Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-10 00:00:00

28.07.2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - відділу освіти, молоді, спорту, культури і туризму Грабовецького-Дулібівської сільської ради Стрийського району Львівської області, в якій просить місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , визначити разом з ним. Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області від 29.07.2022 року прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження у справі з визначенням дати підготовчого провадження. 08.08.2022 року на адресу суду надійшла заява позивача про збільшення розміру позовних вимог, в якій він просить місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , визначити разом з ним, [PERSON] , та відібрати [PERSON] і [PERSON] у їх матері - [PERSON] , [INFO] , без позбавлення її батьківських прав. Того ж дня на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Згідно норм статті 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом. У випадку подання зустрічного позову у справі, яка розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, суд постановляє ухвалу про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 09.08.2022 року зустрічну позовну заяву [PERSON] прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] , а справу призначено до судового розгляду. Позивач за первісним позовом [PERSON] зазначає, що 22 серпня 2009 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб. За час зареєстрованого шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачкою не склалося, а відтак з 2019 року сторони почали проживати окремо, а саме [PERSON] разом зі спільними малолітніми дітьми переїхала проживати у [ADDRESS]. [PERSON] зазначає, що під час відвідування ним дітей за місцем фактичного проживання відповідачки у смт. Верхнє Синьовидне він звернув увагу на той факт, що відповідачка фактично не займається вихованням їх спільних дітей, не приділяє їм уваги, діти лише один з одним проводять весь час, мама з ними не спілкується, не цікавиться як вони проводять дозвілля, не дбає про підготовку до школи, не приділяє уваги належному харчуванню дітей, оскільки у доньки була діагностована непереносимість глютену і під час відвідування позивач за первісним позовом зауважив, що на шкірі дитини є характерні висипання, що свідчить про харчову алергію. Позивач за первісним позовом стверджує, що відповідачка не реагує на його зауваження щодо відповідального ставлення до виховання дітей та їх здоров`я, а на його бажання забрати дітей на вихідні за місцем його проживання, щоб вони могли провести час з ним та побачитись зі своїми бабцею та дідом, відповіла категоричним запереченням, вчинила в присутності дітей скандал і почала погрожувати, що він ніколи не побачить дітей, оскільки вона матір і виключно вона має право визначати де і з ким будуть наші спільні діти, незважаючи на бажання самих дітей. [PERSON] пояснив, що після даного інциденту моральний стан дітей був пригнічений, донька безперестанку плакала, а син відмовлявся розмовляти. Внаслідок зазначених обставин, позивач за первісним позовом вимушений звернутись до суду з позовними вимогами про визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з ним, [PERSON] , та відібрання дітей у їх матері - [PERSON] , [INFO] , без позбавлення її батьківських прав. В свою чергу [PERSON] подала зустрічний позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вказуючи на ту обставину, що з 2019 року сторони проживають окремо, між ними відсутні будь-які подружні відносини, вони втратили почуття любові і поваги один до одного, внаслідок чого продовжувати такий шлюб [PERSON] не бажає та зазначає, що примирення між сторонами не можливе. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, попередньо подавши до суду заяву про розгляд справи без його участі, зазначивши що позовні вимоги підтримує та просить такі задовольнити, щодо задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] не заперечує. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, попередньо подавши до суду заяву, в якій просить справу розглянути без її участі, зазнаає, що позовні вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі та не заперечує щодо визначення судом місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, [PERSON] , та відібрання дітей у неї дітей без позбавлення її батьківських прав. Просить суд задоволити зустрічний позов та розірвати шлюб, укладений між нею та [PERSON] . Третя особа: відділ освіти, молоді, спорту, культури і туризму Грабовецького-Дулібівської сільської ради Стрийського району Львівської області, будучи належним чином повідомлена про дату та час проведення підготовче засідання, явку предствника в таке не забезпечила. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України справа слухається у відсутність сторін без фіксування судового процесу технічними засобами. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що первісні позовні вимоги [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Виходячи із наведених вище процесуальних норм суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] , виданого 22 серпня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану міста Стрия Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області, між [PERSON] та [PERSON] , 22 серпня 2009 року зареєстровано шлюб та присвоєно прізвище дружині « [PERSON] ». Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 21 травня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Стрийському району Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області, сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 02 грудня 2014 року Дулібською сільською радою Стрийського району Львівської області, сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено та не заперечується сторонами, що між ними припинилися шлюбні відносини та такі з 2019 року проживають окремо. Після фактичного припинення шлюбних відносин спільні малолітні діти переїхали проживати разом з матір`ю - [PERSON] у [ADDRESS]. Позивач за первісним позовом [PERSON] зазначає, щопід час відвідування ним дітей за місцем фактичного проживання відповідачки у смт. Верхнє Синьовидне він звернув увагу на той факт, що відповідачка фактично не займається вихованням їх спільних дітей, не приділяє їм уваги, діти лише один з одним проводять весь час, мама з ними не спілкується, не цікавиться як вони проводять дозвілля, не дбає про підготовку до школи, не приділяє уваги належному харчуванню дітей, оскільки у доньки була діагностована непереносимість глютену і під час відвідування позивач за первісним позовом зауважив, що на шкірі дитини є характерні висипання, що свідчить про харчову алергію. Позивач за первісним позовом стверджує, що відповідачка не реагує на його зауваження щодо відповідального ставлення до виховання дітей та їх здоров`я, а на його бажання забрати дітей на вихідні за місцем його проживання, щоб вони могли провести час з ним та побачитись зі своїми бабцею та дідом, відповіла категоричним запереченням, вчинила в присутності дітей скандал і почала погрожувати, що він ніколи не побачить дітей, оскільки вона матір і виключно вона має право визначати де і з ким будуть наші спільні діти, незважаючи на бажання самих дітей. [PERSON] пояснив, що після даного інциденту моральний стан дітей був пригнічений, донька безперестанку плакала, а син відмовлявся розмовляти. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Згідно з ч. ч. 3, 4 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 1 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Статтею 110 СК України визначено право на пред`явлення позову про розірвання шлюбу одним із подружжя, а підстави для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя встановлені ч. 1 ст. 112 вказаного Кодексу. Згідно п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21.12.2007 № 11 проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Крім цього, відповідно до норм статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Як передбачено статтею 8 ЗУ "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі статтями 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 163 СК України визначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам. Згідно з ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини 1 статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам-за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року § 54). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року § 100). Основні підстави для відібрання дитини зазначені у ч. 1 ст. 164 СК України. Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у ч.1 ст. 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.Відповідно до ч.1 ст. 18, ч.1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст. 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Однак, поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини». Оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином, положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері неповнолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору. Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що первісні позовні вимоги [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Суд враховує, що відповідач за первісним позовом [PERSON] визнала позовні вимоги [PERSON] , а відповідач за зустрічним позовом - [PERSON] визнав зустрічні позовні вимоги [PERSON] . Суд приймає визнання сторонами позовних вимог за первісним та зустрічним позовами, оскільки такі не суперечать закону та не порушують права чи свободи сторін або третіх осіб. Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. При цьому, відповідно до вимог частини 2 статті 206 ЦПК України, до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. Суд дійшов висновку, що як первісні позовні вимоги, так і зустрічні позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними в суді, підтверджені належними та допустимими і відповідають фактичним обставинам справи. Крім того, відповідно до ч. 4 статті 170 СК України, при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Позивач за первісним позовом у своїй заяві про збільшенням позовних вимог просив суд, зважаючи на те, що він сам в змозі забезпечити дітям належний рівень життя, не вирішувати питання про стягнення з відповідачки аліментів на утримання дітей та витрат, понесених ним у зв`язку з розгляду справи судом. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Відтак суд, за змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, враховуючи викладене, суд дійшов висновку не присуджувати до стягнення з відповідачки за первісним позовом [PERSON] аліментів на утримання дітей та судових витрат, понесених позивачем за первісним позовом у зв`язку з розглядом даної справи.

Outcome: approved