Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-18 00:00:00

16.06.2021 року [PERSON] звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.06.2021 року для розгляду даної справи визначена суддя Кудрявцева Т.О. Ухвалою судді від 18.06.2021 року вказана позовна заява залишена без змін з наданням позивачу строку для усунення її недоліків. На виконання ухвали позивачем 22.07.2021 року до суду надана позовна заява (уточнена) [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, в якій позивач просила позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно дитини - [PERSON] , [INFO] . В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 2007 року вони проживали з відповідачем однією родиною без реєстрації шлюбу, тобто перебували у фактичних шлюбних відносинах. [INFO] у них народилась донька [PERSON] , щодо якої [PERSON] визнав своє батьківство, про що записано в актовому запису про народження дитини. Поступово, після народження доньки у них почали виникати сварки, які переростали у конфлікти, непорозуміння траплялися між ними постійно з будь-яких дрібних побутових питань, що мало наслідком припинення їх стосунків. У 2009 році вони припинили спільне проживання, після припинення стосунків донька залишилася проживати з нею. На протязі всього часу батько життям і долею доньки [PERSON] не цікавився, не приділяв належної уваги її вихованню, не приймає участі у матеріальному забезпеченні дитини, тягар її утримання, виховання та піклування, розвитку був та залишається на ній, відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, донька жодного разу не спілкувалася з батьком. Позивач у позові зазначає, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.09.2014 року за її позовом було стягнуто з [PERSON] на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON] у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 15.07.2014 року. Проте, не зважаючи на вказане рішення, відповідач жодного разу аліменти не сплатив, вона не чинить перешкоди у спілкуванні відповідача з донькою, навпаки всіляко намагалася заохотити його до їх спілкування, проте він уникав контактів, припинив спілкування навіть телефоном, згодом взагалі переїхав, не повідомляючи свою адресу, його рідні не повідомляють про його місце перебування. Дитина має інвалідність 2 групи з народження та потребує реабілітації двічі на рік, на теперішній час [PERSON] досягла свідомого віку і їй дуже боляче через те, що її батько уникає спілкування з нею, не приймає участі у її вихованні, не підтримує її не цікавиться її життям, захопленнями. Позивач зазначає, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який прийняв Поліну як рідну, піклується про неї, утримує, виховує та приділяє увагу її розвитку. Ухвалою судді від 10.08.2021 року у справі відкрито загальне провадження, визначено про необхідність проведення у справі підготовчого засідання. Ухвалою суду від 18.04.2021 року залучено в якості належної третьої особи до участі у справі Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради. Ухвалою суду від 08.06.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві з урахуванням уточнення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву, заяв та клопотань суду не надав. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у наданій суду заяві просив розглянути справ у його відсутність та ухвалити рішення в інтересах дитини. Зважаючи на викладене, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду за наявними у справі доказами. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України). Згідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як встановлено в судовому засіданні, з 2007 року [PERSON] з [PERSON] проживали однією родиною без реєстрації шлюбу, тобто перебували у фактичних шлюбних відносинах. [INFO] у них народилась донька [PERSON] , щодо якої [PERSON] визнав своє батьківство, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 16.05.2008 року Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, в якому зазначені батьки: мати - [PERSON] , батько - [PERSON] . Поступово, після народження доньки, між [PERSON] та [PERSON] почали виникати сварки, які переростали у конфлікти, непорозуміння траплялися між ними постійно з будь-яких дрібних побутових питань, що мало наслідком припинення їх стосунків. У 2009 році [PERSON] та [PERSON] припинили спільне проживання, після припинення стосунків донька залишилася проживати з позивачкою за адресою [ADDRESS] , де створені необхідні умови для проживання, що підтверджується копією «Довідки № 4536 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб» від 15.11.2021 року та копією Акта обстеження умов проживання від 16.11.2021 року, складеного працівниками третьої особи. Встановлено, що починаючи з 2014 року батько дитини - [PERSON] життям і долею доньки [PERSON] не цікавиться, не приділяє уваги її вихованню, жодного разу не цікавиться який садочок вона відвідувала та чи відвідувала взагалі, жодного разу не відвідував школи, де навчається дитина, не приймає участі у матеріальному забезпеченні дитини, тягар її утримання, виховання та піклування, розвитку був та залишається на позивачці, відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, донька жодного разу не спілкувалася з батьком. Дитина сторін - [PERSON] має інвалідність 2 групи з народження, що підтверджується листом від 07.07.2014 року, направленим Комунальним закладом «Центр первинної медико-санітарної допомоги №9», відповідно до якого 25.08.2009 року дитині оформлена первинна інвалідність з приводу вродженої вади розвитку спинного мозку у попереко-кресцовому відділу ліпомієломенінгоцеле, лівостороннній нижній монопарез, компенсаторний сколіоз, еквіноварусна постанова лівої стопи; 25.07.2011 року дитині переоформлена інвалідність на 5 років. Дитина знаходиться під постійним наглядом дільничного лікаря загальної практики сімейної медицини та невролога; потребує реабілітаційного лікування у спеціалізованому відділенні відновно лікування два рази на рік, постійні курси лікувального масажу та ЛФК; санаторно-курортне лікування у санаторіях з захворюваннями нервової системи та опорно-рухового апарату. Вказане також підтверджується «Медичним висновком № 21 про дитину-інваліда віком до 18 років» від 24.06.2020 року, а також Медичним висновком ЛКК 795 від 10.11.2021 року, складеним КЗ «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №10» Дніпровської міської ради. Як вбачається із Довідки №27 від 05.08.2014 року, виданої Комунальним закладом освіти «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №306 комбінованого типу» Дніпропетровської міської ради, дитина - [PERSON] , 2008 року народження, відвідувала дошкільний навчальний заклад під наглядом матері; працівники дошкільного закладу батька дитини не бачили, він дівчинку не приводив і не забирав, ніякої участі в житті закладу не приймав. Відповідно до Довідки № 05-09/130 від 09.04.2019 року та Довідки від 14.06.2021 року № 05-09/161, виданих Комунальним закладом освіти «Спеціалізована школа № 129 фізико-математичного профілю» Дніпровської міської ради, учениця [PERSON] регулярно відвідує заняття у школі, дитина завжди охайна та доглянута; мати дитини спілкується з педагогами, які навчають доньку, цікавиться шкільним життям дитини; батько дитини контакту зі школою, де вчиться дитина, не підтримує, із вчителями не спілкується. В зв`язку з тим що відповідач не приймає участі у матеріальному забезпеченні дитини та її лікуванні, позивач звернулася до суду про стягнення з нього аліментів на утримання дитини. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.09.2014 року, ухваленим у справі за позовом [PERSON] , стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 15.07.2014 року. Судом встановлено, що відповідач на виконання вказаного рішення аліменти не сплачує, відповідно до Розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, складеного Шевченківським відділом державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), станом на 12.07.2022 року заборгованість по сплаті [PERSON] аліментів склала 281980,01 грн. Судом також встановлено, що позивач [PERSON] не чинить перешкоди у спілкуванні відповідача з донькою, що не спростовано, та за її твердженням вона всіляко намагалася заохотити його до їх спілкування, проте він уникав контактів, припинив спілкування навіть телефоном, згодом взагалі переїхав за межі України, не повідомляючи свою адресу, його рідні не повідомляють про його місце перебування. Листом від 01.12.2014 року за № ЖЕО-18149 [PERSON] повідомлена Бабушкінським районним відділом ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області про те, що її звернення за фактом втрати зв`язку з її колишнім чоловіком - [PERSON] , [INFO] , розглянуто та по ньому проводилась перевірка, в ході якої встановлено, що останній на теперішній час знаходиться в м. москва російської федерації, де отримав вказане громадянство, зв`язок підтримує з близькими родичами, спілкуючись інтернетом на сторінці «Контакте». Листом від 11.11.2021 року № 49.7/Д-997 [PERSON] повідомлена Відділенням поліції №7 Дніпровського РУП Головного управління національної поліції Дніпропетровської області про те, що працівниками ВП №7 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області здійснювався виїзд за адресою реєстрації [PERSON] [ADDRESS] , та було встановлено, що за даною адресою проживає брат останнього, який пояснив, що його брат [PERSON] поїхав до м. Сімферополя ще у 2012 році та досі не повертався, спілкується з останнім через соціальні мережі. Листом від 07.12.2021 року № 43.7/1-6581 [PERSON] повідомлена Відділенням поліції №7 Дніпровського РУП Головного управління національної поліції Дніпропетровської області про те, що розглядом її заяви про розшук батька її дитини [PERSON] , [INFO] , з`ясовано, що в ході розгляді даної заяви за допомогою родичів [PERSON] було встановлено місце знаходження [PERSON] в м. Сімферополь, останній через телефонний додаток 03.12.2021 року звернувся із заявою, в якій просить не проводити його розшук, так як він нікуди не зникав, його життю та здоров`ю нічого не загрожує, тому він не був оголошений у розшук як безвісті зниклий, так як його місце знаходження було встановлено, його родичам відомо про місце його знаходження. Відповідно до листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 05.07.2022 року, наданого на ухвалу суду, відомостей про перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях та тимчасово окупованою територією АР Крим у період з 04.07.2017 по 16.06.2021 року громадянином України [PERSON] , [INFO] , у базі даних не виявлено. При цьому проінформовано суд про те, що відповідно до пункту 29 Положення про базу даних осіб щодо відомостей про громадян України, іноземців та осіб без громадянства зберігається протягом п`яти років. Рішенням Виконавчого комітету Самарської районної у місті Дніпрі ради від 19.04.2019 року № 128 визначено місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] за місцем її реєстрації: [ADDRESS] . Як зазначила позивач в судовому засіданні, її звернення до виконкому з питанням визначення місця проживання дитини було викликане необхідністю реєстрації дитини за вказаною адресою та відсутністю можливості отримати на це згоду батька дитини в зв`язку з відсутністю його спілкування з дитиною та з нею як матір`ю дитини. [PERSON] з 10.06.2020 року перебуває у шлюбі з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданим 10.06.2020 року Самарським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), який приймає участь у вихованні та розвитку дитини - [PERSON] . Відповідно до «Висновку органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] » від 30.12.2021 року орган опіки та піклування вважає недоцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON] , [INFO] . Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У відповідності до ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. На вказане посилається і у Пленумі Верховний Суд України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007р. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і дитини (ст. 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява N 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейного життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 (провадження № 61 2175св20), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 22.09.2021 року у справі № 0907/2-5553/2011. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява N 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України"). Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, зокрема, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Як зазначено вище, відповідно до «Висновку органу опіки та піклування Лівобережнолї адміністрації Дніпровської міської ради про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] » від 30.12.2021 року орган опіки та піклування вважає недоцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON] , [INFO] . Разом з цим, у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) було висловлено правову позицію про те, що висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітньої дочки не є обов`язковим для суду (частини п`ята, шоста статті 19 СК України), від цього висновку суд має право мотивовано відступити. Суд з урахуванням положень частини шостої статті 19 СК України вважає необхідним відступити від вищевказаного висновку органу опіки та піклування, оскільки він є необґрунтованим і на його підставі не можна встановити фактичні обставини справи. Даний висновок за своїм змістом лише констатує перебування батьків дитини у фактичних шлюбних відносинах, від яких народилась донька [PERSON] , в ньому зазначено про обстеження спеціалістами управління-служби у справах дітей умов проживання дитини та про характеристику дитини та її матері з учбового закладу, де навчається дитина. Вказується про те, що відповідач перебуває за межами України та про відмову матері дитини поспілкуватися спеціалістам управління з дитиною, при цьому у даному висновку відсутні факти, докази та відповідні підтвердження перевірки обставин участі/неучасті батька дитини у виконанні ним своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї малолітньої дитини, його участі у піклуванні про її життя та здоров`я, наданню матеріальної допомозі. Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини та наведені положення законодавства, в тому числі практику Європейського суду з прав людину як джерело права, суд вважає, що в судовому засіданні знайшли підтвердження ті обставини, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини - [PERSON] , її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти, чим свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, що ним не спростовано. Отже, суд дійшов зазначеного висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно його дитини, зважаючи на те, що в ході розгляду справи встановлено вину в діях відповідача щодо невиконання покладеного на нього законом обов`язку щодо виховання дитини та його свідомого ухилення на протязі тривалого часу від виконання батьківських обов`язків щодо дитини, і докази того, що змінити його поведінку в кращу сторону у суда відсутні. Суд також вважає, що хоч позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, проте з огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини вважає за необхідним задовольнити позов в цій частині, що буде відповідати інтересам дитини, яка тривалий час проживає з матір`ю, яка без згоди батька дитини не може забезпечити їй повноцінного лікування у разі потреби, придбання ліків та її належного виховання. Крім того, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. На це вказує і Верховний суд у постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18, провадження № 61-10531св21. Вирішуючи спір, суд виходить з того, що відповідач в останнє спілкувався з позивачкою та дитиною в 2014 році, відповідно до матеріалів справи він в 2012 році виїхав проживати до російської федерації, а згодом переїхав на проживання до м. Сімферополь, припинивши у всякій спосіб спілкування з дитиною. Позивачем приймалися заходи щодо розшуку відповідача і за повідомленням правоохоронних органів, родичі відповідача, а зокрема, його брат, були обізнані про намагання позивачки розшукати відповідача як батька їх сумісної дитини. Таким чином, можна дійти висновку про те, що відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, за якими він не приймає участі у вихованні дитини, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України. Суд враховує, що відповідач, який обрав для себе такі життєві умови, в тому числі незабаром після народження дитини, мав усвідомлювати, що не зможе піклуватись про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Крім того, відповідач був обізнаний про стан здоров`я дитини, яка відповідно до меичних документів, що є у справі, безпосередньо після народження перенесли хірургічне втручання, однак не вживає заходів на забезпечення догляду за дитиною та її матеріального забезпечення. З урахуванням встановлених обставин суд і дійшов висновку про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, що не є порушенням статті 8 Конвенції, яка передбачає право особи на повагу до свого сімейного життя.Вказані висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19, провадження № 61-19984 св 21. ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11, встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), а також зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. Існуючі сімейні зв`язки між дітьми та батьками, які насправді піклуються про них, захищаються Конвенцією. Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд вважає за необхідне відповідно до положень ст. 141 ЦПК України стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] понесені витрати по справі - сплачений судовий збір в сумі 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved