Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-02 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованість у розмірі 79799,70 грн. за кредитним договором № 22032000106719 та судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що 16.01.2019 року між ПАТ «Банк Кредит Дніпро», що змінило назву на АТ «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] було укладено кредитний № 22032000106719. Відповідно до кредитного договору, банк надає позичальнику грошові кошти у розмірі 49600 грн., позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати та повернути кредит в строк до 16.01.2024 року. Відповідачка протягом тривалого часу ухиляється від виконання умов зазначеного кредитного договору, зокрема не сплачує банку кредитні кошти та інші передбачені кредитним договором платежі, у зв`язку з чим станом на 14.05.2021 року перед Банком виникла заборгованість у розмірі 79799,70 грн., яка до теперішнього часу не погашена, що і стало підставою для звернення АТ «Банк Кредит Дніпро» з даним позовом до суду. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою судді Біляївського районного суду Одеської області від 21 жовтня 2021 року було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. Окрім того, відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 07.04.2022 року за клопотанням відповідача у позивача АТ «Банк Кредит Дніпро» було витребувано докази по справі. 02.05.2022 року на виконання ухвали суду від 07.04.2022 року представником позивача до суду були надані оригінали матеріалів кредитної справи №22032000106719 від 16.01.20219 року відносно [PERSON] (а.с. 113-156). Також на виконання ухвали суду від 07.04.2022 року позивачем було надано до суду відповіді на запитувані інформацію (а.с. 159-180). Представник позивача до судового засідання не з`явився, але в матеріалах справи міститься його заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, та просив їх задовольнити, також підтримав подані АТ «Банк Кредит Дніпро» письмові пояснення на питання відповідача, та просить вважати заперечення відповідача [PERSON] необґрунтованими та такими, що направленні на ухилення від виконання кредитних зобов`язань, тому просить заперечення відповідача залишити без задоволення (а.с. 212). У судове засідання відповідачка та її представник не з`явилися, однак згідно телефонограми відповідачка повідомила про неможливість прибути у судове засідання (а.с. 211). Оскільки відповідачка та її представник були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання відповідно до частини 3 ст. 128 ЦПК України, в судове засідання не з`явилися без поважних причин, а представник позивача не заперечував проти проведення розгляду справи, також до суду представником позивача були надані витребуванні докази, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч.8 ст.178 ЦПК України. Судом, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. На підставі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як встановлено у судовому засіданні, 16.01.2019 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] було укладено кредитний договір №22032000105719 (а.с. 10-11). Відповідно до кредитного договору, банк надає позичальнику грошові кошти у розмірі 49600 грн., позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати та повернути кредит в строк до 16.01.2024 року. Щомісячна комісія за обслуговування кредиту 3,5 % від суми кредиту. Процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та нараховується у наступному розмірі: на строкову заборгованість за кредитом 0,001% річних, на прострочену заборгованість за кредитом 56,0 % річних. Банк формує графік платежів, який викладено в розділі 4 цього договору, із зазначенням сум погашення основного боргу за кредитом, сплати процентів за користування кредитом. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 14.05.2021 року становить 79799,70 грн., з яких: сума виданого кредиту - 49600,00 грн.; залишок простроченого кредиту - 48773,34 грн.; залишок прострочених відсотків - 3250,36 грн.; залишок прострочених комісій - 27776,00 грн. (а.с. 12-14). На підставі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, а ч. 2 вказаної статті передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно положень ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. На підставі ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи вбачається, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором б/н від 16.01.2019 року виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому зазначеним кредитним договором. В порушення вимог Закону, відповідач в односторонньому порядку відмовився від виконання договірних зобов`язань, в установлені строки заборговані суми не повернув. Тому з відповідача підлягають стягненню кошти, які відповідач фактично отримав на підставі кредитного договору №22032000105719. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача викладені у клопотанні про витребування доказів, оскільки відзиву на позов з вказаних обставин до суду не було надано, також з цього приводу відповідачем не надано належних доказів, а тому твердження відповідача не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні та не підтвердженні жодним належним доказом, також розрахунок заборгованості не спростований. Як вбачається з матеріалів справи, наданий кредитний договір №22032000105719 містить підпис відповідача, що свідчить про ознайомлення з правилами користування кордитом та умовами надання кредиту. Тобто представником відповідача, на підтвердження вимог щодо заперечення проти позову, не було надано до суду жодного належного та допустимого доказу. У відповідності до ст.ст. 76-77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч.1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, права позивача порушені, оскільки відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання та підлягають судовому захисту. Судові витрати по справі підлягають стягненню з відповідача на користь позивача згідно ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved