служба у справах дітей Виконавчого комітету Омельницької сільської ради свого представника не направили, подали до суду заяву про розгляд справи без участі їх представника. Представник Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полянська І. І. у підготовче судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи без участі представника міської ради. Відповідно до частини 3 статті 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом установлено, що шлюб між сторонами у цій справі, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 08 квітня 2016 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис №156. У шлюбі подружжя має малолітню дитину ? [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 10 березня 2017 року Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, актовий запис №364. Відповідно до статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Положеннями статті 56 Сімейного кодексу України визначено, що кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин. Відповідно до частини 2 статті 104 Сімейного кодексу\~Українишлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно з частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу\~Українипозов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з частиною 2 статті 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. За змістом позовної заяви, позивач займає категоричну позицію щодо розірвання шлюбу, заперечує будь-яку можливість для примирення з відповідачем. Суд вважає за необхідне зазначити, що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем, що підтвердилося і тим, що з часу відкриття провадження у справі сторони не примирилися. З`ясувавши дійсні підстави позову про розірвання шлюбу, ураховуючи, що сторони не підтримують шлюбно-сімейні відносини та разом не проживають з квітня 2022 року, втратили почуття любові та поваги один до одного, спільного господарства не ведуть, визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] підлягає розірванню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача і дитини. Крім того, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, а тому позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Згідно із частиною 2 статті 114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Щодо вимог позивача про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю, суд зазначає наступне. Судом вище установлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 10 березня 2017 року Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, актовий запис №364. Під час розгляду справи судом установлено, що батько та мати малолітнього [PERSON] проживають окремо, а дитина проживає разом із матір`ю. Згідно довідок виконавчого комітету Омельницької сільської ради Кременчуцького району Полтавської області №457 та №459 від 27 червня 2022 року [PERSON] і малолітній син [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Положеннями частини 1 статті 160 Сімейного кодексу України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до частини першої, другої статті 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Згідно висновку органу опіки та піклування Омельницької сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, затвердженого рішенням виконавчого комітету Омельницької сільської ради Кременчуцького району Полтавської області №88 від 21 червня 2022 року, 20 червня 2022 року з [PERSON] проведена бесіда щодо визначення місця проживання його малолітнього сина [PERSON] разом із матір`ю, після якої [PERSON] надав письмову заяву-згоду на проживання малолітнього сина з матір [PERSON] . Орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , оскільки спір між батьками щодо визначення місця проживання дитини відсутній. Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, затвердженого рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району №1034 від 28 липня 2022 року, фактично [PERSON] та її малолітній син [PERSON] проживають у [ADDRESS] . Спеціалістами служби у справах дітей обстежено умови проживання родини та установлено, що [PERSON] спроможна виконувати обов`язки щодо виховання дитини та догляду за нею. Складних життєвих обставин в родині матері не виявлено. [PERSON] з 03 жовтня 2018 року зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб-підприємців та громадськ4их формувань як фізична особа-підприємець, займається діяльністю з надання інформаційних послуг (відкриття віз до країн Європи, Південної Америки, Азії). Також зазначено, що батько дитини надав письмові пояснення, що не заперечує про визначення місця проживання сина [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] . Орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Окрім того, відповідач у підготовчому судовому засіданні не заперечував проти визначення місця проживання дитини разом із матір`ю. Таким чином, ураховуючи наведені вище висновки органу опіки та піклування, вік дитини, задовільний стан її здоров`я, наявність належних матеріально-побутових умов для проживання дитини у матері, яка має можливість утримувати малолітнього сина та забезпечувати його матеріальні і духовні потреби, визнання позову відповідачем, з метою забезпечення інтересів дитини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в частині визначення місця проживання малолітнього сина з нею, що, на думку суду, якнайкраще забезпечить інтереси дитини. Відповідно до статті 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Суд вважає\~за можливе\~після розірвання\~шлюбу [PERSON] залишити прізвище [PERSON] . Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача судових витрат зі сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального\~кодексу Україниз відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1 984,80 грн. Відповідно до положень статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до положень статті 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини 8 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування. Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04 серпня 2022 року у справі №750/5270/21. Згідно з частиною 1 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. На підтвердження витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу, до позовної заяви додано попередній розрахунок суми судових витрат у зв`язку із розглядом справи підписаний одноособово позивачем [PERSON] згідно якого послуги адвоката становлять 1 000,00 грн та квитанцію №1 від 27 квітня 2022 року про сплату адвокату гонорару у сумі 1 000,00 грн за складання позовної заяви про розірвання шлюбу. Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутній договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, підписаний між сторонами, та будь-які документи щодо підтвердження повноважень адвоката як представника позивача у цій справі, а тому витрати понесені позивачем на професійну правничу допомогу не підтверджені і не доведені, у зв`язку із чим суд дійшов висновку про відмову у задоволенні їх відшкодування.

Outcome: partial