Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-29 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін. Позивачка [PERSON] подала до суду позовну заяву до [PERSON] (відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] , в якій просить усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом виселення [PERSON] з житлової квартири за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору покликається на те, що їй на праві спільної часткової власності належить 2/3 частини квартири [ADDRESS] . У вказаному житлі проживає вона з сином та відповідачем, який є її колишнім чоловіком. Шлюб між нею та відповідачем розірвано, проте останній надалі безпідставно проживає у її з сином квартирі. У зазначеній квартирі він не зареєстрований. Проживаючи у її квартирі [PERSON] систематично вчиняє конфлікти, заподіює фізичне насильство, грубо ігнорує правила співжиття, перешкоджає їй в користуванні власною квартирою. Вона неодноразово зверталася до поліції із заявами щодо вчинення домашнього насильства з боку [PERSON] , на підставі чого були винесені постанови про закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення. Крім цього, ухвалами Миколаївського районного суду Львівської області від 19.02.2019 та 25.06.2019 кримінальне провадження відносно [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 125 КК України, закрито у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення. Відповідач систематично поводиться неетично в її житловому будинку, виражається нецензурно до неї як власника житла, проявляє агресію, хоча зареєстрований за іншою адресою та може проживати в іншому житлі. Протиправними діями відповідача їй завдаються перешкоди у користуванні та розпорядженні її майном, що порушує її конституційні права як власника майна. Відповідач не скористався правом на подання відзиву. Позивачка у судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач та третя особа у судове засідання не з`явилися, хоч про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про розгляд справи за їх відсутності або про відкладення розгляду справи не подали. Заяви, клопотання, подані учасниками справи. Позивачкою подано заяву про розгляд справи за її відсутності та підтримання позовних вимог (а.с.48). Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 06.06.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до відкритого підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження (а.с.24-25). Ухвалою підготовчого засідання від 14.07.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.34). Ухвалою судового засідання від 30.08.2022 постановлено проводити розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (а.с.49). Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини, на які позивачка посилається як на підставу позовних вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить висновку, що позов підлягає задоволенню повністю виходячи з такого. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Згідно з свідоцтвом про право власності на квартиру, виданого 26.10.1995 Жидачівським целюлозно-паперовим комбінатом, квартира, що знаходиться в [ADDRESS] дійсно належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.10). Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.06.2021 встановлено, що [PERSON] є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 26.10.1995 Жидачівським целюлозно-паперовим комбінатом (а.с.9). Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 01.04.2019 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.14). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.06.2021, [PERSON] є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 26.10.1995 Жидачівським целюлозно-паперовим комбінатом (а.с.13). Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 30.09.2021, зареєстрованого в реєстрі за №1238, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.09.2021, [PERSON] є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] як спадкоємець [PERSON] (а.с.11, 12). Із записів у будинковій книзі для прописки громадян, що проживають по [ADDRESS] та довідки Жидачівського МВУКГ №577 від 04.05.2022, вбачається, що за вказаною адресою зареєстроване місце проживання мають [PERSON] та [PERSON] (а.с.15-16, 17). Листами начальника відділення поліції №1 Стрийського РУП ГУНП у Львівській області від 01.02.2021, 12.04.2022 [PERSON] повідомлено про припинення перевірки за її зверненнями та проведення з [PERSON] профілактичних бесід щодо недопущення вчинення протиправних дій у подальшому (а.с.19, 22). Згідно з листів начальника відділення поліції №1 Стрийського РУП ГУНП у Львівській області від 16.06.2021 №2483/49/01-2021 та від 21.07.2021 №3005/49/01-2021, [PERSON] повідомлено про проведення перевірки за її зверненнями та складання на [PERSON] протоколів про адміністративне правопорушення (а.с.20, 21). Постановою Жидачівського районного суду Львівської області від 01.04.2014 встановлено, що [PERSON] 11 березня 2014 року близько 17.00 год. за місцем проживання в [ADDRESS] , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, за місцем проживання, влаштував сімейний скандал, під час якого висловлювався нецензурними словами в адресу дружини [PERSON] , тобто вчинив щодо неї насильство психологічного і морального характеру, що проявилося в погрозах та образах на її адресу, без застосування фізичного насильства та спричинення фізичного болю, у зв`язку з чим [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП і призначено стягнення у виді адміністративного штрафу (а.с.36). Відповідно до постанови Жидачівського районного суду Львівської області від 27.09.2017, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за частиною 1 статті 173-2 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення (а.с.37). Згідно з постановою Жидачівського районного суду Львівської області від 07.06.2018, [PERSON] 19.02.2018 року близько 17.00 год. за місцем свого проживання, влаштував сімейний конфлікт відносно своєї дружини [PERSON] , під час якого виражався в сторону дружини нецензурними словами, чим чинив відносно неї моральний та психологічний тиск, чим порушив частину 1 статті 173-2 КУпАП, у зв`язку з чим [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП, однак провадження по справі про адміністративне правопорушення закрито у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення (а.с.38). Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 19.02.2019 встановлено, що [PERSON] 01.10.2018 року приблизно о 17.00 годині, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння у квартирі за адресою: [ADDRESS] , в якій проживає разом із своєю сім`єю, під час словесного конфлікту із своєю дружиною [PERSON] , умисно, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків, знаючи про те, що здоров`я будь-якої людини рівною мірою охороняється законом, протиправне посягання на нього є кримінально-караним, діючи цілеспрямовано, незаконно, протиправно, з метою завдання невизначеної шкоди здоров`ю, реалізовуючи свій злочинний намір на заподіяння тілесних ушкоджень, наніс останній декілька ударів обома ногами по ногах потерпілої в ділянку обох стегон, чим спричинив потерпілій [PERSON] тілесні ушкодження, а саме: по одному синцю на правій та лівій нижніх кінцівках, які відносяться до легкого тілесного ушкодження. Кримінальне провадження №12018140200000699 від 03.10.2018 відносно [PERSON] за частиною 1 статті 125 КК України закрито у зв`язку з відмовою потерпілої [PERSON] від обвинувачення (а.с.39). Відповідно до ухвали Миколаївського районного суду Львівської області від 25.06.2019, кримінальне провадження відносно [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 КК України закрито у зв`язку із відмовою потерпілої [PERSON] від обвинувачення (а.с.40). Постановою Миколаївського районного суду Львівської області від 09.04.2020 встановлено, що згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії АПР18 №525595 від 20.12.2019, [PERSON] , перебуваючи за своїм місцем проживання вчинив домашнє насильство відносно своєї дружини [PERSON] , в ході якого обзивав її нецензурними словами, що могло спричинити шкоду її психічному здоров`ю. Такими діями вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 173-2 КУпАП відносно [PERSON] закрито у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення (а.с.41). Постановою Миколаївського районного суду Львівської області від 14.04.2020 встановлено, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення [PERSON] 18.09.2019 за місцем свого проживання вчинив сімейний конфлікт із колишньою дружиною [PERSON] , під час якого голосно кричав, обзивав її нецензурними словами, погрожував фізичною розправою, внаслідок чого була заподіяна шкода психологічному здоров`ю потерпілої, чим вчинив адміністративне правопорушення передбачене частиною 1 статті 173-2 КУпАП. Справу про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП щодо [PERSON] провадженням закрито у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення (а.с.43). Відповідно до постанови Жидачівського районного суду Львівської області від 23.06.2021 [PERSON] 12.06.2021 близько 17 год 30 хв за місцем свого проживання за адресою: [ADDRESS] вчинив сімейний конфлікт, відносно колишньої дружини гр. [PERSON] , під час якого обзивав нецензурними словами, виганяв із будинку останню, чим чинив моральний та психологічний тиск, що могло завдати шкоди психологічному здоров`ю гр. [PERSON] , своїми діями вчинивши правопорушення, передбачене частиною 1 статті 173-2 КУпАП. [PERSON] визнано винним у вчиненні адмінправопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП, і накладено стягнення у вигляді штрафу (а.с.44-45). Згідно з постановою Жидачівського районного суду Львівської області від 30.07.2021 [PERSON] 15.07.2021 близько 16 год 45 хв, за місцем проживання, за адресою: [ADDRESS] повторно протягом року вчинив конфлікт відносно колишньої дружини [PERSON] , під час якого обзивав її нецензурними словами та словесно погрожував фізичною розправою, чим чинив моральний та психологічний тиск, внаслідок чого могла бути завдана шкода психологічному здоров`ю гр. [PERSON] , своїми діями вчинив правопорушення передбачене частиною 2 статті 173-2 КУпАП. [PERSON] визнано винним у вчиненні адмінправопорушення, передбаченого частиною 2 статті 173-2 КУпАП, і накладено стягнення у вигляді громадських робіт (а.с.46-47). Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю у позивачки перешкод у користуванні належною їй на праві власності квартирою, які чинить відповідач, систематичного порушення відповідачем правил співжиття та відсутності позитивних результатів за наслідками вжитих заходів запобігання. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Житлового кодексу України (далі ЖК України), Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція). Так, Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини 1, 2 статті 319 ЦК України). Нормою частини 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України). Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно з частиною 1 статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частин 4, 5 статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. За змістом приписів статті 157 ЖК України, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до положень частини 1 статті 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно з приписами частини 4 статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права. Так, статтею 8 Конвенції встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання зворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або захисту прав і свобод інших осіб. У пунктах 84-86 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19 вказано про те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). У контексті статті 2 Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на фізичну та психологічну недоторканість (рішення ЄСПЛ у справах «Опуз» та «Талпіс»). Стаття 116 ЖК УРСР є ефективним засобам захисту прав позивача, у цій справі, з погляду на положення Конвенції, суди, з огляду на те, що заявник періодично піддавалася фізичному і психологічному насиллю, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що підтверджується копією вироку, за яким дійшли правильного висновку для задоволення позову та наявності ризику в майбутньому (насильства) якщо сторони продовжуватимуть проживати під одним дахом. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належить [PERSON] (2/3 частини) та її сину [PERSON] (1/3 частина). У цій квартирі без реєстрації проживає колишній чоловік [PERSON] [PERSON] [PERSON] неодноразово порушував правила співжиття у зазначеній квартирі, вчиняв домашні насильства стосовно позивачки [PERSON] , висловлюючи образи та погрози, а також заподіював їй тілесні ушкодження. Вжиті до нього заходи запобігання (попередження) не дали позитивних результатів. Позивачка, аргументуючи обґрунтованість поданого позову, покликається на те, що відповідач систематично вчиняє конфлікти, заподіює фізичне насильство, грубо ігнорує правила співжиття, перешкоджає їй в користуванні власною квартирою, а неодноразові звернення до поліції та вжиті заходи запобігання є безрезультатними. Відповідач жодних аргументів на спростування аргументів позивачки не навів. Надаючи оцінку аргументам позивачки, суд звертає увагу на те, що для застосування правил частини 1 статті 116 ЖК України необхідна одночасна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мають на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. У справах про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винної особи може відбутися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, органами внутрішніх справ тощо. Суд зауважує, що систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними. Аналіз наявних матеріалів справи дозволяє дійти однозначного висновку, що [PERSON] протягом тривалого періоду часу систематично порушував правила співжиття з [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , вчиняючи погрози та образи стосовно [PERSON] , а також завдаючи їй тілесних ушкоджень. У зв`язку з наведеними вище обставинами на [PERSON] уповноваженими особами складалися протоколи про адміністративне правопорушення, передбачені частиною 1 та 2 статті 173-2 КУпАП, і постановами суду він визнавався винним у їх вчинені. Крім цього, стосовно [PERSON] за заявами [PERSON] порушувалися кримінальні провадження за частиною 1 статті 125 КК України і судом, хоч і закривалися ці кримінальні провадження через відмову потерпілої від обвинувачення, однак встановлювалися обставини заподіяння їй [PERSON] легких тілесних ушкоджень. До [PERSON] судом вживалися заходи реагування, про що свідчать наявні матеріали справи, однак ці заходи не привели до зміни у його поведінці та дотримання ним правил співжиття з [PERSON] , тобто вжиті заходи реагування були безрезультатними. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності та зважаючи на те, що відповідач систематично порушує правила співжиття з позивачкою, а вжитті до нього заходи попередження не дали позитивних результатів, тому суд вважає, що позов слід задовольнити повністю. Розподіл між сторонами судових витрат. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України сплачений позивачкою судовий збір у сумі 992,40 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки у повному обсязі. На підставі статей 9, 64, 109, 116, 150, 156, 157 Житлового кодексу Української РСР, статей 317, 319, 321, 383, 391 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved