Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-09 00:00:00

13.05.2022 [PERSON] звернувся до Радехівського районного суду Львівської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовної заяви покликається на те, що позивачу відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданого Виконавчим комітетом Немилівської сільської ради від 17.02.2004 на належить житловий будинок розташований по [ADDRESS] . У даному будинку зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , однак [PERSON] не проживає в житловому будинку з 19.09.2017 без поважних причин, не сплачує комунальні платежі в утриманні будинку участі не бере, особистих речей в квартирі немає і взагалі житловим будинком він не цікавиться. Перешкод у користуванні житловим приміщенням ні позивач, ні члени його сім`ї відповідачу не чинять. Факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, він позбавлений можливості оформити субсидію. Вважає, що [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням в житловому будинку, який розташований по [ADDRESS] , у зв`язку із тривалою, понад шість місяців без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, крім того не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по його утриманню, а тому він як власник житла вимушений вернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач створює перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження майном. Просить суд визнати [PERSON] [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в житловому будинку [ADDRESS] . Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 13.05.2022 справу номер 451/393/22 розподілено судді Патинок О.П. На запит суду з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області 02.06.2022 надійшла довідка про місце реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.20). 06.06.2022 ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено перше судове засідання. Судові засідання у справі призначались на 27.06.2022 09 год. 30 хв., 11.07.2022 о 09 год. 00 хв., 26.07.2022, проте учасники провадження у вказані засідання не з`явилися. В судовому засіданні 10.08.2022 позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, пояснив, що зареєстрований [PERSON] не є членом сім`ї, проте є зареєстрованим на прохання його друзів; житловому будинку в [ADDRESS] відповідач ніколи не проживав, лише був зареєстрований з 2017 року. Не заперечив щодо розгляду справи в заочному порядку. Відповідач в судові засідання не з`явився. Судом 11.07.2022, 26.07.2022 було здійснено виклик відповідача [PERSON] в судові засідання 26.07.2022 на 09 год. 00 хв. та 10.08.2022 через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, у відповідності до ч.11 ст. 128 ЦПК України, проте відповідач в судове засідання не з`явився (а.с.32,38). Суд за згодою позивача, відповідно до ст. 280 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу заочно на підставі наявних у справі доказів. Інших заяв, клопотань від сторін не надходило. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. ст. 13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст. ст. 12, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як видно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.02.2004, виданого виконкомом Немилівської сільської ради Радехівського району Львівської області за [PERSON] зареєстроване право приватної власності на житловий будинок в [ADDRESS] , на підставі рішення виконкому Немилівської сільської ради від 11.09.2003 (а.с.9). Згідно витягу про реєстрацію право власності на будинок в [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] у державному комунальному підприємстві Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації від 30.03.2004 (а.с.10). Відповідно до даних будинкової книги за адресою в [ADDRESS] та довідки, яка видана в.о. старости Немилівського старостинського округу за адресою в [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: [PERSON] - дружина, [PERSON] - син, [PERSON] - дочка, [PERSON] - внучка, [PERSON] - квартиронаймач, зареєстрований, але не проживає (а.с.11-12,15). Відповідно до Акту обстеження житлово-побутових умов та матеріального стану проживання від 25.02.2020 в житловому будинку гр. [PERSON].. в [ADDRESS] з 19.09.2017 не проживає [PERSON] (а.с.13). Згідно Акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 21.02.2022 в житловому будинку гр. [PERSON] в [ADDRESS] з 19.09.2017 р. не проживає [PERSON] (а.с.14,16). Таким чином, спірні правовідносини між позивачем, як власником житла, та відповідачем, який зареєстрований у житловому будинку в [ADDRESS] щодо втрати останнім права користування житловим приміщенням регулюються нормами права, які містяться в Цивільному кодексі України (далі ЦК України). Відповідно до приписів ч. 1, 2, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно змісту ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Саме власник відповідно до приписів ст. 319 ЦК України володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Вирішуючи питання про те, які норми матеріального права підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, суд виходить з того, що спір виник щодо права користування майном, яке перебуває у приватній власності, а тому застосуванню підлягають відповідні норми ЦК України. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Разом з тим, вирішуючи спір встановивши, що відповідач значний час, у спірному будинку позивача не проживав, до вказаних правовідносин слід застосувати ст.ст. 383 та 391 ЦК України. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. Враховуючи той факт, що відповідач відсутній понад один рік у спірному будинку, який є особистою власністю позивача, що судом беззаперечно встановлено, доказів поважності причин такої відсутності сторонами не надано, а судом не здобуто, суд дійшов висновку, що відповідач втратив право користування зазначеним вище житловим будинком. Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеній Постанові від 09.12.2020 у справі № 209/2642/18, де зокрема звернено увагу на тому, що наявність інтересу до житла є ключовим фактом, який має досліджуватись судом при вирішенні спорів про втрату права користування житлом. Згідно із вимогами ст.141 ЦПК України, суд залишає судові витрати на стороні позивача.

Outcome: approved