Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , третя особа: Департамент Реєстраційних послуг Запорізької міської ради, в якому просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 12.11.2021 року [PERSON] придбала у [PERSON] та [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] , відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 12.11.2021 року посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І., зареєстрованого в реєстрі за № 8843. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №284521139 від 12.11.2021 року, реєстрація права власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] відбулась у день купівлі квартири 12.11.2021 року. Відповідно до умов пункту 13 Договору продавці звільнили квартиру від своїх речей та передали покупцю квартиру в строк до 01.12.2021 року. Також, продавці зобов`язались до 01.12.2021 року зняти з реєстраційного обліку в зазначеній квартирі всіх осіб, що в ній зареєстровані, у тому числі відповідача по справі громадянина [PERSON] , який є членом родини продавців. До дня подачі позовної заяви відповідача не знято з реєстраційного обліку, чим порушено умови договору. Відповідач фактично не проживає у квартирі, його речі в квартирі відсутні, проте його реєстрація у належній [PERSON] на праві власності квартирі створює перешкоди у користуванні нею. Також, у зв`язку з реєстрацією відповідача у квартирі, я буду вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які втраховуються в залежності від зареєстрованих осіб. Відповідач не подав в передбачений договором строк до органу реєстрації заяву про зняття з реєстрації. За даних обставин, належним способом захисту прав позивача є визнання особи такою, що втратила право користування житлом, що буде для позивача підставою для зняття з реєстрації місця проживання відповідача за вказаною адресою. Ухвалою від 24.01.2022 року суддя прийняла позовну заяву до розгляду та відкрила провадження у справі, а також відповідно до ст. 274 ЦПК України вирішила розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явились, до суду надано заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримала викладене в позовній заяві, просила суд задовольнити вимоги в повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] повідомлений судом належним чином про дату, час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився та не повідомив суд про причини неявки. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.1 ст.280 Цивільно-процесуального кодексу України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 20.11.2021 року [PERSON] придбала у власність квартиру [ADDRESS] власником якої були [PERSON] та [PERSON] (а.с.7-10). Право власності на вказану квартиру було зареєстроване за [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.11). Судом встановлено, що у квартирі [ADDRESS] зареєстрований відповідач [PERSON] по теперішній час. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За правилами ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень порушень його права власності від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми, є наявність у позивача права власності та встановлених судом перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири також визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законодавством. Відповідно до п.1 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у зв`язку з відчуження власником свого майна, тобто право власності на квартиру у відповідача припинилося у зв`язку із її продажем. Відповідно до п.37 постанови Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року №868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно є: укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат, або інші документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно відповідно до закону. В даному випадку відбулось відчуження спірної квартири за адресою: [ADDRESS] попередніми власниками [PERSON] , [PERSON] та набуття право власності [PERSON] . За умовами договору купівлі-продажу (п.13) продавці, в тому числі в особі представника, зобов`язуються передати квартиру покупцеві для вільного користування і безперешкодного володіння у стані, що відповідає санітарним та технічним нормам щодо житлових приміщень не пізніше 01.12.2021 року. При цьому сплатити заборгованість з комунальних послуг, звільнити квартиру від наявних в ній речей домашнього вжитку, передати покупцю ключі від квартири, технічні документи. Знятись з реєстраційного обліку особисто та зняти третіх осіб, зареєстрованих в квартирі, продавці зобов`язуються не пізніше 01.12.2021 року. Обов?язок продавців передати квартиру покупцю вважається виконаним у момент передачі покупцю ключів від квартири. У матеріалах справи відсутні будь-які дані, які би свідчили про наявність правових підстав для реєстрації відповідача [PERSON] у спірній квартирі. Таким чином, на думку суду факт реєстрації відповідача за адресою квартири позивача, яка є її власністю, перешкоджає останній в повній мірі розпоряджатися та володіти своєю власністю, або може обмежити в його здійсненні. Отже, порушені права власника та перешкоди в користуванні власністю цілком можливо усунути шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» від 11.12.2003 року зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, судове рішення про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили, на вимогу позивача, може бути підставою для зняття відповідача з реєстрації місця проживання у спірному приміщенні. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 23 січня 2018р. у справі № 461/3031/14-ц (провадження № 61-805 св 17). А, відповідно до ст.13 ч.6 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів", висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. У зв`язку з чим, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved