Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-01 00:00:00

12.01.2022 представник позивача звернувся до суду з даним позовом. У позовні заяві просить визначити місце проживання неповнолітнього сина разом із ним та стягувати з відповідачки в користь позивача аліменти на сина [PERSON] , [INFO] в розмірі ј частки від заробітку (доходу) Відповідача, до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог послався на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.07.2015 і від подружнього життя у них народився син - [PERSON] , [INFO] .. Сторони припинили подружні відносини у червні 2016 року та згідно із рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 26.09.2017 розірвали шлюб. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати із відповідачкою, однак невдовзі вона передала дитину позивачу. З того часу син перебуває на повному матеріальному утриманні позивача та проживає із ним за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка лише раз у декілька місяців забирає дитину до себе на один-два дні, після чого дитина повертається проживати до батька. Допомагати утримувати та виховувати сина позивачу допомагає його матір. Також зазначив, судовим наказом було вирішено стягувати з позивача аліменти на сина у розмірі ј частини всіх видів його доходу (заробітку) щомісячно. Отримавши даний судовий наказ, позивач оспорив його за нововиявленими обставинами. Постановою Львівського апеляційного суду було скасовано ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 07 квітня 2021 року якою в перегляді судового наказу за нововиявленими обставинами відмовлено та було відмовлено у задоволенні заяви відповідачки про видачу судового наказу. Апеляційним судом було встановлено, що з 2017 року дитина проживає із позивачем. Незважаючи на це відповідач звернулась із заявою про стягнення аліментів з нього, тобто діяла не в інтересах дитини, адже коштів на утримання спільного сина сама не надавала і не надає до цього часу. Фактично вихованням дитини займається батько, який проживає разом зі сином, забезпечує йому належні умови проживання. Відповідачка фактично не проживає з дитиною, не працює, веде аморальний спосіб життя, зловживає алкоголем. 04.02.2022 у справі відкрито провадження. Ухвалою від 04.05.2022 суд вирішив підготовче провадження закрити та призначити справу до судового розгляду по суті на 06.06.2022. 06.06.2022 розгляд справи відкладався у зв`язку із першою неявкою відповідача для її повторного виклику. Представник третьої особи виконавчого комітету Червоноградської міської ради Мазурак О.С. подала заяву про розгляд справи у її відсутності, надала витяг з рішення виконавчого комітету Червоноградської міської ради (а.с.37). Відповідачка належно повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи за зареєстрованим місцем проживання. Однак у судові засідання 0706.06.2022 та 02.08.2022 не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, заяв, клопотань та відзиву не подала. Тому суд на підставі ст.280 ЦПК України провів заочний розгляд справи. Вислухавши думку учасників, оцінивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.07.2015, від подружнього життя у них народився син - [PERSON] , [INFO] (а.с.9). На підставі рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 26.09.2017 шлюб між сторонами було розірвано (а.с.7). Судовим наказом №459/445/20 вирішено стягувати з [PERSON] аліменти на сина [PERSON] , [INFO] в розмірі ј частини всіх видів його доходу (заробітку) щомісячно. Даний судовий наказ було оскаржено позивачем (а.с.15-16). Постановою Львівського апеляційного суду було скасовано ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 07 квітня 2021 року якою в перегляді судового наказу за нововиявленими обставинами відмовлено та у задоволенні заяви [PERSON] про видачу судового наказу відмовлено (а.с.17-19). Відмовляючи у видачі судового наказу, апеляційним судом зазначено, що надані заявником докази на підтвердження місця проживання дитини, а саме Акт соціального інспектування № 7 від 10.02.2021 року та Акт відвідування № 14 від 30.03.2021року Червоноградського міського центру соціальних служб Виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області, якими встановлено, що Позивач проживає разом з сином [PERSON] з 2017 року, складені компетентними органами, що створені на підставі закону для захисту інтересів дітей, а тому такі колегія суддів вважає належними доказами. Тобто, судами було встановлено, що з 2017 року дитина проживає із позивачем. Незважаючи на це відповідач звернулась із заявою про стягнення аліментів з нього, тобто діяла не в інтересах дитини. Відповідно до акту про фактичне місце проживання (не проживання) №631/07 від 15.02.2021 вбачається, що за адресою проживання Позивача, а саме [ADDRESS] , проживають [PERSON] (Боржник), його син [PERSON] , [PERSON] , інвалід I групи [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] проживають без реєстрації. Зі змісту даного акту вбачається, що відповідачка фактично не проживає з дитиною, що у свою чергу слугує проявом зниженої уваги відносно сина (а.с.14). Наведене також підтверджується Актом соціального інспектування №7, в якому зокрема зазначено, що після розлучення з 2017 року дитина проживає з батьком. Періодично мама забирає дитину до себе на 2-3 дні на місяць. Також зазначено, що створені сприятливі умови для проживання та розвитку дитини, забезпечена наявність місця для навчання та спальних місць для дітей у хорошому стані, місця для проведення дозвілля дітей є достатньо. Батько у забезпеченні її розвитку шляхом створення комфортних умов, про що власне свідчить наявний акт. У відповіді на адвокатський запит № 25 від 05.02.2021 року Червоноградським міським центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді № 50/02 від 12.02.2021 року зазначається, що сім`я [PERSON] (позивач із сином) проживають за адресою [ADDRESS] . Дана сім`я на обліку у Червоноградському міському центрі соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді не перебувала (а.с.13). Згідно із витягом з рішення виконавчого комітету Червоноградської міської ради №54 від 08.04.2022 «Про затвердження висновків комісії з питань захисту прав дитини» проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] є доцільним (а.с.39). В силу вимог ст. 140 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків , а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК ( 2947-14 ), якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім цього, принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної асамблеї ООН 20.11.1959 року, передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір`ю. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Беручи до уваги інтереси та потреби неповнолітньої дитини, зумовлені її розвитком та станом здоров`я, суд приходить до висновку, що місце проживання сина сторін слід визначити із батьком - позивачем по справі без визначення адреси, яка може бути змінена, що буде відповідати їх інтересам. Вирішуючи вимоги про стягнення аліментів, суд дійшов висновку про задоволення таких з наступних підстав. Згідно із ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Положенням ч.1 ст.183 ЦПК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно із ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи вище наведене, виходячи з принципів розумності та справедливості, беручи до уваги інтереси та потреби неповнолітньої дитини, суд приходить до переконання, що з відповідачки слід стягнути аліменти на сина у розмірі 1/4 частини його доходу.

Outcome: approved