Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-14 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 29 червня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Софіївського районного суду через свого представника адвоката Дербіна Д.О. з вказаним цивільним позовом до відповідачки [PERSON] , згідно з яким просив визнати за ним особистою приватною власністю нерухоме майно - житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований по [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначив, що\~\~19 червня 2020 року відповідачка набула право власності на вищевказаний житловий будинок на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 19.06.2020 приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Колесниковою Н.Л. Вказав, що відповідачка є його колишньою цивільною дружиною, після розірвання шлюбу через певний час вони знову стали проживати разом у згаданому вище будинку, але знову між ними погіршились взаємини і вони припинили проживати як подружжя, спільне господарство не ведуть та спільного бюджету не мають. Посилаючись на те, що вказаний будинок позивач придбав винятково за власні кошти, але відповідачка відмовляється добровільно переукласти договір відчуження цього житлового будинку на його ім`я, що і змусило його звернутися до суду з вказаним позовом. Заяви (клопотання) сторін та процесуальні дії суду у справі. Ухвалою судді від 02 липня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження (а.с.35). 29\~липня 2021\~року до\~суду надійшов\~відзив від\~представника відповідача\~ [PERSON] \~ адвоката\~Мудраченка В.М., згідно з яким вказав, що відповідачка не є колишньою цивільною дружиною позивача, певний час вона була саме законною дружиною позивача, але через негативну поведінку позивача у шлюбі, їхнє подружнє життя не склалося, тому їхній шлюб було розірвано 17 лютого 2015 року органом РАЦСу. Сам же житловий будинок відповідачка придбала за власні кошти, у період його придбання у шлюбі вона не перебувала, і ні з ким на той час спільно не проживала. Посилаючись на те, що відповідач не надав жодних доказів на підтвердження придбання ним за власні кошти спірного будинку, просив у задоволенні його позову відмовити (а.с.45-47). 05 серпня 2021 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, згідно з яким останній вказав, що кошти, за які він придбав житловий будинок, він 30.05.2020 позичив у свого товариша [PERSON] . Саму ж цю позику позивач особисто йому 24.04.2021 і повернув. Копії відповідних розписок представник приєднав до відповіді на відзив. Крім того, вказав, що саме позивач сплачує послуги за користування електричною енергією (а.с.64-65). 14 вересня 2021 року надійшли заперечення на відповідь на відзив, згідно яких представник відповідачки зазначає про те, що вищевказані боргові розписки позивача викликають у нього сумніви у їх належності як доказів, оскільки ці розписки були надані позивачем не разом з поданням позову до суду, як того вимагає процесуальний закон, а лише після отримання відзиву на позов. Стосовно часткової оплати позивачем комунальних послуг зазначив, що оскільки позивач сам тривалий час проживає у цьому будинку, очевидно користується електрикою, то саме і він повинен був нести ці витрати. Вказав, що позивачка у 2020 році розшукувала для себе будинок, а [PERSON] , з яким на той час вони вже були розлучені, запропонував знову їй проживати разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу, і в замін на примирення пообіцяв їй повернути борг у сумі 1200 дол. США, які він у неї позичив для власних потреб 28.08.2014, ще до шлюбу, але так і не повернув. Ці кошти відповідачка планувала докласти для придбання будинку. Коли вона дійшла згоди з продавцем спірного будинку щодо ціни будинку, то [PERSON] , в рахунок повернення їй частини боргу за розпискою від 28.08.2014, передав продавцю 10\~000 грн. в якості авансу за придбання будинку. Крім того, 19.06.2020, у день оформлення угоди купівлі-продажу будинку, позивач передав їй іншу частину боргу в гривневому еквіваленті, що складало 15 000 грн. Після того, як [PERSON] виконав свою обіцянку і повернув їй борг, вони стали проживати разом у належному їй житловому будинку. Вважає, що якби позивач купував цей будинок за власні кошти, то обов`язково б оформив його на своє ім`я (а.с.79-80). За клопотанням представника відповідача судом витребувано у приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Колесникової Н.Л. копію нотаріальної справи купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований по [ADDRESS] (а.с.87-125). Ухвалою суду від 21 жовтня 2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.129). Під час судового розгляду справи позивач [PERSON] посилаючись на обставини, викладені його представником у позові та у відповіді на відзив, заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Додатково пояснив, що у 2020 році він підшукав через інтернет-сайт оголошень «ОLX» для придбання для себе та для своєї матері житловий будинок по [ADDRESS] . На той час він спільно проживав без реєстрації шлюбу з [PERSON] , тому поїхав саме разом з нею дивитися цей будинок. Згаданий будинок йому сподобався і він домовився з його власником [PERSON] про його придбання за 50\~000 грн. З яких 10\~000 грн. авансу він відразу йому передав, а решту 40\~000 грн. він пообіцяв повернути йому пізніше. Через певний час невистачаючу суму грошових коштів (40\~000 грн.) він позичив у свого товариша [PERSON] . У подальшому він за власний кошт поніс особисто витрати на замовлення експертної оцінки спірного житлового будинку. Після чого, заздалегідь домовившись з продавцем та нотаріусом про дату угоди, він підвіз до нотаріальної контори невистачаючу суму коштів та передав її в автомобілі своїй співмешканці [PERSON] для подальшої передачі нею її продавцю. Наголосив, що оскільки він мав певну суму заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини і не хотів щоб в рахунок стягнення цієї заборгованості був накладений арешт на щойно придбаний ним будинок, він вирішив, що покупцем цього будинку за відповідним договором купівлі-продажу виступатиме саме його на той час співмешканка [PERSON] . Відразу після укладання угоди продавець [PERSON] саме йому передав документи на будинок. Повідомив, що він неофіційно працює будівельником і гроші, які він позичив для придбання будинку, він повернув [PERSON] зі свого заробітку. Не заперечував проти того, що він у 2014 році позичав 1200 дол. США, але не особисто у [PERSON] , а через неї у її друзів. Ці кошти він повернув. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні пред`явлений до неї позов не визнала, і окрім доводів зазначених її представником у відзиві та запереченні на відповідь на відзив на позов, вона додатково пояснила, що насправді у день укладання угоди купівлі-продажу спірного будинку у нотаріуса [PERSON] передав їй не 40000 грн., а невистачаючу їй суму боргу за розпискою від 28.08.2014 у розмірі 15000 грн. Решта суми, 25 000 грн., які вже були при ній, є особисто її коштами, які вона мала з продажу автомобіля. Тому гроші у сумі 40000 грн. вона передала продавцю [PERSON] відразу перед укладенням угоди. Не заперечувала, що після укладення угоди [PERSON] передав документи на будинок позивачеві, проте ключі від будинку він передав саме їй. Наголосила, що це вона бажала придбати для себе особисто цей будинок, оскільки має на утриманні дитину-інваліда і хотіла його доглядати подалі від міста. Саме вона знайшла на сайті інтернет-сайт оголошень «ОLX» кілька будинків у селі Олексіївка Софіївського району, серед яких, після їхніх особистих оглядів, вона обрала саме по [ADDRESS] . При цьому, відповідачка підтвердила, що виїхала зі спірного житлового будинку не з власної волі, а винятково через негативну поведінку позивача. Фактичні обставини встановлені судом. Матеріалами справи встановлено, що 18 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб (а.с.48) Спільне життя сторін не склалося, і 17 лютого 2015 року, під час їхнього спільного відповідного звернення до органу ДРАЦСу, їхній шлюб було розірвано (а.с.49). 19 червня 2020 року між [PERSON] та відповідачкою у справі, [PERSON] , укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований по [ADDRESS] . Даний договір був посвідчений 19.06.2020 приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Колесниковою Н.Л. за р./№ 418 (а.с. 11-13, 88-89). Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права. За правилами ст.ст. 57, 60, 65, 70 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст.74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Тобто із прийняттям Сімейного кодексу України законодавець закріпив рівні права чоловіка та жінки, які проживають у незареєстрованому шлюбі, зокрема на придбане майно в період цього шлюбу. Оскільки СК України набрав чинності з 1 січня 2004 р. і зворотної сили не має, то положення ст.74 цього Кодексу застосовуються виключно до правовідносин, які виникли після дати набрання ним законної сили. Як встановлено ч. 1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності не залежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення в них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із ч. 4 ст.368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна в наслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є,зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За змістом положень частин 1, 2, та 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Між тим, кожною із сторін наголошено, що спірний житловий будинок не має ознак спільної сумісної власності сторін. Так,\~позивач та\~його представник,\~посилаючись на\~норми закону,\~які регулюють\~порядок поділу\~майнаосіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, наголошували на придбанні цього будинку позивачем [PERSON] винятково за власні кошти. Тоді як, відповідачка [PERSON] теж запевняючи суд на придбанні цього будинку нею за особисті кошти додатково вказала, що вони з позивачем стали спільно проживати однією сім`єю лише після того коли позивач повернув їй борг за розпискою та після придбання нею спірного житлового будинку, тобто у липні 2020 року. З огляду на те, що саме за відповідачкою зареєстровано спірне нерухоме майно, то саме на позивача, який вважає його своїм особистим майном, лягає тягар доказування безпідставності його придбання відповідачкою і належності його винятково йому особисто. Відповідно до ч.3 ст.12, ч. 1 ст. 81 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно приписів\~ч.\~6,\~7\~ст.\~81\~ЦК України\~доказування не\~може ґрунтуватися\~на припущеннях. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до положень статтей 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог\~частин 2,\~3,\~4,\~5,\~8\~статті 83\~ЦПК України\~позивач,\~особи,\~яким законом\~надано право\~звертатися до\~суду в\~інтересах інших\~осіб,\~повинні подати\~докази разом\~з поданням\~позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. У випадку прийняття судом відмови сторони від визнання обставин суд може встановити строк для подання доказів щодо таких обставин. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Між тим, [PERSON] , під час судового розгляду справи, як того вимагає ст. 12,13,81 ЦПК України, не довів факту витрат його особистих коштів для придбання спірного житлового будинку та не надав суду жодного доказу того, що він працював і отримував дохід, який в подальшому був витрачений на придбання цього будинку. Суд не приймає до уваги як доказ розписки позивача про отримання ним коштів у [PERSON] для придбання спірного будинку (а.с. 66, 67), оскільки вказані документи ним були подані в порушення вимог ч. 2 ст. 83 ЦПК України лише разом з відповіддю на відзив. Доказів поважності причин їх несвоєчасного подання, всупереч вимогам частин 4, 5 та 8 ст. 83 ЦПК України ні позивач, ні його представник суду не надали. Варто відмітити, що ще на стадії подання позову, представником позивача - яким є адвокат, не додано жодного доказу на підтвердження позивачем придбання спірного будинку за власні кошти. Відсутні посилання на будь-які докази які підтверджують ці обставини і у самій позовній заяві. До того ж зазначаючи про те, що [PERSON] позичив кошти у [PERSON] для придбання спірного будинку, позивач, однак, також не надав доказів походження тих коштів, які він повернув позикодавцю (відомості про нарахування заробітної плати, бухгалтерські, облікові та фінансово-господарські документи про перерахування коштів за договором підряду (накладна, акт виконаних робіт підприємством-підрядчиком, де позивач працював зварювальником, тощо). Покази свідка [PERSON] щодо отримання позивачем доходу у виді заробітної плати, де він неофіційно працював зварювальником на підприємстві, суд знаходить не допустимим, оскільки підтвердження отримання доходів само по собі не може підтверджуватися винятково лише показаннями свідків. Крім того, твердження позивача на те, що він не забажав зареєструвати спірний житловий будинок на своє ім`я через заборгованість зі сплати аліментів, також не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду справи, оскільки позивачем не надано жодних доказів його ухилення від сплати аліментів на утримання дитини/дружини/непрацездатних батьків, тощо, а саме матеріали справи не містять та позивачем не надано відповідних судових рішень про присудження відповідних аліментів, а також матеріальної допомоги на утримання повнолітньої дитини на період навчання, доказів звернення до суду з відповідними позовними заявами, а також розрахунків державних виконавців про існування заборгованості зі сплати аліментів. Так само позивачем не надано до суду жодних доказів існування зобов`язань щодо утримання повнолітньої дитини у відповідності до ст.199 СК України, яка передбачає, що дитина повинна потребувати матеріальної допомоги та платник аліментів має можливість надавати таку матеріальну допомогу. Що стосується показань свідків зі сторони позивача у судовому засіданні, то свідок [PERSON] , продавець спірного будинку, пояснив, що належний йому житловий будинок приїжджали дивитися [PERSON] та [PERSON] разом. Вони виступали однією стороною, як одна сім`я. Кожний з них предметно цікавився аспектами придбання цього будинку. Коли вони дійшли згоди щодо ціни продажу за будинок, яка складала 50000 грн., то [PERSON] передав йому аванс у сумі 10000 грн., а решту суми він пообіцяв передати через 2-3 тижні. Після передачі йому авансу він віддав [PERSON] ключі від будинку, дозволивши їм обом у ньому проживати. Позивачеві він переслав на телефон документи для складання ним грошової оцінки на будинок. Проте гроші біля нотаріальної контори в рахунок придбання будинку, у сумі 40000 грн., передавала йому вже саме [PERSON] і саме з нею він укладав договір купівлі-продажу будинку. Після укладення угоди, він завіз на роботу до [PERSON] документи на будинок, а [PERSON] підвіз до цього будинку та передав їй ключі від решти господарських будівель та споруд, які розташовувалися на присадибній земельній ділянці. Натомість свідок [PERSON] повідомив, що саме [PERSON] знайшла для придбання спірний будинок у 2020 році. Він особисто возив власним автомобілем [PERSON] на огляди житлових будинків з метою придбання кращого варіанту і був очевидцем перемовин сторін по справі з продавцем [PERSON] . Зокрема вони домовилися спірний будинок придбати за 50000 грн. [PERSON] передав відразу 10000 грн. власнику будинку, після чого останній передав йому ключі від нього. Решту грошей домовилися віддати пізніше. Продавець будинку став квапити позивача з поверненням решти грошей, але оскільки на той час підприємство-замовник затримувало грошові кошти за виконану роботу підприємству-підряднику, де вони разом з [PERSON] працювали неофіційно зварювальниками, то позивач вирішив позичити їх у нього. Тому, 30.05.2020 він за розпискою передав [PERSON] 40000 грн., які він повернув майже через рік. При цьому, варто зауважити, що стороною позивача залишилися не спростованими доводи відповідачки та її представника, щодо того, що позивач, передаючи [PERSON] 19.06.2020 грошові кошти перед укладенням договору купівлі-продажу будинку у нотаріуса, насправді не повертав їй борг за розпискою від 28.08.2014, згідно з якою він позичив у [PERSON] 1200 дол. США, оскільки, як встановлено під час розгляду справи, позивач до 19.06.2020 таку заборгованість за розпискою їй ще не сплатив. \~ \~ \~ \~За таких обстави, враховуючи відсутність безспірних, достовірних, належних та достатніх доказів того, що позивач придбав спірний житловий будинок за власні кошти, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed