Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-16 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позов мотивований тим, що позивач є власником житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . У 2012 році у вказаному житловому будинку було зареєстровано відповідачку [PERSON] . Однак, остання з травня 2020 року у будинку не проживає. Враховуючи вищенаведене, позивач просив позов задовольнити. Ухвалою судді Горохівського районного суду Волинської області від 06 липня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в поряду спрощеного позовного провадження. Позивач в судове засідання 17.08.2022 р. не з`явився, у прохальній частині позовної заяви просив розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримав повністю. Відповідачка в судове засідання 17.08.2022 р. не з`явилась, відзиву на позов не подала, хоча ухвала разом із матеріалами позовної заяви та судовою повісткою вчасно та з додержанням вимог процесуального закону направлялись за місцем її реєстрації (проживання), однак поштова кореспонденція повернулася на адресу суду з відміткою уповноваженої особи «Укрпошти» «адресат відсутній». За таких обставин суд вважає, що відповідачка належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання. Дана позиція узгоджується з висновком Верховного Суду у справі № 2-6236/11 (постанова Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.06.2021 року), згідно якої у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Відповідно до п.1 ч.3 ст.223\~ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника), без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч.2\~ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Дана обставина стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №160479031 від 21.03.2019. Шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] розірвано згідно рішення Горохівського районного суду Волинської області від 11 січня 2021 року. Дане рішення набрало законної сили 11.02.2021 (а.с.8,9). Відповідачка [PERSON] зареєстрована у належному позивачу житловому будинку, що стверджується довідкою Горохівської міської ради Луцького району Волинської області від 30.09.2021 №1636 (а.с.14). Реєстрація відповідачки у спірному будинку підтверджується відповіддю відділу «Центр надання адміністративних послуг» Горохівської міської ради Луцького району Волинської області від 01.07.2022 №154/08-15/2-22, яка надійшла 05.07.2022 на запит суду. Згідно довідок Горохівської міської ради Луцького району Волинської області від 30.09.2021 №1636, 22.10.2021 №1729, 17.11.2021 №1916, 02.12.2021 №2019, [PERSON] за вищевказаною адресою фактично не проживає з травня 2020 року (а.с.14-17). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частин 1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має\~право\~вчиняти\~щодо свого\~майна\~будь-які\~дії,\~які\~не\~суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Частиною першою\~статті 383 ЦК України\~та\~статтею 150 Житлового кодексу Української РСР\~ закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно із ч.1 ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої\~статті 156 ЖК Української РСР\~до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя,\~їх\~діти\~і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України\~встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до положень статті 16\~ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 502/922/18 (провадження №61-1913св20). Судом встановлено, що позивач є власником вищевказаного житлового будинку. Відповідачка, яка зареєстрована у належному позивачу житловому будинку, в силу положень частини другої статті 64 ЖК Української РСР частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР не є членом сім`ї власника (позивача) житлового будинку, спільним побутом із позивачем не пов`язана, оскільки за вищевказаною адресою тривай час не проживає, участі в утриманні житла та сплаті комунальних послуг не приймає. Аналіз вищенаведених обставин справи дає підстави для висновку, що у зв`язку з реєстрацією відповідачки у вказаному житловому будинку у позивача виникають проблеми зі сплатою комунальних послуг, що свідчить про перешкоди у користуванні таким житлом. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що між відповідачкою і власником будинку наявна домовленість про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання її такою, що втратила право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було. За таких обставин, відповідно до зазначених норм матеріального права та виходячи із характеру спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом фактичних і правових підстав для задоволення позову та визнання відповідачку такою, що втратила право на користування житловим будинком. На підставі п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути понесені останнім судові витрати у справі в розмірі 992,40 гривень судового збору.

Outcome: approved