Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-31 00:00:00

08.06.2022 року [PERSON] звернувся в суд із вищевказаним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог вказав, що укладений між ним та відповідачем кредитний договір № D44.19746.006358664 від 12.02.2020 не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки містить несправедливі умови та суперечить нормам Закону України «Про захист прав споживачів» з огляду на наступне. На думку позивача, несправедливими є положення, які містять умови щодо плати за обслуговування кредиту, що є підставою визнання недійсними цих положень. Зважаючи на викладені обставини, позивач просить визнати недійсним пункт 1.5. Договору кредиту та страхування № D44.19746.006358664 від 12.02.2020 року та пункти 4, 5 Паспорту споживчого кредиту Додатку №1 до Договору кредиту та страхування № D44.19746.006358664 від 12.02.2020року, укладеного між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] , в частині встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості. Зобов`язати Акціонерне товариство «Ідея Банк» здійснити перерахунок платежів, здійснених ним за Договором кредиту та страхування № D44.19746.006358664 від 12.02.2020 року, з часу його укладення до дати винесення судом рішення, зарахувавши сплачені вже кошти, що були спрямовані на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості, в рахунок погашення основного боргу по Договору кредиту та страхування № D44.19746.006358664 від 12.02.2020 року. Зобов`язати Акціонерне товариство «Ідея Банк» здійснити виплату йому коштів, які залишаться після перерахунку платежів, здійснених ним за Договором кредиту та страхування № D44.19746.006358664 від 12.02.2020 року, з часу його укладення і до дати винесення судом рішення, які не були зараховані в рахунок погашення основного боргу по Договору кредиту та страхування № D44.19746.006358664 від 12.02.2020 року. Стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на його користь 1500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою суду від 13.06.2022 позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження. 06.07.2022 до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, відповідно до змісту якого сторона відповідача не погоджується з позовною заявою та вважає її необґрунтованою, оскільки, укладаючи договір, сторони діяли вільно, на власний розсуд, вибираючи контрагента та визначаючи його умови, тому підстав для визнання умов договору такими, що вносять суттєвий дисбаланс у розподіл прав та обов`язків між сторонами, або як такий, що містить приховані суттєві обтяження для споживача, що надавало б підстави для визнання його несправедливим, сторона відповідача не вбачає. Позивач та його представник у судовому засіданні уточнили позовні вимоги, відмовившись від вимоги про зобов`язання акціонерного товариства «Ідея Банк» здійснити виплату позивачу коштів, які залишаться після перерахунку платежів, здійснених ним за Договором кредиту та страхування № D44.19746.006358664 від 12.02.2020 року, з часу його укладення і до дати винесення судом рішення, які не були зараховані в рахунок погашення основного боргу по Договору кредиту та страхування № D44.19746.006358664 від 12.02.2020 року. Вказана відмова позивача від частини позовних вимог прийнята судом. В решті позивач та його представник позовні вимоги підтримали. Крім того, представник позивача зазначив, що докази в підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу будуть подані ним після ухвалення рішення у справі відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, хоча був своєчасно та належним чином повідомлений про місце, дату та час розгляду справи, судова повістка була направлена на електронну пошту банку та отримана ним, про що свідчить довідка про доставку електронного листа. У поданому ним відзиві на позовну заяву представник відповідача просив розгляд справи проводити без його участі. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши та оцінивши наявні у справі письмові докази у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Згідно із ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. З матеріалів справи вбачається, що 12.02.2020 року між [PERSON] та АТ "Ідея Банк" укладено Договір кредиту та страхування № D44.19746.00635866 (далі - Договір, а.с.10-12). Згідно з пунктами 1.1-1.4. Договору банк відкриває рахунок та надає позичальнику кредит, а позичальник отримує його на наступних умовах: тип кредиту - смарт/розумний; сума кредиту 45820,00 грн, процентна ставка та тип - 20% річних, змінювана, строк кредиту - 60 місяців. Відповідно до п. 1.6. Договору дата повернення кредиту - 12.02.2025 року, який повертається на рахунок у банку, відповідно до порядку повернення кредиту, викладеному в Паспорті споживчого кредиту згідно з Додатком № 1 до Договору. Згідно з п. 1.7. Договору Банк надає кредит Позичальнику для власних потреб шляхом переказу коштів в розмірі 40910,71 грн. на рахунок позичальника, відкритий у Банку, а позичальник доручає оплатити страховий внесок страховій компанії ПрАТ "Страхова компанія "УНІКА Життя" за рахунок кредиту у розмірі 4909,29 грн. згідно з умовами Договору добровільного страхування життя, укладеного відповідно п. 2 Договору. Пунктом 8 Договору визначено, що вказаний Договір набуває чинності в частині споживчого кредиту з моменту списання коштів з позичкового рахунку для виконання п. 1.7. Відповідно до п. 1.5. Договору під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим Договором та Договором комплексного обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата відповідно до п.5 додатку №1 як "Плата за обслуговування кредитної заборгованості". П.4 Паспорту споживчого кредиту, що є додатком №1 до Договору, передбачено розмір плати за обслуговування кредитної заборгованості - 2,65% середньомісячно від початкової суми кредиту згідно графіку. А п.5 Паспорту передбачено, що позивач має щомісячно сплачувати кошти відповідачу у сумі 2452.23 грн, в тому числі: погашення суми кредиту, змінювана процентна ставка за користуванням кредитом та плата за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1214,23 грн щомісячно. Звертаючись до суду з заявленим позовом, позивач вказує, що умови п. 1.5 кредитного договору та п.4,5 Паспорту споживчого кредиту, що є додатком №1 до Договору, в частині встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості є несправедливими та в цілому суперечать Закону України «Про споживче кредитування». Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Згідно з пунктом 1.5. Договору та додатку №1 до нього позичальнику визначено плату за обслуговування кредитної заборгованості. Суд погоджується з доводами позивача, що оспорюваними положеннями кредитного договору позичальнику фактично було встановлено плату за обслуговування кредиту, безоплатність надання якої встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». При цьому, надання інших послуг за вказану плату умовами договору не передбачено. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладених в п.8 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 N 9, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Одночасно особливості регулювання правовідносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». А відповідно до частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Отже, має місце встановлення у спірних положеннях кредитного договору оплатності послуг про надання інформації з приводу виконання кредитного договору, що прямо суперечить вищенаведеним нормам Закону України «Про споживче кредитування» та є підставою для визнання відповідних частин договору недійсними. Крім того, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитись перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; тощо. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо в супереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Отже, несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості, що є підставою для визнання таких положень недійсними. Наведене вище узгоджується із правовими висновками Верховного Суду під час розгляду справи №583/3343/19, провадження №61-22778ск19, висловленими в постанові від 01.04.2020 у справі №583/3343/19, у постанові від 27.12.2018 року у справі №695/3474/17 (провадження 61-21827св 18). Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що між позивачем і відповідачем було узгоджено всі істотні умови, необхідні для договорів даного виду, позаяк факт обізнаності позивача про свій обов`язок сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості не спростовує протиправність відповідних положень укладеного між сторонами договору та їх невідповідності вимогам частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним, як оспорюваного, та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палата Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом ( ч.1 ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 12, 76-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи вище викладене, аналізуючи надані позивачем докази, враховуючи заперечення представника відповідача, викладені у відзиві, суд приходить до висновку про задоволення уточнених позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач звільнений від сплати судового збору. Відтак, судовий збір на користь держави підлягає стягненню з відповідача у розмірі, визначеному станом на день звернення позивача до суду, в розмірі 1984,80 грн. Щодо вимог позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, то судом встановлено наступне. Позивачем у позовній заяві було зазначено попередній розмір витрат позивача на правничу допомогу в сумі 1500 грн. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Скориставшись положенням даної статті, представник позивача у судовому засіданні зазначив, що докази в підтвердження витрат позивача на правничу допомогу будуть надані ним після ухвалення рішення суду та їх розмір становить орієнтовно 5000 грн. Таким чином, суд приходить до висновку про призначення судового засідання у даній справі для вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу та надання позивачу строку - п`ять днів з дня ухвалення даного рішення суду, для подання доказів щодо розміру понесених ним витрат на правничу допомогу.

Outcome: approved