Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини, виготовлення проїзного документа на дитину без дозволу батька. В обґрунтування позовної заяви, послалася на те, що вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем з 2006 року по 2011 рік. [INFO] у них народилася донька [PERSON] , яка проживає разом з нею за місцем її проживання і знаходиться на її утриманні. З 2011 року відповідач зник і не виконує своїх обов`язків батька, а саме: не сплачує аліменти, не спілкується з дитиною і не приймає жодної участі у вихованні та утриманні дитини. Зазначила, що має можливість забезпечувати виїзд дитини за кордон з метою розвитку її природних позитивних нахилів та оздоровлення. Всі контактні телефони та інші засоби зв`язку відповідача не відповідають, а тому вона позбавлення можливості отримати від батька дитини письмову згоду, засвідчену нотаріальну на тимчасові багаторазові виїзди доньки за кордон. Тому просить надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд (вивезення) за межі території України малолітньої [PERSON] строком на три роки, без згоди та супроводу батька [PERSON] . Також просить надати дозвіл [PERSON] на виготовлення проїздного документа для виїзду за кордон малолітньої [PERSON] без згоди батька строком на три роки, тобто до досягнення дитиною шістнадцяти років. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 30 червня 2021 року провадження у справі відкрито у порядку спрощеного позовного провдження, з повідомленням сторін (а.с. 20-21). У судовому засіданні сторони відсутні, причини неявки суду невідомі. Судом вживалися заходи щодо їх повідомлення про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, встановив наступні фактичні обставини. Судом встановлено, що сторони по справі проживали однією сім"єю без реєстрації шлюбу з 2006 року по 2011 рік . Дана обставина встановлена судовими рішеннями Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2015 року (а.с.13) та Голосіївського районного суду м. Києва від 24.04.2017 (а.с. 14). За даними свідоцтва про народження, виданого 02.12.2008 року серії [NUMBER] - [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Дівчинка проживає зі своєю матір`ю. Правилами ст. 141 СК України визначена рівність прав і обов`язків батьків відносно дитини, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, а статтею 157 цього ж Кодексу передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч.2 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено: Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України»; Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженихпостановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57; Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. За змістом наведених норм законодавства такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням початку й закінчення часового проміжку перебування у відповідній державі. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) в якому Велика Палата відступила від правового висновку, згідно з яким пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. При цьому, відповідно до правової позиції Верховного Суду (постанова від 03 липня 2019, справа N 643/1090/17, провадження N 61-28548св18), надання дозволу на виїзд дітей за кордон без зазначення конкретної адреси місця їх перебування за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дітей на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості. Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням цього Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та статтей 141, 153, 157 СК України. Отже, виїзд малолітньої дитини за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням питання про державу спрямування та відповідний період часу перебування дитини у цій державі, строки та мету виїзду. Відповідно до Конвенції про права дитини (ст. 18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов`язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Крім того, враховуючи, що в усіх діях та рішеннях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів кожної дитини з огляду на їх вік, враховуючи не визначення позивачем країн виїзду, суд відмовляє у наданні дозволу на виїзд дитини та оформлення документів на виїзд і через відсутність гарантій забезпечення її прав та інтересів під час перебування за межами України. Вказані вище обставини вказують на відсутність правових підстав для задоволення позову [PERSON] , оскільки позивачкою у позові не зазначено країну прямування та проміжок часу перебування у цій країні з дитиною. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed