Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив суд визнати незаконним та скасувати наказ Структурного підрозділу «Криворізька дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» № 108/ос від 09.12.2021 по особовому складу, відповідно до якого його [PERSON] відсторонено від роботи на посаді начальника виробничої дільниця зв`язку № 2 з 09.12.2021, без збереження заробітної плати, до дня фактичного щеплення проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19. Зазначав, що його допущено до роботи 28.02.2022, у зв`язку з призупиненням дії наказу МОЗ № 2153 від 04.10.2021, до завершення воєнного стану. У зв`язку з цим, уточнивши свої вимоги в відповіді на відзив, просив суд стягнути з АТ «Українська залізниця» на його [PERSON] користь, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.12.2021 по 27.02.2022, в загальному розмірі 41204,70 грн. Позивач просив суд рішення суду в частині середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допустити до негайного виконання, а також вирішити питання про розподіл судових витрат. В обґрунтування позову вказував, що він працює начальником виробничої дільниці зв`язку № 2 в Структурному підрозділі «Криворізька дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». У листопаді 2021 відповідач порушив його конституційне право на працю, оскільки вимагав надати медичну документацію щодо вакцинації проти COVID-19 та обмежив право заробляти собі на життя працею. В листі-ознайомлені про можливе відсторонення у разі не надання документа щодо проходження щеплення проти COVID-19 від 30.11.2021, він висловив свою незгоду з діями роботодавця. Незважаючи на це, на підставі наказу відповідача № 108/ос від 09.12.2021, його було відсторонено від роботи з 09.12.2022 без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти COVID-19 або надання висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19. З наказом про відсторонення він був ознайомлений 09.12.2021. Позивач вважав вказаний наказ незаконним, оскільки підписаний не уповноваженою особою головним інженером Бутковським В.І., а не керівником СП «Криворізька дистанція сигналізації та зв`язку» РФ «Придніпровська залізниця» М.І. Решетняком, який уповноважений приймати вказані рішення, що визначено п. 1.1 розділу І посадової інструкції начальника дільниці № 2, затвердженої 06.02.2019. Зазначав, що умовами його трудового договору, посадової інструкції та Правил внутрішнього розпорядку не передбачено обов`язку щодо вакцинації проти COVID-19 та надання роботодавцю підтверджуючих документів з цього приводу, як не закріплено й право роботодавця відсторонювати його від роботи з вказаної причини. Вимогу про надання інформації про вакцинацію вважав порушення таємниці про стан здоров`я. Також позивач вказував, що наказ про відсторонення від роботи через відсутність щеплення проти COVID-19, суперечить положенням Конституції України, обмежує його права визначені Конституцією, а карантин, у зв`язку з яким виникла вимога щодо вакцинації є таким, що не введений в порядку визначеному законом. Законодавством України не визначена така підстава для відсторонення від роботи як відсутність щеплення проти COVID-19, яке не віднесено до обов`язкових щеплень, а втручання в право людини на працю можливо виключно на підставі закону, а не підзаконного акта, яким є Постанови КМ України та Накази МОЗ. Вважав діючу постанову КМ України № 1236 від 09.12.2020, зі змінами, незаконною та такою, що не підлягає виконанню, як і наказ \~ \~ \~ \~МОЗ № 2153 від 04.10.2021, який передбачає обов`язкове щеплення на період незаконно введеного карантину. Вважаючи відсторонення від роботи без збереження заробітної плати у вказаний період незаконним, [PERSON] просив суд скасувати незаконний наказ про відсторонення та стягнути на його користь середній заробіток за період з 09.12.2021 по 27.02.2022, що складає 41204,70 грн. Відповідач АТ «Українська залізниця» позов не визнав, надав суду відзив, в якому просив суд у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування заперечень проти позову вказував, що відсторонення відповідача від роботи здійснено з дотриманням вимог законодавства, зокрема ст. 46 КЗпП України, яка передбачає можливість відсторонення від роботи в інших випадках, до яких відноситься й відмова чи ухилення від профілактичних щеплень на COVID-19. Наказом МОЗ № 2153 від 04.10.2021 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Наказом МОЗ № 2393 від 01.11.2021 внесено зміни до вказаного Переліку та до нього включено працівників підприємств, установ та організацій, що включені до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затверджених постановою КМУ № 83 від 04.03.2015, до яких віднесено АТ «Українська залізниця». У зв`язку з чим, вимога щодо обов`язкової вакцинації проти COVID-19, поширилася на працівників АТ «Українська залізниця» та всіх підпорядкованих йому підрозділів. Керівників підприємств, відповідно до п. 41-6 Постанови КМ України № 1236 від 09.12.2020, зобов`язано забезпечити контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 підпорядкованих працівників та відсторонити від роботи працівників, які відмовилися або ухилилися від проведення профілактичного щеплення проти COVID-19. Постанови КМ України є обов`язковими до виконання, а тому вимоги постанови були виконанні, а позивач, який не надав документів щодо проведення щеплення на COVID-19 або протипоказань цьому, був відсторонений від роботи. Відповідач вказав, що всі вищевказані нормативно-правові акти незаконними не визнані на час виданні оспорюваного наказу та входили до системи законодавства України. Також відповідач зазначав, що відсторонення працівника не є його звільненням з роботи, не є дисциплінарним стягненням, а є лише заходом для відвернення та /або попередження негативних наслідків. Обмеження певних прав громадян, може бути виправданим з міркувань охорони здоров`я та запобігання поширенню інфекційних хвороб. Крім цього, відповідач обґрунтував підстави для пропуску строку на подання відзиву та просив продовжити процесуальний строк на подання відзиву, які суд визнав поважними та продовживши процесуальний строк на подання відзиву, прийняв його до розгляду, про що судом постановлено протокольну ухвалу. Позивач надав суду відповідь на відзив, в якому вказав, що наказ МОЗ № 2153 від 04.10.2021 не містить положень про обов`язковість щеплень проти COVID-19, а лише визначає Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Вакцинація проти COVID-19 не включена до календаря щеплень. Відповідно до Постанови КМУ № 2153 від 04.10.2021 керівників зобов`язано забезпечити відсторонення від роботи працівників, які підлягали обов`язковому профілактичному щепленню проти COVID-19, яке мало б відбуватися з дотриманням процедури визначеної п. 5 ч.1 ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення». Вказував про порушення порядку відсторонення від роботи, зокрема проведення його за відсутності подання посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби. Також вказував, про відсутність повноважень у [PERSON] на підписання оспорюваного наказу. У відповіді на відзив, який є заявою по суті справи, позивач уточнив розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідач надав заперечення, в яких вказав, що на виконання вимог наказу МОЗ № 2153 від 04.10.2021 та постанови КМУ № 1236 від 09.12.2020 зі змінами, відповідач письмово попередив працівників про необхідність надання безпосередньому керівнику не пізніше 08.12.2021 документу, який підтверджує ванкинацію проти COVID-19, або висновку щодо наявності протипоказань до проведення щеплення, роз`яснено наслідки не надання вказаних документів, зокрема можливого відсторонення від роботи. Про вказане підготовлено лист роз`яснення, з яким ознайомлено позивача, який виразив свою незгоду з ним, що свідчило про його розуміння змісту листа та ситуація, що мала місце, що на переконання відповідача свідчить про його відмову від вакцинації. Оскільки позивач [PERSON] у визначений в листі попередженні строк вказаних документів не надав, з 09.12.2021 він був відсторонений від роботи на підставі наказу № 108/ОС від 09.12.2021, який видано відповідно до вимог чинного законодавства, з метою захисту загальносуспільних інтересів. Відповідач заперечив факт втручання в право на таємницю про стан здоров`я позивача. Обгрунтвоуючи наявність у головного інженер [PERSON] прав на підписання оскаржуваного наказу зазначав, що останній виконував обов`язки начальника структурного підрозділу «Криворізька дистанція сигналізації та зв`язку», на період тимчасової непрацездатності начальника вказаного структурного підрозділу в період з 04 листопада по 16 грудня 2021. Крім цього, [PERSON] в своїй діяльності керувався не лише посадовою інструкцією, а й довіреністю АТ «Українська залізниця», в якій він уповноважений здійснювати поточне керівництво та управління діяльністю структурного підрозділу, діяти від імені довірителя, підписувати та подавати документи, видавати та підписувати розпорядчі документи (накази) та затверджувати документи з питань, що стосуються діяльності філії в межах Підрозділу, які є обов`язковими для всіх працівників підрозділу. У зв`язку з чим, а також посилаючись на дотримання вимог ДСТУ № 4163:2020, відповідач вважав наявними в останнього повноваження на відсторонення позивача від роботи, у задоволенні позову просив відмовити (а.с. 126-133). В ході судового засідання позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав викладених у заявах по суті справи. Додатково вказували, що відповідачем в підтвердження наявності у [PERSON] повноважень на видання оспорюваного наказу не надано жодних доказів про те, що безпосередній керівник позивача начальник Криворізької дистанції сигналізації зв`язку перебував на лікарняному в період видання оспорюваного наказу, що [PERSON] був призначений виконуючим його обов`язки, а також на підтвердження того, що кожен із трьох заступників начальника Криворізької дистанції сигналізації зв`язку, про існування яких вказувала представник відповідача, також були відсутні на робочих місцях в період видання вказаного наказу. Позивач додатково зазначав, що головний інженер не є його безпосереднім керівником, його безпосереднім керівником є начальник Криворізької дистанції сигналізації зв`язку та один з трьох заступників начальника Дібров С.Г., який у разі відсутності начальника, мав би повноваження на видання оспорюваного наказу про відсторонення від роботи. Представник відповідача в ході судового засідання позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні з підстав викладених у заявах по суті справи. При цьому, на питання суду повідомила, що на період тимчасової непрацездатності начальника Криворізької дистанції сигналізації зв`язку, наказ про покладення виконання його обов`язків на головного інженера не видавався, що зумовлено особливостями кадрової роботи на АТ «Укрзалізниця». Підтверджувала факт наявності в Криворізькій дистанції сигналізації та зв`язку трьох заступників начальника, кожен з яких відповідає за певну ділянки роботи, однак вказувала, що в період видання оспорюваного наказу, вказані особи були також відсутні, разом з тим, доказів про вказане суду не надала. Вислухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, визначившись з правовою нормою, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст.\~12,\~13\~ЦПК України,\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона\~несе ризик\~настання наслідків,\~пов`язаних із\~вчиненням чи\~не вчиненням\~нею процесуальних\~дій. Суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до ЦПК\~України,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. При цьому,\~відповідно до\~ч.1\~ст.\~81\~ЦПК України,\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених ЦПК\~України.\~Відповідно до\~ч.5-7\~ст.\~81\~ЦПК України,\~докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи.\~Доказування не\~може ґрунтуватися\~на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. .\~Ці дані\~встановлюються такими\~засобами: 1)\~письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до\~ст.\~77-78\~ЦПК України,\~належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Суд не\~бере до\~уваги докази,\~що одержані\~з порушенням\~порядку,\~встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом встановлено, що [PERSON] (а.с. 14-19), працює на посаді начальника виробничої дільниці зв`язку № 2 Регіональної філії «Придніпровська залізниця акціонерного товариства «Українська залізниця» (а.с. 20), що визнано сторонами та додатково підтверджується копією трудової книжки [PERSON] (а.с. 21-22). На підприємстві затверджено ряд локальних правових актів, зокрема Правила внутрішнього трудового розпорядку працівників відокремленого структурного підрозділу «Криворізька дистанція сигналізації та зв`язку» державного підприємства «Придніпровська залізниця» (а.с. 24-32), посадові інструкції працівників (а.с. 33-43). Так, відповідно до посадової інструкції начальника дільниці зв`язку № 2 [PERSON] , визначено, що начальник дільниці зв`язку № 2 призначається, переміщується, звільняється начальником Криворізької дистанції сигналізації та зв`язку, його безпосереднім керівником є заступник начальника дистанції по зв`язку (п. 1.1-1.2). Згідно п. 7.1 посадової інструкції, начальник дільниці зв`язку в процесі виконання робіт взаємодіє із заступником начальника дистанції зі зв`язку, начальником дистанції, із старшими електромеханіками бригад № 12, 27, 28, 17, 23 (а.с. 31-36). Зі змісту вказаної посадової інструкції слідує, що накази з кадрових питань щодо [PERSON] , як то призначення, переміщення, звільнення, уповноважений приймати начальник Криворізької дистанції сигналізації та зв`язку, а безпосереднім керівником [PERSON] є заступник начальника дистанції по зв`язку. Згідно посадової інструкції головного інженера структурного підрозділу «Криворізька дистанція сигналізації та зв`язку» [PERSON] , ця інструкція визначає завдання, права та обов`язки, відповідальність, взаємовідносини за посадою головного інженера структурного підрозділу «Криворізька дистанція сигналізації та зв`язку». Вказана посада належить до розділу кваліфікації професій «Керівники», безпосереднім керівником головного інженера є начальник дистанції. Пунктом 1.5 посадової інструкції головного інженера, визначено перелік безпосередньо підлеглих йому осіб. Відповідно до змісту вказаного переліку, він є вичерпним, серед вказаного переліку безпосередніх підлеглих головного інженера, посада начальника дільниці зв`язку № 2 відсутня (а.с. 37-43). Позивач зазначав, що [PERSON] не є його безпосереднім керівником, представник відповідача вказану обставину не заперечувала. Розділом 2 посадової інструкції визначено завдання та обов`язки головного інженера, серед яких відсутні обов`язки щодо видання наказів з кадрових питань, в тому числі щодо відсторонення працівників дистанції від роботи (а.с. 37-43). Беручи до уваги вищевикладене, за відсутності доказів про перебування начальника Криворізької дистанції сигналізації та зв`язку на лікарняному, відсутності на роботі заступника начальника дистанції по зв`язку, який є безпосереднім керівником [PERSON] , відсутності доказів покладення на головного інженера тимчасового виконання обов`язків начальника Криворізької дистанції сигналізації та зв`язку, суд приходить до висновку, що головний інженер дистанції, відповідно до наданих суду локальних правових актів не є безпосереднім керівником начальника дільниці зв`язку [PERSON] та не уповноважений на видання наказів з кадрових питань щодо особи, яка займає вказану посаду, в тому числі щодо відсторонення від посади. Посилання представника відповідача на те, що [PERSON] наділений повноваженнями на прийняття наказу про відсторонення [PERSON] від роботи відповідно до виданої на його ім`я довіреності, суд розцінює критично, оскільки вказана довіреність містить перелік загальних повноважень на представництво інтересів довірителя. Пункт 14 інструкції містить перелік повноважень у сфері трудових правовідносин. Зокрема визначено, що головний інженер [PERSON] уповноважений здійснювати прийом, переведення, переміщення та звільнення працівників підрозділу, виконувати інші функції довірителя або уповноваженого ним органу з питань законодавства про працю щодо працівників підрозділу, згідно із законодавством про працю, Положенням про Філію та локальними нормативними актами товариства (а.с. 132-133). Як слідує з наданих суду локальних актів товариства, зокрема посадової інструкції головного інженера, його повноваження як безпосереднього керівника, відповідно особи уповноваженої на прийняття рішень з кадрових питань, не поширюються на начальника дільниці зв`язку № 2. Безпосереднім керівником [PERSON] відповідно до займаної ним посади, є виключно начальник Криворізької дистанції сигналізації та зв`язку та заступник начальника дистанції по зв`язку (а.с. 33, 37). Відповідно до листа ознайомлення № 23, начальника виробничої дільниці зв`язку № 2 структурного підрозділу «Криворізька дистанція сигналізації та зв`язку» РФ «Придніпровська залізниця АТ «Укрзалізниця» Красуцького Р.М. повідомлено про зміст нормативно правових актів щодо обов`язковості щеплення від COVID-19, доведено перелік пунктів щеплень, необхідність отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, наслідки ухилення чи відмови від обов`язкового проведення профілактичного щеплення проти COVID-19, зокрема про можливе відстронення від роботи з 09.12.2021, а також про необхідність пред`явлення безпосередньому керівнику не пізніше 08.12.2021 документа, що підтверджує вакцинацію проти COVID-19, або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до такого щеплення (а.с. 46). Як слідує зі змісту вказаного листа ознайомлення, з його змістом [PERSON] ознайомився 30.11.2021, зазначивши, що викладене в ньому суперечить Конституції України. Зі змісту наказу № Н-30 від 08.12.2021 директора регіональної філії слідує, що керівників структурних підрозділів регіональної філії було зобов`язано 09.12.2021 відсторонити від роботи без збереження заробітної плати працівників структурних підрозділів, які станом на початок робочої зміни (часу) не матимуть документа про щеплення, сертифіката чи довідки про одужання від COVID-19 або довідки про протипоказання до щеплення (а.с. 47). 09.12.2021 головним інженером Бутковським В. видано наказ № 108/ос, яким [PERSON] , начальника виробничої дільці зв`язку № 2, відсторонено від роботи з 09.12.2021 без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до профілактичних щеплень проти COVID-19 (а.с. 48). Допущення [PERSON] до роботи відбулося 28.02.2022, відповідно до наказу № 23/ос від 28.02.2022 виданого у зв`язку з призупиненням дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», до завершення воєнного стану в Україні (а.с. 99). Розглядаючи вказану справу, виходячи з принципів змагальності та диспозитивності суд враховує наступне. Відповідно до ст. 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Відповідно до Постанови КМ України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS Cov-2», прийнятої відповідно до\~статті 29\~Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на всій території України з 12 березня 2020 р. до 22 травня 2020 р. установлено карантин. Дію карантину, встановленого цією Постановою, продовжено на всій території України згідно з Постановами КМ\~№ 392 від 20.05.2020,\~№ 500 від 17.06.2020,\~№ 641 від 22.07.2020,\~№ 760 від 26.08.2020,\~№ 956 від 13.10.2020,\~№ 1236 від 09.12.2020,\~№ 104 від 17.02.2021,\~№ 405 від 21.04.2021,\~№ 611 від 16.06.2021. На момент видання оскаржуваного наказу, постанова КМ України № 1236 від 09.12.2020 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS Cov-2», визначала, що з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 р. до 31 грудня 2021 р. на території України установлено карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р.\~№ 211, від 20 травня 2020 р.\~№ 392\~ та від 22 липня 2020 р.\~№ 641. Вказані нормативні акти, в частині установлення та продовження карантину не визнані незаконними, не скасовані, не визнані неконтистуційними. Відповідно до положень ст. 19, 125 Конституції України, ст. 18, ст. 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», органи державної влади мають діяти в межах визначених повноважень, а в системі судоустрою існує визначення спеціалізації, визначено повноваження місцевих загальних судів, які уповноважені розглядати цивільні, кримінальні, адміністративні справи, а також справи про адміністративні правопорушення у випадках та порядку, визначених процесуальним законом. За приписами\~ст. 27 КАС України\~оскарження нормативно-правових актів КМУ, міністерства чи іншого центрального органу виконавчої влади вирішується окружним адміністративним судом, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Конституційний Суд України», до виключних повноважень Конституційного Суду належить, серед іншого, вирішення питань про відповідність\~Конституції України\~(конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Беручи до уваги викладене, суд при розгляду даної справи не уповноважений вирішувати питання щодо конституційності чи неконституційності норм вищевказаних постанов КМ України, вирішувати питання про їх незаконність чи протиправність, за відсутності відповідного судового рішення, що набрало законної сили, ухваленого судом визначеним законом. У зв`язку з чим, суд критично розцінює твердження позивача про незаконність введеного на території України карантину, а відповідно незаконність нормативно-правових актів виданих на реалізацію протиепідемічних заходів спрямованих на запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19. Відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Реалізуючи свою діяльність, держава має перед людиною позитивні зобов`язання, тобто зобов`язання вчинити певні дії, спрямовані на реалізацію людиною прав визначених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема основоположного права на життя. Таке позитивне зобов`язання держави, зокрема може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав. Реалізуючи своє позитивне зобов`язання, в умовах швидкого поширення світом інфекційної хвороби COVID-19, держава, в особі її компетентних органів, приймає нормативно-правові акти, спрямовані на запобігання поширенню вказаної хвороби. Відповідно до преамбули Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», цей Закон визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб. Відповідно до ст. 1 вказаного закону, особливо небезпечні інфекційні хвороби - інфекційні хвороби (у тому числі карантинні: чума, холера, жовта гарячка), що характеризуються важкими та (або) стійкими розладами здоров`я у значної кількості хворих, високим рівнем смертності, швидким поширенням цих хвороб серед населення. 25.02.2020 наказом МОЗ України № 521 від 25.02.2020 «Про внесення зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб», внесено зміни до наказу МОЗ України № 133 від 19.07.1995 «Про затвердження Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб», який тривалий час, а саме з 1995 року не зазнавав змін. Зміни полягали в доповненні переліку особливо небезпечних хвороб, хворобою COVID-19. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. На виконання вказаної норми закону, наказом МОЗ України № 2153 від 04.10.2021 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», що зареєстрований в Міністерстві юстиції України, затверджено перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до\~Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595. Відповідно до Наказу Міністерства охорони здоров`я України № 2393 від 01.11.2021, який набрав чинності 09.12.2021, вказаний перелік доповнено п. 6. З вказаної дати, 09.12.2021, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягали, серед інших, працівники підприємств, установ та організацій, включених до\~Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83.», серед яких АТ «Укрзалізниця» (ЄДРПОУ 40075815). Дію наказу МОЗ № 2153 від 04.10.2021 зупинено до завершення воєнного стану в Україні, згідно наказу МОЗ № 380 від 25.02.2022, який набрав чинності 01.03.2022. Оскільки позивач є працівником структурного підрозділу «Криворізька дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії Придніпровська залізниця АТ «Українська залізниця», а саме начальником виробничої дільниці зв`язку № 2, вказана норма законодавства щодо обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, до моменту зупинення дії наказу МОЗ, поширювалася на нього. При цьому, на законодавчому рівні визначено, що від такої обов`язкової вакцинації звільняються особи, які мають абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень, а також визначено необхідність відсторонення від виконання роботи таких працівників, у разі їх відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом. Твердження позивача та його представника про необов`язковість такого щеплення, у зв`язку з відсутністю вказаного обов`язку в правилах внутрішнього розпорядку закладу, посадовій інструкції, суд розцінює критично, оскільки обов`язковість профілактичного щеплення проти COVID-19 для певних категорій працівників, в тому числі працівників АТ «Українська залізниця» визначена вищевказаними нормативно-правовими актами, що не вимагає обов`язково внесення вказаної інформації до локальних актів. Твердження позивача та його представника щодо необов`язковості вказаного щеплення, зокрема у зв`язку з не включення його до календаря щеплень, суд розцінює критично, оскільки обов`язковість такого щеплення визначена для окремих працівників, відповідно до вимог ч.2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та вищевказаного наказу МОЗ, а внесенню до календаря щеплень, згідно з ч.1 ст. 12 вказаного закону підлягають саме щеплення від хвороб визначених у ч.1 ст. 12 згаданого закону, які є обов`язковими для всіх осіб, незалежно від їх належності до певних професій. Відповідно до преамбули Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», кожна людина має природне невід`ємне і непорушне право на охорону здоров`я. Суспільство і держава відповідальні перед сучасним і майбутніми поколіннями за рівень здоров`я і збереження генофонду народу України, забезпечують пріоритетність охорони здоров`я в діяльності держави, поліпшення умов праці, навчання, побуту і відпочинку населення, розв`язання екологічних проблем, вдосконалення медичної допомоги і запровадження здорового способу життя. Основи законодавства України про охорону здоров`я визначають правові, організаційні, економічні та соціальні засади охорони здоров`я в Україні, регулюють суспільні відносини у цій сфері з метою забезпечення гармонійного розвитку фізичних і духовних сил, високої працездатності і довголітнього активного життя громадян, усунення факторів, що шкідливо впливають на їх здоров`я, попередження і зниження захворюваності, інвалідності та смертності, поліпшення спадковості. Відповідно до ст. 10 вказаного закону, громадяни України зобов`язані: а) піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; б) у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Відповідно до ст. 30 Закону, щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань можуть здійснюватися обов`язкові медичні огляди, профілактичні щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України. У разі загрози виникнення або поширення епідемічних захворювань Кабінетом Міністрів України у порядку, встановленому законом можуть запроваджуватися особливі умови і режими праці, навчання, пересування і перевезення на всій території України або в окремих її місцевостях, спрямовані на запобігання поширенню та ліквідацію цих захворювань. Постановою КМ України № 1096 від 20.10.2021 «Про внесення змін до постанови КМ України № 1236 від 09.12.2020», яка набрала чинності 26.10.2021, доповнено постанову пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій необхідно забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена\~переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до\~статті 46\~Кодексу законів про працю України,\~частини другої\~статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб та\~частини третьої\~статті 5 Закону України Про державну службу, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; а також взяти до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням\~частини першої\~статті 94 Кодексу законів про працю України,\~частини першої\~статті 1 Закону України Про оплату праці та\~частини третьої\~статті 5 Закону України Про державну службу. Відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються, а строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що доводи позивача про відсутність правових підстав для проведення заходів щодо відсторонення працівників АТ «Українська залізниця», в тому числі його, від роботи у зв`язку з ухиленням чи відмовою від вакцинації проти COVID-19, за умови не надання висновку про відсутність протипоказань до такого щеплення, не ґрунтуються на вимогах законодавства чинного на день видання спірного наказу. Твердження позивача щодо порушення його права на таємницю про стан здоров`я, при пропозиції відповідача надати дані щодо його щеплення проти COVID-19, суд розцінює критично, оскільки ст. 286 ЦК України захищається саме таємниця про стан здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при її медичному обстеженні. Вказаною нормою забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи. Однак дані про проходження або не проходження обов`язкового профілактичного щеплення не є інформацію про стан здоров`я в розумінні вказаної статті, оскільки не містить даних щодо діагнозу чи методу лікування, а лише підтверджує факт проходження обов`язкового профілактичного щеплення, або наявність протипоказань до цього, а обов`язок їх надання роботодавцю слідує зі змісту п. 41-6 Постанови КМ України. Разом з тим, суд звертає уваги на те, що при проведенні відсторонення [PERSON] від роботи було допущено порушення процедури такого відсторонення. Так, відповідно до ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року N 1645-III чітко визначено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом. Тобто відмова цих працівників від обов`язкових профілактичних щеплень має відбутись саме у такому порядку, який встановлений законом. Організацію і проведення профілактичних щеплень врегульовано Положенням про організацію і проведення профілактичних щеплень, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України 16 вересня 2011 року № 595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 11 серпня 2014 № 551). Згідно з цим Положенням встановлено, що організація діяльності щодо проведення щеплень покладається на керівника закладу охорони здоров`я (далі - ЗОЗ) або на фізичну особу - підприємця, яка одержала ліцензію на право провадження господарської діяльності з медичної практики (далі - ФОП), в установленому законодавством порядку. Профілактичні щеплення здійснюються в пунктах щеплень, які можуть бути постійними або тимчасовими. Відповідальним за проведення профілактичних щеплень є керівник ЗОЗ або ФОП. Порядок проведення профілактичних щеплень визначається наказом з чітким визначенням відповідальних осіб і функціональних обов`язків медичних працівників, які братимуть участь у їх проведенні. Для забезпечення своєчасного проведення профілактичних щеплень лікар, фельдшер, молодший спеціаліст з медичною освітою: в усній або письмовій формі запрошують до ЗОЗ або до місця надання медичних послуг ФОП осіб, які підлягають щепленню (при щепленні неповнолітніх запрошують також батьків або інших законних представників, що їх замінюють), у день, визначений для проведення щеплень. Медичний огляд перед щепленням є обов`язковим. При виявленні негативних змін у стані здоров`я особи призначається додаткове медичне обстеження згідно з чинними протоколами надання медичної допомоги особам відповідно до медичних показань. У медичній документації здійснюється відповідний запис лікаря про дозвіл на проведення щеплення та вкладається форма № 063-2/о. Профілактичні щеплення мають проводитися лише у пунктах щеплення. Запис про проведене щеплення робиться в одній з таких форм: № 097/о; № 112/о; № 025/о; № 003/о. Пунктом 17 Положення чітко встановлено, що факт відмови від щеплень з позначкою про те, що медичним працівником надані роз`яснення про наслідки такої відмови, оформлюється за формою № 063-2/о, підписується як громадянином (при щепленні неповнолітніх - батьками або іншими законними представниками, які їх замінюють), так і медичним працівником. Згідно з п. 18 Положення, у кожному пункті щеплень повинні бути інструкції із застосування всіх медичних імунобіологічних препаратів, що використовуються для проведення щеплень (у тому числі тих, які не входять до переліку обов`язкових), протоколи надання медичної допомоги при невідкладних станах відповідно до чинних нормативів, підготовлені набори лікарських засобів та вироби медичного призначення для надання медичної допомоги при невідкладних станах, а також аптечки для надання термінової медичної допомоги медичним працівникам та технічному персоналу. З вищезазначеного слідує, що обов`язковому медичному щепленню особи передує її медичний огляд перед щепленням, що є обов`язковим. Окрім того, для забезпечення своєчасного проведення профілактичних щеплень лікар, фельдшер, молодший спеціаліст з медичною освітою: в усній або письмовій формі запрошують до закладу охорони здоров`я або до місця надання медичних послуг, осіб, які підлягають щепленню (при щепленні неповнолітніх запрошують також батьків або інших законних представників, що їх замінюють), у день, визначений для проведення щеплень. Крім того, про проведене щеплення робиться запис у відповідній документації, а факт відмови від щеплень з позначкою про те, що медичним працівником надані роз`яснення про наслідки такої відмови, оформлюється за формою № 063-2/о, підписується як громадянином, так і медичним працівником. Отже, законодавством визначено порядок проведення профілактичних щеплень, а також передбачено порядок, згідно з яким встановлюється та оформлюється документально факт відмови особи від проведення щеплення. Згідно із частинами 1-3 ст. 12, частинами 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем не надано жодних доказів, які б свідчили, зокрема, про те, що починаючи з 09 грудня 2021 року, тобто з дати набрання чинності нормативно-правовими актами про обов`язковість щеплення працівників АТ «Українська залізниця» від COVID-19, до моменту відсторонення від роботи, тобто до того ж таки 09 грудня 2021 року, у позивача було достатньо часу для проходження такого щеплення, і останній у встановленому законом порядку відмовилася від цього обов`язкового профілактичного щеплення. У наказі, який оскаржує позивач, відсутні відомості про те, що позивач, починаючи з 09 грудня 2021 року до моменту відсторонення (початку зміни 09 грудня 2021 року) відмовився або ухилився від проходження обов`язкового щеплення та якими доказами (документами) підтверджується факт відмови чи ухилення. Таку підставу для відсторонення позивача від роботи, як відмова або ухилення від обов`язкового профілактичного щеплення у наказі, що оскаржується, не зазначено, а підставою для відсторонення вказано лист ознайомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 № 23 від 30.11.2021, який складено 30.11.2021, тобто в період часу, коли нормативно-правовий акт, який передбачає обов`язковість щеплення від COVID-19 працівників АТ «Українська залізниця», ще не набрав чинності (відповідні зміни набрали чинності лише 09.12.2021). В момент ознайомлення позивача з листом від 30.11.2021, відповідні зміни ще набрали чинності, а тому доводи позивача про суперечність Коституції України вимоги відповідача про надання документів на підтвердження факту вакцинації або протипоказань до неї до 08.12.2021 (дати, коли відповідні зміни в наказі МОЗ ще не набрали законної сили), заслуговують на увагу. Більш того, зі змісту наказу № 108/ос від 09.12.2021 слідує, що [PERSON] відсторонено від роботи до дня фактичного щеплення проти COVID-19 або отримання висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (а.с. 48). При цьому, наказ № 30-282 від 08.12.2021 виданий директором регіональної філії передбачав можливість працівників надати також сертифікат чи довідку про одужання від COVID-19, але оскаржуваний наказ № 108/ос від 09.12.2021 такого права [PERSON] не надавав, що свідчить про дискримінаційне обмеження права в порівняні з іншими працівниками регіональної філії. Тобто, із змісту наказу слідує, що позивача фактично відсторонено від виконання посадових обов`язків на весь час відсутності щеплення проти COVID-19. Однак, згідно з Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153, який набрав чинності 09.12.2021 року, працівники АТ «Українська залізниця» обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягали лише на період дії карантину. Статтею 5 Закону України «Про охорону здоров`я в Україні» («Охорона здоров`я - загальний обов`язок суспільства та держави») встановлено, що державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров`я в їх діяльності, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. Згідно із ст. 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» організація та проведення профілактичних і протиепідемічних заходів, зокрема, при виконанні робіт і наданні послуг, а також організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються як на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадян, так і на органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, на підприємства, установи та організації незалежно від форм власності. Статтею 30 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» передбачено, що органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації зобов`язані забезпечувати своєчасне проведення масових профілактичних щеплень, дезінфекційних, дезінсекційних, дератизаційних, інших необхідних санітарних і протиепідемічних заходів. У разі загрози виникнення або поширення особливо небезпечних і небезпечних інфекційних хвороб, масових неінфекційних захворювань (отруєнь) або радіаційних уражень відповідними головними державними санітарними лікарями на окремих територіях можуть запроваджуватися позачергові профілактичні щеплення, інші санітарні заходи відповідно до закону. Зазначені положення Закону свідчать про те, що на відповідача, який є роботодавцем позивача, також покладено обов`язок забезпечити своєчасне проведення заходів, пов`язаних з проходженням працівниками обов`язкового профілактичного щеплення. Відповідач, з урахуванням необхідності для проходження у встановленому законодавством порядку вакцинації достатнього розумного часу з дня набрання чинності підзаконним нормативно-правовим актом про обов`язковість щеплення від COVID-19, в тому числі і часу для проходження медичного огляду перед щепленням, не надав суду жодних доказів про те, які заходи, спрямовані на проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівників, зокрема, і позивача, були ним здійсненні, поряд з іншим, і у взаємодії з відповідними установами та пунктами щеплень проти COVID-19 (закладами охорони здоров`я) та з органами державної санітарно-епідеміологічної служби. Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236 встановлено, що керівникам підприємств, установ та організацій належить забезпечити відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Тобто цією постановою фактично передбачено згідно з положеннями ст. 46 КЗпП України та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» саме по собі відсторонення від роботи як таке працівників у разі їх відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень (тобто такий випадок), а на керівників підприємств, установ, організацій покладено обов`язок саме забезпечити відсторонення від роботи. Проте, ні цією постановою Кабінету Міністрів України, ні КЗпП України, зокрема, статтею 46 Кодексу, ні ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не передбачено, у який саме спосіб (згідно з якою процедурою) керівники установ мають забезпечити відсторонення працівників, та не встановлено конкретного порядку відсторонення працівника від роботи у разі відмови чи ухилення у встановленому законом порядку від обов`язкових профілактичних щеплень, у тому числі від обов`язкового профілактично щеплення проти COVID-19. В Україні немає окремого закону, який би передбачав сам порядок (процедуру) відсторонення працівника від роботи у разі відмови чи ухилення його у встановленому законом порядку від встановленого законодавством обов`язкового профілактично щеплення саме проти COVID-19. Однак, на рівні національного законодавства процедура відсторонення працівника від роботи у разі відмови чи ухилення у встановленому законом порядку від обов`язкових профілактичних щеплень встановлена Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». Згідно із ст. 7 цього Закону, підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; негайно інформувати органи державної санітарно-епідеміологічної служби про надзвичайні події і ситуації, що становлять загрозу здоров`ю населення, санітарному та епідемічному благополуччю. Відповідно до ч. 2 ст. 27 цього ж Закону обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Відповідно до ст. 31 посадовими особами державної санітарно-епідеміологічної служби України є головні державні санітарні лікарі та їх заступники, інші працівники державної санітарно-епідеміологічної служби України, уповноважені здійснювати державний санітарно-епідеміологічний нагляд згідно з цим Законом. Порядок внесення посадовими особами державної санітарно-епідеміологічної служби України подання про відсторонення осіб від роботи згідно з Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», а також форма подання та терміни відсторонення встановлені Інструкцією про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи та іншої діяльності, що затверджена наказом МОЗ від 14 квітня 1995 року № 66, із змінами, внесеними згідно з наказом МОЗ від 30 серпня 2011 року № 544. Згідно з п. 2.3 Інструкції подання - це письмовий організаційно-розпорядчий документ державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб. Підставою для внесення подання можуть бути дані з акта перевірки об`єкта, довідка медичних закладів тощо (п. 2.4. Інструкції). Відповідно до п. 2.5. Інструкції подання складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання. Пунктом 1.2.5 п. 1.2. Інструкції визначено, що особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються, зокрема, окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення. Разом з тим, відповідачем не доведено жодними доказами як те, що позивач відмовився або ухилився від обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19, так і те, що останній відмовився від обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19. Постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2014 року № 442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (Держпродспоживслужбу), реорганізувавши шляхом перетворення Державну ветеринарну та фотосанітарну службу і приєднавши до Служби, що утворена, Державну інспекцію з питань захисту прав споживачів і Державну санітарно-епідеміологічну службу та поклавши на Службу, що утворена, функції, зокрема, з реалізації державної політики, які виконували органи, що припиняються. Держпродспоживслужба офіційно розпочала роботу і приступила до виконання функцій згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 6 квітня 2016 року № 260-р. Постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 667 затверджено Положення про Держпродспоживслужбу. Територіальні органи Держпродспоживслужби утворені постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2015 року № 1092, зокрема, утворено Головне управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, Управління Держпродспоживслужби в Криворізькому районі та в м. Кривому Розі. Держпродспоживслужба відповідно до покладених на неї завдань, у галузі санітарного та епідемічного благополуччя населення, державного нагляду (контролю) за дотриманням санітарного законодавства, організовує, здійснює у межах повноважень, передбачених законодавством, державний нагляд (контроль) щодо: дотримання вимог санітарного законодавства; розробляє та здійснює санітарні, ветеринарно-санітарні та фітосанітарні заходи, що стосуються обмеженого (визначеного) кола осіб чи випадків, передбачених законодавством; здійснює державний нагляд за додержанням підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності та громадянами державних санітарних норм і правил, гігієнічних нормативів і регламентів безпечного виробництва, здійснює інші повноваження, визначені законом. Держпродспоживслужба під час виконання покладених на неї завдань взаємодіє в установленому порядку в тому числі з підприємствами, установами та організаціями. Отже, законодавством встановлено, що відсторонення (не допущення) працівника, який ухиляється від обов`язкового щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, здійснюється керівником установи за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби (головних державних санітарних лікарів (їх заступників). Наявність постанови Кабінету Міністрів України, якою передбачено відсторонення від роботи працівників у разі відмови чи ухилення від проходження обов`язкового щеплення і у якій є посиланням на ст. 46 КЗпП України та на ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не може бути підставою для недотримання керівником установи під час такого відсторонення працівника від роботи вимог Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, що при виданні наказу № 108/ос від 09.12.2021 не було дотримано вищевказаних вимог чинного законодавства щодо процедури відсторонення працівника від роботи, у зв`язку з відмовою або ухиленням від профілактичного щеплення. Крім цього, перед судом не доведено наявності повноважень у головного інженера Бутковського В., який не був безпосереднім керівником [PERSON] , на видання оскаржуваного наказу. У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що наказ № 108/ос від 09.12.2021 прийнятий з порушенням вказаних норм законодавства, відповідно підлягає скасуванню як незаконний. Виходячи зі змісту ст. 235 КЗпП України, враховуючи, що в період з 09.12.2021 по 27.02.2022 позивач [PERSON] був незаконно відсторонений від роботи, втратив заробіток, суд приходить до висновку про його право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за вказаний період. Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати. Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку № 100). Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Тлумачення частини другої статті 235 КЗпП, пункту 10 Порядку, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, свідчить, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, і законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Судом встановлено, що вимушений прогул позивача тривав 54 робочі дні (16 робочих днів у грудні 2021 року, 19 робочих днів у січні 2022 року та 19 днів у лютому 2022 року). Середньоденна заробітна плата позивача становить 763,05 грн. (14611,96 грн + 16673,10 грн. / 41 р.д. в період з жовтня-листопада 2021 року) (а.с. 44-45, 49). Таким чином середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача за період з 09.12.2021 року по 27.02.2022 року, включно, за 54 робочі дні складає 41204 грн. 70 коп. (763,05 грн. х 54 р.д. = 41204,70 грн), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, відповідно до п.1 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову, покладаються на відповідача. Таким чином, відповідно до вимог 1 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн. (а.с. 13). На підставі викладеного та

Outcome: approved