Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-02 00:00:00

У лютому 2021 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до ДП «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України» (далі по тексту - відповідач, Центр) про стягнення середнього заробітку у зв`язку із несвоєчасним розрахунком при звільнені. З урахуванням уточненої позовної заяви, позивач просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток у зв`язку із несвоєчасним розрахунком при звільнені у розмірі 561647,02 грн. за період з 30 травня 2019 року по 09 липня 2021 року включно. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Київського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року у цивільній справі № 761/34269/2019 було встановлена заборгованість відповідача з виплати позивачу надбавки «доплата процентом» за січень, лютий та березень 2019 року у загальному розмірі 15 300,00 грн. та премії за січені та лютий 2019 року у загальному розмірі 14 526,36 грн. За виконавчим листом № 761/34269/19, виданим Шевченківським районним судом м. Києва 03.11.2020р., постановою Старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Шеремета О.В. від 08.12.2020 р. було відкрито виконавче провадження ВП № 63841140 по стягненню коштів на користь позивача у розмірі 49 497,36 грн. Станом на день звернення до суду підприємство сплатило тільки частину з цієї суми, а саме: 22.12.2020 року - 35 590,84 грн. та 30.12.2020 року - 4 254,54 грн. Таким чином, існує заборгованість підприємства з виплати заробітної плати, що належала позивачу до сплати під час звільнення. Середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці, що передують місяцю його звільнення становить 1 067,77 грн., а середній заробіток за період з 30 травня 2019 року (наступний день після звільнення) по 09 липня 2021 року - становить 561 647,02 грн. Ухвалою суду від 03.02.2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін. У березні 2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просили у задоволенні позову відмовити. Відзив обґрунтовано тим, що 22.10.2020 року, використовуючи право касаційного оскарження, Центр подав до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року разом із заявою про зупинення його виконання. Вважають, що з моменту набрання законної сили рішенням суду апеляційної інстанції до моменту, коли Центр дізнався про відмову у відкритті касаційного провадження (24.11.2020 року) у діях відповідача не вбачається вина у невиплаті позивачу частини заробітної плати у вигляді надбавки та премії. Центр з моменту набрання рішенням суду апеляційної інстанції законної сили (15.09.2020 року) до моменту отримання відповідачем ухвали Верховного Суду про відмову у відкритті касаційного провадження (24.11.2020 року) не здійснив у добровільному порядку перерахування позивачу присудженої суми грошових коштів, зважаючи на ризик їх неповернення у разі задоволення касаційної скарги, що призвело би до безпідставних витрат державного підприємства. Крім того, Центр звертався до суду апеляційної інстанції із заявою від 26.11.2020 року про роз`яснення судових рішень у справі № 761/34269/19. Необхідність у отриманні такого роз`яснення від суду апеляційної інстанції полягала в тому, щоб суд визначив, чи входить до сум, присуджених ним до стягнення з відповідача, податок з фізичних осіб та військовий збір, сплата яких є обов`язком останнього як податкового агенту позивача при виконанні рішення суду. Заяву про роз`яснення рішення суду було розглянуто судом апеляційної інстанції 12.01.2021 року та у задоволенні заяви відмовлено. Відповідач вказує на те, що суми, присуджені судом апеляційної інстанції до стягнення з відповідача на користь позивача як невиплачена частина заробітної плати у виді надбавки та премії обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із цих сум підлягають нарахуванню відповідачем при виконанні судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми невиплаченої частини заробітної плати у виді надбавки та премії при виплаті її працівнику, внаслідок чого виплачена позивачу на підставі судового рішення сума невиплаченої частини заробітної плати у виді надбавки та премії зменшується на суму податків і зборів. 17.12.2020 року, на підставі постанови ДВС про відкриття виконавчого провадження № 63841140, було перераховано грошові кошти в повному обсязі на рахунок виконавчої служби. У березні 2021 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому останній зазначив, що вказані відповідачем причини у нездійсненні повного розрахунку з позивачем є надуманими, необґрунтованими та не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову. У квітні 2021 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив. Ухвалою суду від 29.07.2021 року вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. У жовтні 2021 року до суду надійшла уточнена позовна заява, якою позивач збільшив позовні вимоги. У жовтні 2021 року від відповідача надійшли заперечення щодо уточненої позовної заяви. Ухвалою суду від 01.12.2021 року вирішено цивільну справу розглядати за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження з дня винесення вказаної ухвали. Протокольною ухвалою суду від 03.08.2022 року, закрито підготовче провадження та розпочато розгляд справи по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечила, та просила у його задоволенні відмовити. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Приписами ст. 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовій виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 травня 2020 року в справі №761/34269/19 позов задоволено частково. Визнано протиправним наказ ДП «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України» №401к від 29 травня 2019 року про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності, та скасовано його. Стягнуто з ДП «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України» на користь [PERSON] судові витрати в сумі 6685 грн. 07 коп., з яких: 768 грн. 40 коп. - судові витрати по сплаті судового збору; 5916 грн. 67 коп. - витрати на професійну правничу допомогу. В задоволенні решти вимог відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 травня 2020 року в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача невиплаченої частини заробітної плати та невиплачених премій скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення. Стягнуто з Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України» на користь [PERSON] невиплачену частину заробітної плати у розмірі 15 300 грн. Стягнуто з Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України» на користь [PERSON] невиплачені премії у розмірі 14 526 грн. 36 коп. Постанова Київського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року набрала законної сили 15.09.2020 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. Постановою Старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Шеремета О.В. від 08.12.2020 р. було відкрито виконавче провадження ВП № 63841140 по стягненню коштів на користь позивача у розмірі 49 497,36 грн. Центром 17.12.2020 було здійснено наступні перерахування: 39 845,38 грн., що складається з 12 316,50 грн. (невиплачена частина заробітної плати у виді надбавки мінус податки і збори) + 11 693,73 грн. (невиплачена премія мінус податки і збори) + 1 546,40 грн. (судовий збір мінус податки і збори) + 14 288,75 грн. (витрати на правничу допомогу мінус податки і збори) згідно постанови від 08.12.2020 ВП № 63841140, відповідно до платіжного доручення № 2517 від 17.12.2020; 8 909,52 грн. на рахунок УДКСУ у Шевченківському районі м. Києва з призначенням платежу: 101;20015794; утримання податку з доходів найманих працівників з [PERSON] згідно постанови від 08.12.2020 ВП №63841140, відповідно до платіжного доручення №2521 від 17.12.2020; 742,46 грн. на рахунок УДКСУ у Шевченківському районі м. Києва з призначенням платежу: 101;20015794; 11011000; утримання військового збору з [PERSON] згідно Постанови від 08.12.2020 ВП №63841140, відповідно до платіжного доручення № 2522 від 17.12.2020. Відповідач у своїх запереченнях зазначає, що, суми, присуджені судом апеляційної інстанції до стягнення з відповідача на користь позивача як невиплачена частина заробітної плати у виді надбавки та премії обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із цих сум підлягають нарахуванню відповідачем при виконанні судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми невиплаченої частини заробітної плати у виді надбавки та премії при виплаті її працівнику, внаслідок чого виплачена позивачу на підставі судового рішення сума невиплаченої частини заробітної плати у виді надбавки та премії зменшується на суму податків і зборів. Так, на підставі цього Центром при виконанні вищезгаданого рішення було здійснено наступні відрахування: 1) із невиплаченої частини заробітної плати у розмірі: 15 300*18% = 2 754 грн. є відрахованим ПДФО і, відповідно, із 15 300*1,5%=229,50 грн. є відрахованим військовим збором, внаслідок чого розмір невиплаченої частини заробітної плати, присудженої судом до сплати позивачу зменшений на суму податку і військового збору та становить 12 316,50 (дванадцять тисяч триста шістнадцять грн. 50 коп.) грн.; 2) із невиплаченої премії у розмірі 14 526,36* 18%=2 614,74 грн. є відрахованим ПДФО і, відповідно, 14 526,36* 1,5%=217,89 грн. є відрахованим військовим збором, внаслідок чого розмір невиплаченої премії, присудженої судом до сплати позивачу зменшений на суму податку і військового збору та становить 11 693,73 грн. (одинадцять тисяч шістсот дев`яносто три гривні 73 коп.). Таким чином, відповідач сплатив позивачу лише частину присуджених коштів, а саме: 22.12.2020 року - 35 590,84 грн. та 30.12.2020 року - 4 254,54 грн., що підтверджується випискою по картковому рахунку банківської установи від 16.01.2021 року. З викладеного вбачається, що у відповідача існує заборгованості з виплати заробітної плати, що належала позивачу під час звільнення, відповідно до рішення суду. Суд критично оцінює заперечення відповідача щодо виплати лише частини коштів, з урахуванням відрахувань податків та зборів, оскільки рішення суду, на підставі якого здійснено виплату, не містить зазначення «з подальшим відрахуванням податків та зборів». Крім того, використання права відповідача на оскарження рішення суду та звернення до суду з заявою про роз`яснення рішення, не є підставою для невиконання такого рішення, що набрало законної сили. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КзПП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний судУкраїни у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до ст. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судом перевірено розрахунок заборгованості, та встановлено, що заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі складає 9 651,98 грн. Так, середньоденна заробітна плата за два останні місяці роботи, що передували звільненню складає 1 067,77 грн. У відповідності до Порядку середній заробіток за час затримки, за період з 30 травня 2019 року (наступний день після звільнення) по 09 липня 2021 року - становить 561 647,02 грн. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку. Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи 761/9584/15-ц, прийшла до наступних висновків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду, у своїй постанові від 26.06.2019 року по справі 761/9584/15-ц, дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Велика Палата Верховного Суду погодилась з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 100 000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України , належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ДП «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України» на користь [PERSON] 100 000,00 грн. середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1000 грн., Враховуючи викладене,

Outcome: partial