Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-29 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітніх дітей. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 03.10.2009 між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від спільного життя сторони мають двох малолітніх дітей: доньку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачкою не склалося, шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться, сторони проживають окремо більше двох років. Основними причинами розпаду сім`ї були відсутність взаємопорозуміння, відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя. Спроби налагодити відносини не принесли ніяких результатів. Шлюб носить формальний характер. Тому відповідачка просить суд розірвати шлюб з відповідачем. Малолітніх дітей від шлюбу просить залишити проживати з нею, враховуючи те, що вони не дійшли добровільної згоди з відповідачем з ким проживатимуть малолітні діти після розірвання шлюбу. Окрім того, необхідність визначення місця проживання їхніх спільних від шлюбу дітей з позивачкою зумовлена тим, що батько дітей з ними не проживає. Добровільно врегулювати цей спір з батьком дітей вони не можуть, оскільки відповідач часто змінює свою думку з цього приводу, то надає згоду, то заперечує. Позивачка має офіційне місце роботи, розмір її заробітку дозволяє забезпечити дітям гарні умови проживання, харчування, освіти та медицини. Оскільки мирним шляхом врегулювати ситуацію, яка виникла, не надається можливим, позивачка змушена звертатись до суду з цим позовом. У зв`язку з чим позивачка просить суд визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] та малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з їх матір`ю - [PERSON] . Позивачка у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить суд винести рішення у підготовчому судовому засіданні. Відповідач у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій зазначив, що визнає позовні вимоги та просить суд винести рішення у підготовчому судовому засіданні. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - орган опіки і піклування Служба у справах дітей Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Не заперечує проти задоволення заяви позивачки в межах норм законодавства. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вивчивши матеріли справи, дослідивши докази по справі кожний окремо та в їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони знаходяться у шлюбі, зареєстрованому Відділом реєстрації актів цивільного стану Надвірнянського районного управління юстиції Івано-Франківської області 03 жовтня 2009 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с.5). Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Згідно довідки про доходи, наданої КНП "Делятинський центр ПМСД", [PERSON] працює в КНП "Делятинський центр ПМСД" з 03.07.2018 на посаді лікаря загальної практики, загальна сума доходу за період з 01.01.2022 по 31.06.2022 становить 112982,08 грн (а.с.24). Відповідно до довідки, наданої КНП "Делятинський центр ПМСД" від 05.08.2022, [PERSON] пройшла медичний огляд та є повністю здоровою (а.с.23). Як вбачається з довідки про склад сім`ї № 323, виданої Делятинською селищною радою від 04.08.2022, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . До складу її сім`ї входять: [PERSON] , чоловік, [INFO] , [PERSON] , дочка, [INFO] , [PERSON] , син, [INFO] (а.с.22). Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї № 99 від 04.08.2022, умови проживання задовільні (а.с.20-21). Відповідно до характеристики, наданої Делятинською селищною радою № 116 від 04.08.2022, [PERSON] зарекомендувала себе як відповідальна громадянка, працелюбна і ввічлива, користується повагою і авторитетом серед сусідів, рідних, односельців. Любляча мати для своїх дітей, опора для батьків. Цілеспрямована, уміє досягти своєї мети. Доброзичлива, щира, відповідальна (а.с.18). Згідно характеристики, наданої КНП "Делятинський центр ПМСД" № 109 від 04.08.2022, [PERSON] працює на посаді лікаря загальної практики сімейного лікаря з 03.07.2018. За період перебування на посаді зарекомендувала себе позитивно, як гарний фахівець, творча та креативна людина. За характером спокійна та врівноважена. Протягом всього періоду роботи жодної скарги від працівників на неї не надходило, тільки позитивні відгуки. В колективі користується повагою та авторитетом (а.с.19). Висновком органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітніх дітей рекомендовано визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.35-36). Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Як вбачається з ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно з ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно зі ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин суд приходить до висновку, що подальше збереження шлюбу не можливе та шлюб між сторонами слід розірвати. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої статті 29 ЦК України Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Статтями 12-15 Конвенції про права дитини визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою). Відповідно до статті 3 Конвенції про здійснення прав дітей 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року, дитина має процесуальне право бути поінформованою та висловлювати свою думку під час розгляду справи, що стосується її. Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Вказана правова позиція викладена в постанові КЦС ВС від 28.12.2020 № 487/2001/19-ц (61-12667св20). Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Малолітні [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] не досягли десятирічного віку. Суд, першочергово враховуючи інтереси дітей, які переважають над інтересами батьків, встановивши, що для забезпечення інтересів дітей саме визначення місця проживання дітей із матір`ю відповідатиме їх інтересам, так як [PERSON] та [PERSON] вже досить тривалий час проживає разом із матір`ю, та враховуючи, що батько дітей позовні вимоги визнає, приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] про визначення місця проживання малолітніх дітей. Судом встановлено, що позивачка не чинить [PERSON] будь-яких перешкод у спілкуванні, побаченні з дітьми, а також її вихованні. Батько дитини має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дітей, стану їх розвитку, незалежно від того, з ким діти будуть проживати. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивачки. На підставі викладеного та

Outcome: approved