Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-03 00:00:00

в жовтні 2021 року [PERSON] ( [PERSON] ) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного банку "АвтоЗАЗбанк" (правонаступником якого виступив ПАТ "Банк Кіпру" (правонаступником якого виступило ПАТ "НЕОС Банк" (правонаступником якого виступило ПАТ "АльтаБанк"))), Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи", [PERSON] , треті особи: [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ткачук Сергій Володимирович, згідно з яким просив: визнати недійсним Іпотечний договір від 25.09.2006 року за № 4816, укладений між [PERSON] та АБ "УкрЗАЗбанк", предметом якого виступили майнові права на незакінчену будівництвом трикімнатну квартиру [ADDRESS] , до перетину з [ADDRESS] , зі змінами та доповненнями, внесеними відповідно до договору про внесення змін до Іпотечного договору від 07.06.2012 року за № 1068 та договору про внесення змін і доповнень за № 2 до Іпотечного договору від 17.01.2015 року за № 35. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 25.09.2006 року з метою забезпечення кредитного договору за № 002-139/2006 між [PERSON] та АБ "АвтоЗАЗбанк" було укладено Іпотечний договір за № 4816, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Ткачуком С.В., предметом якого визначено майнові права на незакінчену будівництвом трикімнатну квартиру [ADDRESS] , до перетину з [ADDRESS] , [ADDRESS] . 07.06.2012 року між ПАТ "Банк Кіпру", який став правонаступником АБ "АвтоЗАЗбанк", та [PERSON] було укладено договір про внесення змін до Іпотечного договору від 25.09.2006 року за № 4816, який є невід`ємною частиною Іпотечного договору від 25.09.2006 року. 06.06.2014 року ПАТ "Банк Кіпру" за договором факторингу передав ТОВ "Кредитні ініціативи" право вимоги по кредитному договору від 25.09.2006 року. 17.01.2015 року між ТОВ "Кредитні Ініціативи" та [PERSON] було укладено договір про внесення змін та доповнень № 2 до Іпотечного договору від 25.09.2006 року за № 4816, який є невід`ємною частиною Іпотечного договору від 25.09.2006 року. У подальшому, ТОВ "Кредитні ініціативи" передано право вимоги за Кредитним договором № 002-139/2006 та Іпотечним договором № 4816 від 25.09.2006 року до ТОВ "ФК "АМБЕР". Крім того, 12.03.2019 року позивачем було отримано повідомлення про те, що ТОВ "ФК "АМБЕР" передано право вимоги за Кредитним договором № 002-139/2006 та Іпотечним договором № 4816 від 25.09.2006 року до фізичної особи - [PERSON] . Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, іпотекодержателем за Іпотечним договором від 25.09.2006 року є [PERSON] . Разом з тим, проаналізувавши зміст та умови Іпотечного договору від 25.09.2006 року за № 4816, зі змінами та доповненнями, внесеними відповідно до договору про внесення змін до Іпотечного договору від 07.06.2012 року за № 1068 та договору про внесення змін і доповнень № 2 до Іпотечного договору від 17.01.2015 року за № 35, позивач вважає, що вказані правочини є недійсними, виходячи з наступних обставин в їх сукупності: - у зв`язку з незнанням української мови, якою було укладено оспорювані правочини, позивач на час їх укладення помилявся з приводу обставин, які мають істотне значення, зокрема, з приводу предмету іпотеки та неможливості передачі в іпотеку саме такого предмету; - під час укладення та нотаріального посвідчення іпотечного договору від 25.09.2006 року за № 4816 були порушені положення ст. 5 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, яка була чинною на час укладення спірних договорів), оскільки майнові права на окремі приміщення в жилому будинку не могли бути предметом іпотеки; - оспорюваний договір було укладено позивачем без погодження особи, з якою він проживає однією сім`єю без укладення шлюбу, - [PERSON] , як особою, яка є власником спільного сумісного майна. Ухвалою суду від 26.11.2021 року заяву представника позивача про забезпечення позову повернуто заявникові. Ухвалою суду від 13.12.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 04.01.2022 року представнику позивача відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову. 11.02.2022 року до суду надійшли пояснення третьої особи - приватного нотаріуса КМНО Ткачука С.В. щодо позовних вимог. 10.06.2022 року до суду надійшли пояснення третьої особи - [PERSON] щодо позовних вимог. Ухвалою суду від 14.06.2022 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача - [PERSON] у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на їх безпідставність та необгрунтованість. Представник третьої особи - [PERSON] у судову засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. від представника відповідача ТОВ "Кредитні ініціативи" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з відрядженням представника відповідача. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, які з`явилися у судове засідання, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як встановлено у судовому засіданні, 25.09.2006 року з метою забезпечення кредитного договору за № 002-139/2006 між [PERSON] та АБ "АвтоЗАЗбанк" було укладено Іпотечний договір за № 4816, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Ткачуком С.В., предметом якого визначено майнові права на незакінчену будівництвом трикімнатну квартиру [ADDRESS] , до перетину з [ADDRESS] , [ADDRESS] . 07.06.2012 року між ПАТ "Банк Кіпру", який став правонаступником АБ "АвтоЗАЗбанк", та [PERSON] було укладено договір про внесення змін до Іпотечного договору від 25.09.2006 року за № 4816, який є невід`ємною частиною Іпотечного договору від 25.09.2006 року. 06.06.2014 року ПАТ "Банк Кіпру" за договором факторингу передав ТОВ "Кредитні ініціативи" право вимоги по кредитному договору від 25.09.2006 року. 17.01.2015 року між ТОВ "Кредитні Ініціативи" та [PERSON] було укладено договір про внесення змін та доповнень № 2 до Іпотечного договору від 25.09.2006 року за № 4816, який є невід`ємною частиною Іпотечного договору від 25.09.2006 року. У подальшому, ТОВ "Кредитні ініціативи" передано право вимоги за Кредитним договором № 002-139/2006 та Іпотечним договором № 4816 від 25.09.2006 року до ТОВ "ФК "АМБЕР". Крім того, 12.03.2019 року позивачем було отримано повідомлення про те, що ТОВ "ФК "АМБЕР" передано право вимоги за Кредитним договором № 002-139/2006 та Іпотечним договором № 4816 від 25.09.2006 року до фізичної особи - [PERSON] . Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, іпотекодержателем за Іпотечним договором від 25.09.2006 року є [PERSON] . Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що Іпотечний договір від 25.09.2006 року за № 4816, зі змінами та доповненнями, внесеними відповідно до договору про внесення змін до Іпотечного договору від 07.06.2012 року за № 1068 та договору про внесення змін і доповнень № 2 до Іпотечного договору від 17.01.2015 року за № 35, є недійсним, виходячи з наступних обставин в їх сукупності: - у зв`язку з незнанням української мови, якою було укладено оспорювані правочини, позивач на час їх укладення помилявся з приводу обставин, які мають істотне значення, зокрема, з приводу предмету іпотеки та неможливості передачі в іпотеку саме такого предмету; - під час укладення та нотаріального посвідчення іпотечного договору від 25.09.2006 року за № 4816 були порушені положення ст. 5 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, яка була чинною на час укладення спірних договорів), оскільки майнові права на окремі приміщення в жилому будинку не могли бути предметом іпотеки; - оспорюваний договір було укладено позивачем без погодження особи, з якою він проживає однією сім`єю без укладення шлюбу, - [PERSON] , як особою, яка є власником спільного сумісного майна. Так, відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною першою та частиною третьою статті 203 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлено законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Водночас, положеннями ч. 1 ст. 626, ст. 627 та ч. 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. У свою чергу, згідно положень ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 19 своєї постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до ст. 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. При цьому, у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 759/17065/14-ц зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав чи обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)". Разом з тим, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як зазначено у ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Однак, позивач, пред`явивши позов про визнання недійсним договору, у тому числі, з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України, та виклавши при цьому обставини і посилання на наведені правові норми, не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили, що під час укладення оспорюваного правочину він помилився щодо правової природи правочинів, прав та обов`язків, які виникнуть після їх вчинення. Та обставина, що зміст правочину було викладено українською мовою, саме по собі не може слугувати доказом визнання його недійсним, так як після укладення Іпотечного договору у 2006 році ним було укладено ряд договорів про внесення змін до останнього, які також викладені українською мовою, що є свідченням того, що він розумів і зміст Іпотечного договору від 25.09.2006 року. Більш того, посилання позивача на те, що, укладаючи іпотечний договір, він помилявся щодо предмету іпотеки, суд вважає безпідставними, адже, як зазначено самою стороною позивача у позовній заяві, 25.09.2006 року між позивачем та ТОВ "Виробничий вектор" було укладено договір про участь у об`єкті нерухомості за № 0071/007 на придбання квартири. Також, суд відхиляє доводи позивача стосовно того, що під час укладення та нотаріального посвідчення іпотечного договору від 25.09.2006 року за № 4816 були порушені положення ст. 5 Закону України "Про іпотеку", адже відповідно до положень ст. 5 Закону України "Про іпотеку" (в редакції, чинній на момент укладення іпотечного договору) предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Щодо посилань позивача на те, що оспорюваний правочин є недійсним, оскільки укладений без погодження особи, з якою він проживає однією сім`єю без укладення шлюбу, - [PERSON] , слід зазначити наступне. Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа № 761/47372/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , АБ "АвтоЗАЗбанк", ТОВ "Кредитні ініціативи", треті особи: ТОВ "ФК "Амбер", приватний нотаріус КМНО Ткачук С.В., [PERSON] , про визнання недійсним договору іпотеки від 25.09.2006 року за № 4816, у тому числі й з підстав відсутності згоди іншого з подружжя як власника спільного сумісного майна, на його укладення. В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався, серед іншого, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24.09.2019 року у справі № 761/46478/18, яким встановлено факт спільного проживання без реєстрації шлюбу між [PERSON] та [PERSON] з 01.01.2004 року по 18.03.2017 року. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17.12.2020 року у справі № 761/47372/18 позов задоволено та визнано недійсним договір іпотеки від 25.09.2006 року за № 4816, зі змінами та доповненнями, внесеними відповідно до договору про внесення змін до іпотечного договору від 07.06.2012 року за № 1068 та договору про внесення змін і доповнень за № 2 до іпотечного договору від 17.01.2015 року за № 35. Разом з тим, постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 15.09.2021 року вказане рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним іпотечного договору. При цьому, скасовуючи рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що на момент укладення спірного договору іпотеки та договорів про внесення змін до нього, єдиним власником нерухомого майна (квартири) був [PERSON] , а тому для вчинення оспорюваного правочину та договорів про внесення змін до нього не потребувалося згоди позивача - [PERSON] . Вказаний висновок суду апеляційної інстанції грунтувався на тому, що, як зазначено у постанові Київського апеляційного суду від 15.09.2021 року, як встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, так і встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України, пов`язується з набранням законної сили рішенням суду, і тому встановлення вказаних юридичних фактів не зумовлює недійсності правочину щодо цього майна, вчиненого до набрання законної сили таким рішенням суду. Наявність підстав для визнання того чи іншого договору недійсним має встановлюватися судом саме на момент його вчинення. Тому рішення суду про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю не може мати зворотної дії в часі і породжувати правові наслідки, в тому числі й щодо недійсності правочину, або впливати на інші юридичні факти, що настали до набрання законної сили рішенням суду про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю. Відповідно, якщо факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю на момент укладення оспорюваного договору встановлений не був, то підстави для застосування положень про спільну власність відсутні. У свою чергу, за правилами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційність, це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто, піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Отже, з огляду на склад учасників справи № 761/47372/18 постанова Київського апеляційного суду від 15.09.2021 року має преюдиційне значення у даній справі. Таким чином, оскільки обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами, а його позовні вимоги щодо визнання недійсним іпотечного договору не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed