Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-04 00:00:00

До Вишгородського районного суду надійшла позовна заява Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 04.07.2011 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № К3А1АD40308449. Згідно якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 55706,69 грн. на термін до 01.07.2016 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитом договором. Відповідно договору, відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Проте, позивач свої зобов`язання щодо своєчасного повернення отриманого кредиту та сплати відсотків, комісії, а також інші витрати не виконав. Відповідач станом на 21.05.2021 року має заборгованість - 181164,65 грн., яка складається з наступного: 36240, 51 грн. заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 10225,92 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 2514,34 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, 132183,88 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. У зв`язку із чим позивач був змушений звернутися до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача заборгованість у загальній сумі 181164, 65 грн. та витрати по сплаті судового збору у сумі 2717,47 гривень. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 13.09.2021 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 01.11.2022 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить позов АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з нього заборгованості залишити без задоволення. У своєму відзиві відповідач послався на те, що уклав із відповідачем договір приєднання від 04.07.2011 року № К3А1АD40308449 непоновлювальна кредитна лінія в розмірі 55 706,70 грн., відсоткова ставка 20.04% річних, строк погашення кредиту - 01.07.2016 року. До 14.05.2014 року він регулярно сплачував кошти згідно укладеного договору, однак, відповідно до наказу військового комісара Вишгородського районного військового комісаріату від 14 травня 2014 року № 13 його, старшого солдата запасу, було призвано на військову службу під час мобілізації в особливий період та направлено для проходження військової служби до в/ч А0665. Проходив військову службу з 14.05.2014 року по 23.05.2015 року. Після отримання ЗЧМТ та звільнення з військової служби він тривалий час знаходився на лікуванні у лікувальних закладах і фізично не мав можливості відслідковувати стан справ за кредитним договором, проте, за його попередніми підрахунками до 2017 року ним було сплачено в рахунок погашення кредиту суму, яка складає більше 80 тисяч гривень. Останній платіж ним було проведено 15.03.2016 року (фактично оплату коштів карткою було проведено його сином [PERSON] ) в сумі 18008,06 грн., що підтверджується випискою «Приватбанку» від 29.07.2016 року, копію якої долучено до відзиву. Також зазначив, що за зверненням позивача ще 27.02.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. було видано виконавчий напис № 697, згідно якого було запропоновано стягнути з нього на користь «Приват Банку» не сплачену в строк заборгованість, що виникла по договору приєднання № КЗА1АІ340308449 від 04.07.2011 року, в розмірі 89 860, 58 грн., в тому числі заборгованість за тілом кредиту 37 280, 90 грн., заборгованість за відсотками - 10 225, 92 грн., заборгованість з комісії - 2 514, 34 грн., заборгованість з пені -39 839, 42 грн. Строк за який проводилося стягнення - 1957 днів, а саме: з 04.07.2011 року по 11.11.2016 року. Згідно копії заяви стягувача від 30.06.2017 року, адресованої до Вишгородського відділу ДВС про відкриття виконавчого провадження, в якій міститься посилання на виконавчий напис № 697 сума заборгованості була визначена вже у розмірі 91 310, 58 грн., а у відповідності до листа надісланого йому позивачем заборгованість станом на 14.01.2019 року перед банком становить 152 823, 24 грн. Виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. ним було оскаржено до Вишгородського районного суду. Рішенням суду від 16.07.2020 року у справі 363/552/20 виконавчий напис приватного нотаріуса визнано таким, що не підлягає виконанню. За кредитним договором, що визначає щомісячні платежі та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Також 01.11.2021 року відповідач до суду подав клопотання про застосування строків позовної давності, обґрунтовуючи тим, що останній платіж ним було проведено 15.03.2016 року (фактично оплату коштів карткою було проведено його сином [PERSON] ) в сумі 18008,06 грн. Оскільки позивач звернувся до суду після спливу строків позовної давності, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню та просить застосувати строки позовної давності. 23.11.2021 року до суду від представника позивача Меркулова В.В. до суду надійшла відповідь на відзив, в якій він просив задовольнити позов та зазначив, що позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. Із розрахунку заборгованості вбачається, що позичальник неодноразово порушував зобов`язання за договором, а починаючи з квітня 2013 року не зникає прострочена заборгованість, а тому йому окрім відсотків за порушення зобов`язання нараховується ще й пеня. Також зазначив, що розрахунок заборгованості банку проведений автоматизованою системою станом на 21.05.2021 року і в ньому відображено та враховано всі фінансові зобов`язання боржника за умовами договору, а також здійсненні боржником платежі на його виконання. На підтвердження надав виписку по рахунку. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 21.05.2021 року має заборгованість - 181164.65 грн. Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів відповідача всі проведені операції. Виписка є первинним бухгалтерським документом. З матеріалів справи не вбачається, а відповідачем не доведено відсутність заборгованості та, відповідно, виконання умов договору належним чином, а тому вимоги позовної заяви підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо строків позовної давності зазначив, що на момент закінчення строків позовної давності був чинний виконавчий напис нотаріуса від 27.02.2017 року. Відповідно банку, не було потреби звертатися до суду за захистом своїх прав, оскільки вони буди захищенні виконавчим написом. Рішенням від 16.07.2020 року виконавчий напис нотаріуса від 27.02.2017 року було визнано таким, що не підлягає виконанню. Відповідно саме з 16.07.2020 року повинен рахуватися строк позовної давності, який встановлюється тривалістю у три роки. Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 08.07.2021 року - до спливу строку позовної давності. В судове засідання представник позивача не з`явився, разом з позовом подав клопотання, в якому позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить розглянути справу без його участі, проти постановлення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився про місце, час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином. Від відповідача до суду надійшла заява, в якій просив проводити розгляд справи у його відсутності, при ухваленні рішення врахувати його відзив на позовну заяву та клопотання про застосування строків позовної давності. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог частин першої, другої статті 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно із вимогами частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами частини другої статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із вимогами частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем. Судом встановлено, що 04.07.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір приєднання № К3А1АD40308449 відповідно до умов договору банк зобов`язався надати відповідачу кредит в розмірі 55706.69 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,04 % річних на термін до 01.07.2016 р. Період сплати з «24» по «28» число кожного місяця. Відповідач не виконав умови зазначеного договору, та відповідно до розрахунку заборгованості за договором № КЗА1АІ340308449 від 04.07.2011 року наданого позивачем, станом на 21 травня 2015 року за відповідачем утворилася заборгованість на загальну суму 181164 грн. 65 коп., яка складається з: 36240 грн. 51 коп. заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 10225,92 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 2514,34 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, 132183,88 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Нормою ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Як вбачається, з договору приєднання № КЗА1АІ340308449 від 04.07.2011 року, між сторонами було погоджено щодо сплати процентів, проте умов щодо сплати пені та комісії за невиконання умов договору договір приєднання № КЗА1АІ340308449 від 04.07.2011 року не містить. Інших документів, які б обґрунтовували нарахування пені та комісії за невиконання умов договору № КЗА1АІ340308449 від 04.07.2011 року позивачем суду не надано. За таких обставин суд вважає вимоги позивача до відповідача щодо стягнення заборгованості за комісією та пенею за договором № КЗА1АІ340308449 від 04.07.2011 року, безпідставними, недоведеними, та такими що не підлягають задоволенню. Щодо застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки. Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, а відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Судом встановлено, що умовами договору приєднання № КЗА1АІ340308449 від 04.07.2011 року встановлено період сплати кредиту частинами з 24 по 28 число кожного місяця, строк кредитування погоджено сторонами до 01.07.2016 року, останній платіж по кредиту відповідач здійснив 15.03.2016 року, будь-яких інших активних дій з визнання заборгованості відповідач не вчиняв. 27.02.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. вчинено виконавчий напис, який зареєстрований в реєстрі за № 697, згідно якого запропоновано стягнути з [PERSON] на користь «ПриватБанку» заборгованість за кредитним договором № К3А1АD40308449 від 04.07.2011 року. Строк за який проводиться стягнення - 1957 днів, а саме: з 04.07.2011 року по 11.11.2016 року. Сума, що підлягала стягненню складає 89860, 58 грн., в тому числі: заборгованість за тілом кредиту 37280, 90 грн., заборгованість за відсотками - 10225, 92 грн., заборгованість з комісії - 2514, 34 грн., заборгованість з пені - 39839, 42 грн. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 16.07.2020 року виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. від 27.02.2017 року за реєстровим № 697 визнано таким, що не підлягає виконанню. Позивач із вказаним позовом звернувся до суду засобами поштового зв`язку 08 липня 2021 року. Позиція представника позивача, що саме з 16.07.2020 року повинен рахуватися строк позовної давності, який встановлюється тривалістю у три роки, тому позивач звернувся до суду до спливу строку позовної давності не заслуховують на увагу з огляду на наступне. Права на звернення до суду за захистом, закріплене статтею 4 ЦПК України, кореспондується зі статтею 256 ЦК України, яка встановлює для особи часові межі для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та називає їх позовною давністю. У позасудовому порядку захист суб`єктивного права також нерозривно пов`язується із фактором часу, про що свідчить зміст статті 88 Закону України «Про нотаріат», відповідно до якої однією з умов вчинення нотаріусом виконавчих написів дотримання трирічного строку давності з дня виникнення у стягувача права вимоги, або іншого строку для вимоги, за якою видається виконавчий напис, якщо законом встановлено інший строк давності. З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує доти, поки суд не встановить зворотного, оскільки статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта особою, права та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09.12.2019 року (№ 357/5125/16-ц) дійшов висновку, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником. Перебіг позовної давності за вимогою про стягнення заборгованості за кредитом починається від дня, коли у кредитора виникло право на відповідний позов, незалежно від того, чи звертався він після цього до нотаріуса за захистом своїх цивільних прав. У силу положень статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Про звернення стягнення за кредитним договором не вказане у статті 264 ЦК України в якості окремої підстави переривання перебігу позовної давності, а також не може вважатися діями, що свідчать про визнання боржником свого боргу, чи прирівнюватись до пред`явлення позову. Повернення стягувачу виконавчого напису (виконавчого документу), або визнання його таким, що не підлягає виконанню також не може переривати перебіг позовної давності за позовними вимогами про звернення стягнення з аналогічних причин. Зважаючи на викладену Верховним Судом правову позицію у постанові від 09.12.2019 року (№ 357/5125/16-ц), ураховуючи наявні в матеріалах справи докази, суд доходить висновку що строк позовної давності звернення позивача до суду із даним позовом не переривався. Підстав для поновлення цього строку судом не встановлено. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). За таких обставин, враховуючи, що позивачем були пропущено строк звернення до суду з цим позовом, про застосування спливу строків позовної давності заявлено відповідачем, суд доходить висновку, що в задоволенні вимог позивача про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитом та відсотками за користування кредитом, слід відмовити з підстав спливу строків позовної давності. Не підлягають, відповідно до статті 141 ЦПК України, до подальшого розподілу понесені позивачем судові витрати, оскільки в задоволенні позову відмовлено. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed