Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-31 00:00:00

Представник позивача звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача, в якому просить стягнути заборгованість за надані послуги в загальному розмірі 62 568,68 грн, витрати пов`язані з отриманням довідки з Державного реєстру речових прав у розмірі 33,00 грн та судовий збір в розмірі 2 270,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач є обов`язковим виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання для житлових будинків комунальної форми власності. Відповідач є споживачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, яку постачає позивач. Разом з тим, відповідач своєчасно не оплачує надані позивачем послуги, внаслідок чого у останньої утворилась заборгованість, яка станом на 01.04.2021 року становить 35 204,67 грн. Крім того, Позивач, на підставі Договору №602-18 про відступлення права вимоги від 11.10.2018, укладеного між ПАТ «Київенерго» та Комунальним підприємством (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», прийняв право вимоги до Відповідача з оплати спожитих до 01.05.2018 послуг з централізованого опалення та/або з централізованого постачання гарячої води у розмірі 27 364,01 грн. грн. Відповідач в добровільному порядку заборгованість не погашає, через що позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17.05.2021 матеріали позовної заяви Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» передано на розгляд до Оболонського районного суду м. Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.11.2021 визначено головуючого суддю - Дибу О.В. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 19.11.2021 у вказаній цивільній справі відкрито спрощене позовне провадження. Крім того, суд постановив витребувати від Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» відомості, що підтверджують право власності/користування об`єктом нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . 23.02.2022 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача - адвоката Іванчук М.М., заявлений позов вважають безпідставним, необґрунтованим, позовні вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами. Зазначають, що 01.03.2016 [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири, в подальшому 03.04.2017 вказана квартира була відчужена відповідачем на користь [PERSON] . Таким чином, [PERSON] був споживачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води в період з 01.03.2016 по 03.04.2017. 16.04.2018 Деснянським районним судом м. Києва було видано судовий наказ у справі №754/4560/18 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Київенерго» заборгованості за період з лютого 2015 року по січень 2018 року. Вказана заборгованість була погашена відповідачем в межах виконавчого провадження № ВП 65694423 з виконання судового наказу №754/4560/18 виданого 24.05.2021. Сума сплаченої заборгованості була перерахована Комунальному підприємству (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго». Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.01.2022 було скасовано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Київенерго» заборгованості, питання повороту виконання рішення суду та повернення відповідачу стягнутих сум не вирішувалось. Таким чином, відповідач був власником квартири [ADDRESS] в період з 01.03.2016 по 03.04.2017. Відтак може нести відповідальність за необхідність сплати послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води лише за цей період. Враховуючи той факт, що заборгованість за вказаний період [PERSON] погашена, в задоволенні позовних вимог Комунального підприємства (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» слід відмовити. В свою чергу, 01.09.2022 представник позивача звернувся до суду з відповіддю на відзив, пояснив наступне. [PERSON] не звернувся до позивача для закриття/переоформлення особового рахунку після продажу квартири. Таким чином, позивачу не було відомо про зміну власника майна. В судове засідання позивач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, представник позивача подав до суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, представник відповідача направив до суду заяву про розгляд справи без участі відповідача та його представника. Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що ПАТ «Київенерго» було визначено обов`язковим виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання для житлових будинків комунальної форми власності згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» з 01.07.2014 року. В подальшому розпорядженням КМДА №1693 від 27.12.2017 «Про деякі питання припинення угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між КМДА та АЕК «Київенерго», підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, визначено Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», яке починаючи з 01.05.2018 здійснює надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема, одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Пунктом 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено зобов`язання споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Правовідносини з постачання фізичним особам централізованого опалення та постачання гарячої води регулюються Правилами надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України №690 від 05.07.2019. Відповідно до п. 5 Правил послуги надаються споживачу згідно з умовами типового договору про надання послуг, що укладається з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про житлово-комунальні послуги», та вимогами цих Правил. Відповідно до ч.7 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір про надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної та гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), що укладається з виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання. На виконання вимог Закону КП «Київтеплоенерго» підготовлено та опубліковано договір про надання послуг та централізованого опалення та постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» від 28.03.2018 №34 (5085). Підключення будинку до мереж централізованого опалення та/або постачання гарячої води свідчить про надання послуг позивачем. Відповідач в свою чергу від мереж централізованого опалення та/або постачання гарячої води у встановленому чинним законодавством не відмовлявся, не відключався. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Як убачається з матеріалів справи, 01.03.2016 відповідач [PERSON] набув право власності на кв. [ADDRESS] за договором купівлі-продажу посвідченим приватним нотаріусом КМНО Рябкіною А.А. за реєстровим №319. В подальшому, вказана квартира була відчужена відповідачем на користь [PERSON] за договором купівлі продажу від 03.04.2017 посвідченим приватним нотаріусом КМНО Русанюком З.З., зареєстровано в реєстрі за №666 (а.с.97-100). Таким чином, квартира [ADDRESS] перебувала у власності відповідача в період з 01.03.2016 по 03.04.2017. У квітні 2018 року представник ПАТ «Київенерго» звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з [PERSON] заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води з урахуванням індексу інфляції та 3% річних станом на 01.02.2018 в загальному розмірі 29 858,39 грн (а.с.86-89). 16.04.2016 Деснянським районним судом м. Києва було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води з урахуванням індексу інфляції та 3% річних в загальному розмірі 29 858,39 грн (а.с.90). Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 29.03.2019 було замінено стягувача ПАТ «Київенерго» на КП «Київтеплоенерго» у справі №754/4560/18 (а.с.91,92). На підставі судового наказу від 24.05.2021 державним виконавцем Деснянського РВ ДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) Логвинською К.Л. відкрито виконавче провадження №65694423 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Київенерго» заборгованості за послуги з централізованого опалення у розмірі 15 568,35 грн, постачання гарячої води у розмірі 8 171,17 грн, 3% річних та інфляційну складову боргу - 6 118, 87грн, витрати по сплаті судового збору - 176, 20 грн (а.с.93). Згідно розпорядження №65694423 від 10.01.2022 заборгованість у розмірі 30 034,59 грн. була перерахована стягувачу КП «Київтеплоенерго» (а.с.94). В подальшому ухвалою суду Деснянського районного суду м. Києва від 28.01.2022 скасовано судовий наказ від 16.04.2018 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Київенерго» заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води (а.с. 95,96). Як вбачається з пояснень відповідача питання повороту виконання рішення суду та повернення відповідачу стягнутих коштів не вирішувалось. Жодних доказів, які б спростували обставини на які посилається сторона відповідача позивачем надано не було. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна з сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з [PERSON] заборгованості за послуги централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води спожиті до 01.05.2018 у загальному розмірі 27 364, 01 грн були задоволені в межах виконавчого провадження №65694423, а тому задоволення вимог позивача в цій частині, всупереч положенням ст.61 Конституції України призведе до подвійного стягнення заборгованості за одне й те саме зобов`язання, отже вказані вимоги є необґрунтованими. Стосовно вимог КП «Київтеплоенерго» про стягнення заборгованості за послуги централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води спожиті після 01.05.2018 суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] була відчужена відповідачем [PERSON] на користь [PERSON] за договором купівлі-продажу від 03.04.2017 за реєстровим №664 (а.с.97-100). Крім того, згідно відповіді Відділу реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 12.05.2021 №14834221 вбачається, що місце проживання [PERSON] , [INFO] , з 20.11.2018 зареєстроване за адресою: [ADDRESS] (а.с.48). При зверненні до суду із позовною заявою позивач знав про те, що квартира [ADDRESS] не належить відповідачу з 03.04.2017 (а.с.10). В строки, визначені процесуальним законом сторона позивача не зверталася до суду із заявою про заміну неналежного відповідача. Стаття 263 ЦПК України, передбачає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно статей 81, 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За змістом статті 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом. Як випливає зі змісту статей 51, 175 ЦПК на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень статті 51 ЦПК України та з урахуванням частини п`ятої статті 12 ЦПК України, роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача. Таким чином, суд, як орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено пунктом 1 частиною першою статті 189 ЦПК та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів. Відповідно до частин першої, другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Пленум Верховного Суду України у пункті 8 постанови від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтею 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Всупереч вищенаведених норм законодавства, позивачем не надано належних та допустимих доказів належності відповідачу [PERSON] на праві власності [ADDRESS] , так і не надано доказів того, що того останній дійсно є споживачем послуг за вказаною адресою в період з 01.05.2018 по 01.04.2021. На підставі досліджених доказів суд прийшов до висновку, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів в підтвердження заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості за послуги централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води спожиті, після 01.05.2018, тому в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити у зв`язку із зверненням до суду із позовною заявою до неналежного відповідача. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує ст. 141 ЦПК України та відмову в задоволенні позову в повному обсязі, у зв`язку з чим понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed