Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-11 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи Дніпропетровське міське управління юстиції, Сьома дніпровська державна нотаріальна контора, про визначення частки померлої в спільному майні подружжя, визнання свідоцтва про право на спадщину в частині 1/2 частини спадкового майна недійсним та визнання права власності в порядку спадкування на 1/2 частину спадкового майна. Стислий виклад позиції позивача. [INFO] помер його батько [PERSON] , а [INFO] померла мати\~ [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . У встановлений законом строк позивач звернувся до Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері. Відповідач, яка є сестрою позивача, до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері не зверталася. З листа КП «Дніпропетровське МБТІ» від 09 березня 2016 року позивачу стало відомо, що спірна квартира належить відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 21 грудня 2007 року. У зв`язку з чим, нотаріальною конторою позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері [PERSON] та винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Оскільки батьки позивача придбали спірну квартиру під час перебування у шлюбі, ця квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і матері позивача належала 1/2 частина цієї квартири, то за таких обставин оформлення права власності на спірну квартиру в цілому на ім`я відповідача є порушенням прав позивача на спадкування належної йому частки у спадковому майні. Посилаючись на те, що позивач є єдиним спадкоємцем за законом першої черги після смерті матері, який прийняв спадщину, та має право на спадкування цього спадкового майна, просив суд встановити юридичний факт належності його матері 1/2 частки спірної квартири; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 21 грудня 2007 року Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-5863 після смерті [PERSON] на ім`я [PERSON] ; визнати за позивачем право власності на 1/2 частку спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини не явки не повідомила. При новому розгляді правом на подання відзиву не скористалася. При первинному розгляді відповідач просила відмовити у задоволенні позову. Позиція відповідача зводилася до наступного. Батьком позивача та відповідачки, 31.01.1996, було складено та посвідчено заповіт на ім`я відповідачки, після смерті батька позивач, як спадкоємець першої черги із заявою про прийняття спадщини не звертався, матір позивача та відповідачки своєю заявою від 24.04.2007 відмовилась від свого права на спадкове майно, наслідки такої відмови їй нотаріусом роз`яснені, про наявність та зміст заповіту її померлого чоловіка на ім`я відповідачки їй відомо, позивачка у встановлений термін звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, свідоцтво про право на спадщину за заповітом було нею отримано згідно із законом та просить у їх задоволенні відмовити. Треті особи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини не явки не повідомили. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня\~2017 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року\~апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня\~2017 року залишено без змін. Постановою Верховного суду від 14 липня 2021 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня\~2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року\~ скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та постанови апеляції Верховний Суд виходив з того, що належність спірного майна на праві спільної сумісної власності подружжю [PERSON] ніхто не оспорював. Відповідно, матері позивача\~належала 1/2 частини спірного майна як частка у спільному сумісному майні подружжя, і зі смертю чоловіка позивача, її право власності на цю частину майна не припинилось. [PERSON] заповів за життя [PERSON] належну йому частку спірної квартири, а не всю квартиру, крім того судами не досліджено заповіт від 31 січня 1996 року. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 серпня 2021 року для розгляду справи визначено суддю Цитульського В.І. Ухвалою судді від 31 серпня 2021 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено судове засідання без повторного встановлення строків для подання сторонами заяв по суті справи визначених процесуальним Законом. 12 серпня 2022 року від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, просив позов задовольнити. Фактичні обставини встановлені судом. спірна квартира придбана [PERSON] у Виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів за договором купівлі-продажу від 04 січня 1992 року, посвідченого Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 2-56 та зареєстрованого 31 січня 1996 року Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації (а. с. 61-63).\~\~ Згідно копії актового запису про шлюб №5 від 21.10.1951 р. підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. [PERSON] та [PERSON] є рідними братом та сестрою. Їх батько [PERSON] помер [INFO] (а. с. 8). На випадок своєї смерті [PERSON] та [PERSON] 31 січня 1996 року склали заповіти, посвідчені державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори на ім`я [PERSON] (а. с. 57,81). З матеріалів спадкової справи № 383/2007, яка заведена після смерті [PERSON] , встановлено, що відповідач [PERSON] 24 квітня 2007 року звернулася до Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, за заявою якої була відкрита спадкова справа (а. с. 46). Мати позивача та відповідача [PERSON] 24 квітня 2007 року звернулася до Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про те, що їй відомий зміст заповіту її чоловіка [PERSON] на користь [PERSON] , їй роз`яснено її право на обов`язкову долю у спадковому майні та право відізвати свою заяву про відмову від спадкування за законом протягом шестимісячного терміну з дня смерті спадкодавця. Цією заявою [PERSON] відмовилась від одержання свідоцтва про право на спадщину за законом, а також підтвердила, що нотаріусом їй роз`яснено, що неприйняття спадщини має місце до всього спадкового майна, і про те, що вона не в праві прийняти одну частину спадщини, а від іншої відмовитись. 21 грудня 2007 року Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою на майно померлого [PERSON] його дочці [PERSON] видано свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом на спірну квартиру (а. с. 64). [INFO] померла [PERSON] (а. с. 9). 13 жовтня 2018 року [PERSON] звернувся до Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 12 квітня 2016 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну квартиру після смерті його матері [PERSON] , у зв`язку з тим, що право власності на квартиру зареєстровано за іншою особою (а. с. 11). При цьому, з матеріалів спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] , встановлено що [PERSON] до нотаріальної контори для прийняття спадщини після смерті матері не зверталася. Норми права застосовані судом. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя\~статті 46 цього Кодексу). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України). Статтею 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року. Суди встановили, що спірна квартира придбана [PERSON] за договором купівлі-продажу від 04 січня 1992 року, посвідченим Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 2-56, зареєстрованим 31 січня 1996 року КП «Дніпропетровське МБТІ». Оскільки спірне майно придбано до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи підлягають застосуванню положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Згідно зі статтею 22 КпШС України (чинного на час придбання спірної квартири), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує допоки не спростована. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя. Відповідно до частин першої та другої статті 71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Згідно з підпунктом 4.21 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому Наказ Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи. Після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини.\~\~ Отже, той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя. Так, згідно з частиною першою статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. За змістом статті 347 ЦК України, особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 30 квітня 2020 року у справі № 544/555/17 (провадження № 61-40552св18), від 06 травня 2020 року у справі № 758/384/17 (провадження № 61-37911св18), від 08 квітня 2020 року у справі № 130/2319/17-ц (провадження № 61-17641св19). \~ Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами згідно з розясненнями п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Мотиви та висновки суду. Спірна квартира придбана [PERSON] 04 січня 1992 року під час перебування з\~ [PERSON] у шлюбі, а отже була спільним сумісним майном подружжя. Як вбачається з матеріалів справи батько і мати позивача та відповідача за життя склали заповіти від 31 січня 1996 року, відповідно до яких заповіли належні їм частки спірної квартири [PERSON] [INFO] помер [PERSON] і відповідачка [PERSON] у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контори для отримання свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке отримала 21 грудня 2007 року. Мати позивача та відповідачки [PERSON] 24 квітня 2007 року звернулася до Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою в якій повідомила, що їй відомий зміст заповіту її чоловіка, згідно з яким він належну йому частину спірної квартири заповів [PERSON] , а отже погодилася на розпорядження її чоловіком\~частиною квартири, яка належала йому на праві спільної сумісної власності подружжя. Однак остання не відмовлялася від свого права власності на Ѕ частину спірної квартири, яка належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя, оскільки звернення до нотаріуса із відповідною заявою про видачу свідоцтва є правом, а не обов`язком другого з подружжя. Неподання такої заяви не позбавляє другого із подружжя його права власності на частку у спільному майні подружжя. Зазначене свідчить, що до складу спадщини після смерті [PERSON] входила лише частина спірної квартири на яку мала право спадкування [PERSON] . Отже, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з Ѕ частини квартири [ADDRESS] для прийняття якої позивач [PERSON] звернувся до Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори. В свою чергу відповідачка своїм правом на прийняття спадщини не скористалася, а тому відповідно до ч.1 ст. 1272 ЦК України не прийняла спадщину після смерті [PERSON] . В ході розгляду справи встановлено та підтверджено наявними доказами, що [PERSON] згідно заповіту мала право на спадкування майна, яке належало [PERSON] за життя. Таким майном була 1/2 спірної квартири, оскільки інша половина належала [PERSON] , отже [PERSON] не мала права на спадкування (отримання у власність) майна, яке належало її матері на праві спільної сумісної власності. З урахуванням зазначеного, а також приймаючи до уваги висновки Верховного суду у постанові від 14 липня 2021 року, суд приходить до висновку що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Викладені висновки суду, які ґрунтуються на вказівках Верховного Суду, повністю спростовують заперечення відповідача проти позову. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені останнім витрати на сплату судового збору в сумі 6 378,02 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved