Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з указаним позовом, у якому просить: стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 10926,38 грн до дня звернення до суду з позовом та до дня ухвалення судового рішення; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн. В обгрунтування позову вказує, що з 21.05.2018 року працювала прибиральницею МК ВЖРЕП № 7 в м.Бердичеву. Наказом № 105 від 25.02.2022 її звільнено з роботи з 28.02.2022 року за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України. Позивач посилається на положення ст.117КЗпП України, згідно якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, та, з огляду на період прострочення виконання наведеного обов`язку, просить вирішити питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку на день ухвалення рішення. Крім того, позивач зауважує на понесення душевних переживань, пов`язаних із тривалим часом невиплати заробітної плати, чим залишено її без засобів для існування та вимагало додаткових зусиль для організації її звичного життя, у зв`язку з чим просить стягнути моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн. Ухвалою суду від 30.05.2022 відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено справу до розгляду. Вказаною ухвалою задоволено клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору. Відповідач не скористався своїм правом подати відзив. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали вимоги позовної заяви, уточнивши при цьому розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, який слід стягнути - 18527,53 за період з 1.03.2022 по 27.06.2022. Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на скрутний матеріальний стан підприємства, а задоволення таких вимог становитиме для нього непосильний тягар. Судом встановлено наступні обставин. Позивач [PERSON] з 21.05.2018 працювала прибиральницею МК ВЖРЕП № 7 в м. Бердичеві . Відповідно до наказу від 25.02.2022 № 105 звільнена з 28.02.2022 з роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). Згідно наказу про звільнення від 25.02.2022 № 105 відповідач мав провести остаточний розрахунок по заробітній платі та нарахувати [PERSON] грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки тривалістю 18 календарних днів з 21.05.2021 по день звільнення. Згідно довідки від 15.04.2022, виданої МК ВЖРЕП № 7 заборгованість по заробітній платі станом на 15.04.2022 становить 28614,21 грн. Відповідачем не заперечується та обставина, що позивачеві у день звільнення не було виплачено усіх належних сум. Остаточний розрахунок проведено та виплачено 27.06.2022, що підтверджено платіжною відомостю № 63 від 27.06.2022 та визнано позивачем. Відповідно до ч.1ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У відповідності до положень ст.43 Конституції України , право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Стаття 93 КЗпП України визначає, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч.1ст. 115 КЗпП України) Стаття 47 КЗпП України визначає, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки,зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа,організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідачем не подано доказів відсутності його вини у затримці проведення розрахунку з позивачем; у матеріалах справи відсутні й будь-які дані щодо спору про розмір невиплачених позивачеві сум. За таких обставин наявні підстави для застосування положень частини 1 статті 117 КЗпП України щодо відповідальності відповідача за затримку розрахунку при звільненні. Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові по цивільній справі №6-195цс14 і є обов`язковою для застосування у всіх судах України. Згідно з абзацом третім пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до абзаців пункту 8 вищевказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Позивачка була звільнена 28.02.2022. Станом на 27.06.2022 проведено розрахунок по заробітній платі. Як зазначено позивачем, її заробітна плата за грудень 2021 складала 4705,38 грн за відпрацьовані 19 днів, за січень 2022 - 5508,60 грн. за відпрацьовані 24 дні в місяць, що підтверджується наданими розрахунковими листами. А тому середньоденний заробіток позивача складав 237,53 грн. Відповідач не заперечив щодо визначеного позивачем середньоденного заробітку. Графік роботи позивача складає п`ятиденний робочий тиждень, що також не заперечив відповідач. Загальна кількість днів затримки розрахунку становить 85 днів, тому сума середнього заробітку за час затримки виплати становить 237,53 грн. х 85 днів = Позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 18527,53 грн, що в порівнянні з розрахунком суду (20195,05 грн) є меншим. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки суд не може вийти за межі позовних вимог, то ця вимога підлягає задоволенню у межах, яких була заявлена, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 18527,53 грн. Відповідачем, всупереч принципу диспозитивності цивільного процесу, не було надано доказів на спростування розрахунків позивача, так само, як не було надано власного контррозрахунку таких сум. Суд не бере до уваги посилання відповідача на скрутне фінансове становище підприємства, як на підставу звільнення його від відповідальності, оскільки, як зазначено в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності на підставі ст. 117 КЗпП. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд враховує наступні обставини. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюєтьсястаттею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону (стаття 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно ізстаттею 237-1 КЗпП Україниє факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. ВстановленеКонституцієюта законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Відповідно достатті 237-1 КЗпП Україниза наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Виходячи із наведеного, суд вважає, що було порушено трудові права позивача у зв`язку з невиплатою усіх належних сум, що змусило позивача докладати додаткових зусиль для відновлення порушеного права, тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди. З огляду на характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у способі життя позивача, виходячи з принципів розумності та справедливості, а також розміру недоотриманих виплат, суд першої інстанції визначив розмір моральної шкоди в сумі 2000 грн, що буде відповідати перенесеним позивачем моральним стражданням. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки, позивач, звільнений від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави має бути стягнуто судовий збір в розмірі 1 898,80 грн.

Outcome: partial