Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-07 00:00:00

Позивачка звернулася з позовом до суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивачка обґрунтовує свої вимоги тим, що їй належить на праві власності квартира [ADDRESS] . Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані наступні особи: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] . Відповідач [PERSON] та [PERSON] фактично не проживають в квартирі з 2020 року, однак заяву про зняття з реєстраційного обліку не подали. У зв`язку з тим, що відповідачі фактично не проживають, але зареєстровані у приватній власності позивача на них нараховуються платежі за комунальні послуги. Наявність реєстрації в квартирі осіб, яка в ній не проживають, тягне для позивача додаткові витрати з оплати комунальних послуг, з обслуговування прибудинкової території, тощо, а також перешкоджає розпорядженню цим майном. У зв`язку з викладеним позивач просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] , такими що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 04.11.2021 провадження у цивільній справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 01 грудня 2021 року до суду надійшла заява від позивача [PERSON] відповідно до якої просила суд залучити до матеріалів справи витяг з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Деснняського районного суду міста Києва від 13.01.2022, залучено [PERSON] та Управління з надання адмінінстративних послуг Деснянської раонної в місті Києві державної адмінінстрації в якості третьої особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору до цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Зима І.П. в судових засіданнях підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. 03.08.2022 до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судові засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи своєчасно сповіщені у встановленому законом порядку, а саме судовою повісткою, направленою рекомендованим листом за адресою реєстрації ( [ADDRESS] ), однак повернулися конверти з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Також, відповідачі повідомлялися через офіційний веб-портал «Судова влада України». Відповідачами не подано заяви про розгляд справи за їх відсутності та не подано відзиву на позовну заяву. Третя особа [PERSON] в судові засідання не з`явилась, про день, час та місце судових засідань повідомлялась належним чином, 02.02.2022 до суду надійшла заява від третьої особи про розгляд справи за іі відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Третя особа Управління з надання адмінінстративних послуг Деснянської раонної в місті Києві державної адмінінстрації, представник в судові засідання не з`явився, про день, час та місце судових засідань повідомлялась належним чином, про що свідчить розписка про отримання судової повістки. Третіми особами не подано заперечень чи пояснень на позовну заяву. У зв`язку з чим, суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідачів та третіх осіб, виходячи з вимог ст.128 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов висновку про ухвалення заочного рішення та задоволення позовних вимог з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, довідкою серії № 15 від 20.12.1991, виданою Житлово-будівельним кооперативом «Академічний -11», реєстраційним посвідченням серії № 379/32061, видане 03.04.1992 Київським міським бюро технічної інвентаризації та записаним в реєстрову книгу № 39. Відповідач [PERSON] є рідною донькою [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , видане повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції міста Києва, актовий запис № 2002. [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, видане Турецькою Республікою. Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані наступні особи: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] . Одна відповідачі [PERSON] та [PERSON] , за адресою реєстрації фактично не проживає з 2020 року, що підтверджується актами за 22.12.2020, 06.04.2021, 17.06.2021, 05.10.2021, 26.10.2021 складеними за підписом членом кооперативу «Академічний-11» та бухгалтером кооперативу. Відповідно до статті 47 Конституції України та статті 321 ЦК України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 391 ЦК України, регламентує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленостю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим жилим приміщенням може виникати та існувати лише у осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство або при їх вселенні була інша угода про порядок користування цим приміщенням. У разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік він втрачає право на користування цим будинком. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідачі порушують право власності позивача, позбавляє можливості розпорядитись своїм майном на власний розсуд, тобто позивач обмежений у здійсненні свого права власності. Факт реєстрації в квартирі відповідача завдає додаткових матеріальних витрат на оплату комунальних послуг, що завдає позивачу матеріальної шкоди. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання [PERSON] та [PERSON] , такими що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] є обґрунтованими і підлягають задоволенню. На підставі ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідачів на користь позивача підлягають понесені судові витрати в розмір 908грн, а саме з кожного по 454грн.

Outcome: approved