Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності, припинення права власності та поновлення запису про право власності на квартиру, в обґрунтування зазначивши наступне. 03 травня 2018 року на її адресу надійшов лист приватного нотаріуса Чуловського В.А. про передачу заявим від 25 квітня 2018 року за № 689. Додатком до вказаного листа було повідомлення АТ «Укрсоцбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням від 02.03.2018 року № 131/18. Оскільки вказана вимога була надіслана всупереч рішення суду, то 19.05.2018 року нею та [PERSON] на адресу приватного нотаріуса Чуловського В.А. було направлено 2 листи, у яких вони повідомляли про наявність обтяжень на предмет іпотеки, які перешкоджають передачі права власності на вище вказане майно особам, відмінним від неї. Враховуючи обставини, викладені у зверненнях, приватний нотаріус Чуловський В.А. відмовив ПАТ «Укрсоцбанк» в задоволенні реєстрації права власності на предмет іпотеки позасудовим шляхом. 25 червня 2018 року з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна щодо квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , було встановлено, що 21.06.2018 року державним реєстратором Каленчуком Микитою Андрійовичем Черкаської філії Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» проведено реєстрацію зміни власника на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Власником зазначено Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк». Підставою виникнення права власності є повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а підставою для внесення запису є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Вважає, що оскаржуване рішення є незаконним (протиправним), прийнятим з порушенням норм законодавства, порушує право власності позивача на нерухоме майно - предмет іпотеки, а відтак реєстрація зміни власника на вище зазначену квартиру є незаконною, тому підлягає скасуванню. Позивач вважає, що реєстрація зміни власника вищевказаного майна проведено з грубим порушенням чинного законодавства, оскільки квартира [ADDRESS] , реєстраційний номер майна - 17064887, належна їй на праві приватної власності на підставі договору дарування №280 від 01 лютого 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Крижанівською І.В. Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 07.04.2017 року в межах розгляду цивільної справи за її та [PERSON] позову до ПАТ «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним, визнання договору поруки припиненим та зустрічним позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до неї та [PERSON] про стягнення заборгованості, вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру по [ADDRESS] . До набрання чинності у справі заборонено будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо цієї квартири На підставі вказаної ухвали 02.06.2017 року державним реєстратором Мельником В.В. було проведено державну реєстрацію обтяження у вигляді арешту квартири [ADDRESS] . У відповідності до вимог чинного законодавства, наявність у реєстрі запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде знято. Вважає, що будь-яке посилання відповідача на п. 7 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є безпідставним, так як зазначена норма набрала чинності 04.11.2018 року, тобто через 3,5 місяця після вчинення реєстраційних дій. Претензія-вимога від 02.03.2018 ПАТ «Укрсоцбанк» на адресу іпотекодавця та боржника, як того вимагає ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» не надсилалася. Зазначена претензія-вимога була надіслана приватним нотаріусом Чуловським В.А., листом про передачу заяви від 25 квітня 2018 року та отримана нею 03 травня 2018 року. Крім того, реєстрація зміни права власності на спірний об`єкт житлової нерухомості була проведена всупереч приписів Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Як вбачається з інформаційної довідки, відповідач не надав державному реєстратору необхідних даних, а реєстратор не встановив розміру вимоги за кредитним договором, яка була задоволена шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. На її думку, реєстрація права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за ПАТ «Укрсоцбанк» проведена з грубим порушенням закону, а тому підлягає скасуванню. У відповідності до інформаційної довідки від 25 червня 2018 року при реєстрації права власності на квартиру не було надано відповідного звіту, а реєстратор не витребував такий звіт, що є порушенням ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Просить скасувати запис № 26743461 про проведену державну реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за ПАТ «Укрсоцбанк», внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Черкаської філії Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Каленчуком Микитою Андрійовичем 21.06.2018 о 13:00:11. Судові витрати просить покласти на відповідача. На адресу суду від представника відповідача АТ «Альфа-Банк» надійшов відзив, у якому просять суд відмовити у задоволенні позову, в обґрунтування зазначивши наступне. 01.10.2008 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач, та [PERSON] укладений договір кредиту № 902/06-034-521, відповідно до якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 50 000 доларів США зі сплатою 15,00 % річних та кінцевим терміном повернення кредиту до 30.09.2018 року. У якості забезпечення виконання позичальником взятих за кредитним договором зобов`язань АКБ «Укрсоцбанк» 01.10.2008 року уклав з майновим поручителем [PERSON] іпотечний договір № 902/06-034-521, посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Дашицькою Л.Л. 01.10.2008 року за реєстровим № 3-3438, відповідно до п. 1.1 якого, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю квартиру [ADDRESS] . Взяті за кредитним договором зобов`язання банк виконав належним чином та у повному обсязі. Однак, позичальником умови кредитного договору не виконувалися, порушувалися строки повернення кредиту та сплати відсотків. Неналежне виконання [PERSON] взятих за кредитним договором зобов`язань призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 26.02.2018 року становила 37 636,71 доларів США (гривневий еквівалент - 1 015 764,29 грн.), з яких: 3 296 доларів США - строкова заборгованість за кредитом; 20 016,00 доларів США - прострочена заборгованість за кредитом; 135,98 доларів США - строкова заборгованість за відсотками; 14 188,73 доларів США - прострочена заборгованість за відсотками. Враховуючи наявний розмір простроченої заборгованості за кредитним договором у кредитора виникло право вимоги дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором, а у позичальника - обов`язок дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором. У відповідності до вимог іпотечного договору, а також ст.ст. 7, 33 та 36 Закону України «Про іпотеку», у разі позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки також є договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У зв`язку з цим, ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до Черкаської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» з метою набуття права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань. Відповідач також не погоджується з доводами щодо порушення порядку реєстрації права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Укрсоцбанк», оскільки, дійсно, однією з підстав відмови у здійсненні державної реєстрації є наявність зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно. Разом з тим, ч. 4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює умови, за наявності яких не застосовується відмова у державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, зокрема, відповідно до пункту 5 відмова не застосовується у разі державної реєстрації речових прав на нерухоме майно за наявності згоди іпотекодержателя або контролюючого органу на відчуження або передачу на іншому речовому праві такого майна - уразі, якщо обтяженням є заборона відчуження нерухомого майна, що виникла на підставі договору, або податкова застава. На їх думку, з урахуванням зазначеного та правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.06.2018 року (справа № 809/1487/17), АТ «Укрсоцбанк» є іпотекодержателем за іпотечним договором № 902/060-034-521 від 01.10.2008, укладеним між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] , за яким виникло обтяження, а тому здійснення державної реєстрації прав на підставі існуючого у договорі застереження є правомірним та таким, що проведено в порядку та на підставі чинного законодавства. Отже, наявність арешту не є безумовною підставою для відмови в державній реєстрації та їх обтяжень. Також вважає, що доводи позивача про те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є безпідставними та надуманими. Дія мораторію, введеного даним Законом не є безмежною. У самому Законі визначено ряд умов, за яких він застосовується. Так, згідно п. 1 вказаного Закону не може бути примусово стягнуто (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Проте, в даному випадку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, оскільки позивач надала іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя в іпотечному договорі. Реєстрація права власності на предмет іпотеки за АТ «Укрсоцбанк» здійснена за згодою позивача, що висловлена у іпотечному договорі (пункти 4.5, 4.5.3), який нею підписано, а тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до цих правовідносин. Вважають, що при проведення реєстраційних дій щодо реєстрації права власності на предмет іпотеки за іподекодержателем державним реєстратором Черкаської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Каленчуком М.А. не порушено жодних норм чинного законодавства, оскільки норми ЗУ «Про іпотеку» визначають, що застереження в договорі іпотеки про задоволенні вимог іпотекодержателя є договором про задоволення вимог іпотекодержателя, а тому, відповідно, є підставою для набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено чіткий перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав та порядок державної реєстрації прав, які визначаються Кабміном у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. На їх думку, наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Жодні інші документи державний реєстратор не має права вимагати від заявника з огляду на вимоги ст. 19 Конституції України. Не погоджуються також із твердженням позивача щодо неналежного направлення вимоги іпотекодержателя, оскільки АТ «Укрсоцбанк» з метою виконання вимог означених законодавчих актів надало державному реєстратору Черкаської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Каленчуку М.А. копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану 05.03.2018 року рекомендованими листами з повідомленнями про вручення [PERSON] та [PERSON] та докази отримання цієї вимоги вказаними особами. Так, згідно з рекомендованими повідомленнями про вручення вказаної вимоги [PERSON] отримала її особисто 12.03.2018 року. Щодо отримання [PERSON] зазначеної вимоги, то доказом її отримання є повідомлення про вручення у розділі «Поштові відправлення» сайту Укрпошти. Так, у списку згрупованих поштових відправлень № 3433 вказано штриховий ідентифікатор № 1400039057222 рекомендованого листа, яким було направлено вимогу [PERSON] . На сайті «Укрпошти» зазначено, що відправлення за вказаним номером вручене 19.03.2018 року об`єктом поштового зв`язку з індексом 20305. Зазначають, що незрозуміло чому позивач вважає, що повідомлення приватним нотаріусом є порушенням порядку, оскільки по-перше, даним посиланням позивач навпаки підтверджує факт отримання нею вимоги 03.05.2015 року. По-друге, ні Закон України «Про іпотеку», ні умови іпотечного договору не забороняють іпотекодержателю направити вимогу декількома способами з метою забезпечення більшої вірогідності їх отримання адресатом. Навпаки, саме така дія кредитора спрямована на захист прав іподекодателя. По-третє, позивач не звернула увагу, що приватний нотаріус передав їй заяву не з власної ініціативи. Зазначають, що оскільки право власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем було зареєстровано 21.06.2018, процедура та строки, визначені для цього законом та договором, ПАТ «Укрсоцбанк» та державним реєстратором Черкаської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Каленчуком М.А., дотримані у повному обсязі. Звертають увагу, що пунктом 6.2 іпотечного договору визначено, що усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином у випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення, або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача. У зв`язку із зазначеним, вважають, що позовна заява не підлягає задоволенню. Жодного доказу, який свідчив би про інше, стороною позивача, на їх думку, не надано. У зв`язку з цим, просять суд у задоволенні позову відмовити. В подальшому на адресу суду надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог, а саме просить суд визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу) від 22.06.2018 року, індексний номер 41738178, про реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за ПАТ «Укрсоцбанк», винесене державним реєстратором Черкаської філії Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Каленчуком Микитою Андрійовичем. Скасувати запис про проведення державної реєстрації права власності номер 26743461 на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за ПАТ «Укрсоцбанк» внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Черкаської філії Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Каленчуком Микитою Андрійовичем, 21.06.2018 о 13:00:11. Припинити право власності за ПАТ «Укрсоцбанк» квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (номер запису права власності 31389246). Поновити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності 6651 книга 75 від 08.12.2006 на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер майна: 17064887, Підстава виникнення права власності: договір дарування № 280 від 01.02.2002, посвідчений приватним нотаріусом І.В.Крижанівською за [PERSON] . Судові витрати покласти на відповідача. Представник відповідача АТ «Альфа-Банк» Луньова А.Г. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та заперечувала проти задоволення позову. Підтримала відзив, направлений раніше на адресу суду та просила суд відмовити у задоволенні позову. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася на адресу суду подала письмову заяву. У якій просить суд справу слухати у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить суд позов задовольнити. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог державний реєстратор Каленчук М.А. в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений у встановленому порядку, про причини своєї неявки суд не повідомив. Суд, вислухавши представника відповідача, врахувавши позицію позивача, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи з урахуванням нормативно-правових актів, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до наступного. Судом встановлено, що 01 жовтня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та [PERSON] було укладено договір кредиту № 902/06-034-521, згідно з яким останній отримав 50 000 доларів США 00 центів зі сплатою 15 процентів річних та комісій та кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 30 вересня 2018 року. В забезпечення зазначеного договору кредиту, між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» - іпотекодерждателем, та [PERSON] - іпотекодавцем, 01 жовтня 2008 року укладено іпотечний договір № 902/06-034-521, згідно якого іпотекодавець передає в іпотеку у якості забезпечення виконання зобов`язань позичальникам за основним зобов`язанням, квартиру [ADDRESS] . За змістом підпункту 2.4.3 пункту 2.4, пункту 4.1 іпотечного договору іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Підпунктом 4.4.3 пункту 4 іпотечного договору передбачено, що іпотекодавець за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». 02.03.2018 на адресу [PERSON] та [PERSON] банк направив повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишків заборгованості за основним зобов`язанням, за змістом якого банк, визначивши суму боргу за договором кредиту в сумі 37 636,71 дол. США, вимагав в порядку ст. ст. 35, 36 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання цієї вимоги протягом 30-денного строку звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст.37 Закону України «Про іпотеку». Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, сформованої 25.06.2018 року за № 128957389, 21.06.2018 державний реєстратор Черкаської філії Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Черкаської області Каленчук М.А. здійснив перереєстрацію права власності на іпотечне майно (квартиру [ADDRESS] , загальною площею 68 м.кв.) і зареєстрував право власності на вказану квартиру за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк». Підстава виникнення права власності: повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, серія та номер: 131/18, виданий 02.03.2018, видавник: ПАТ «Укрсоцбанк», рекомендоване повідомлення, серія та номер: б/н, виданий 02.03.2018, видавник ПАТ «Укрсоцбанк»; договір кредиту, серія та номер: 902/06-034-521, виданий 01.10.2008, видавник: ПАТ «Укрсоцбанк»; Іпотечний договір, серія та номер: 902/06-034-521, виданий 01.10.2008, видавник: ПАТ «Укрсоцбанк»; довіреність, серія та номер: НМО242066, виданий 16.11.2017, видавник: приватний нотаріус Саваріна О.С. Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 41738178 від 22.06.2018 08:50:59, Каленчук Микита Андрійович, Черкаська філія Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості», Черкаська область. Так, відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»). Згідно частин першої та третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Так, відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з частиною другою статті 18 якого порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлює Кабінет Міністрів України. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У частині першій статті 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що заява на проведення реєстраційних дій та оригінали документів, необхідних для проведення таких дій, подаються заявником у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством. Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Визначена у частині першій статті 35 Закону України «Про іпотеку» процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц). Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року 1127 (далі - Порядок), визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Згідно з пунктом 61 Порядку у редакції, чинній на час проведення реєстрації права власності, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Отже, пунктом 61 Порядку визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і державний реєстратор у ході її проведення приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Іпотекодержатель на підтвердження факту направлення й отримання іпотекодавцем вимоги про порушення основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки у силу зазначених норм матеріального права зобов`язаний надати державному реєстратору докази отримання іпотекодавцем такої вимоги разом із заявою про державну реєстрацію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 638/20000/16-ц). Підтвердженням надіслання банком іпотекодавцю письмової вимоги щодо усунення виконання договору позики, а отже, й завершення 30-денного строку з моменту її отримання, є повідомлення про вручення поштового відправлення, вручене та оформлене відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, та Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» від 12 травня 2006 року № 211. У пункті 3 частини першої статті 24 Закону №1952 передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам Закону. Наведені норми спрямовані на фактичне повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на майно боржника. Тому повідомлення боржника слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення. Аналогічний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц та підтверджено в постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 754/5178/18 (провадження № 61-1074св19), від 10 березня 2021 року у справі № 204/6300/17 (провадження № 61-7559св20), від 17 березня 2021 року у справі № 127/16339/19 (провадження № 61-7574св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 720/852/18 (провадження № 61-14395св19), від 14 квітня 2021 року у справі № 134/1743/17 (провадження № 61-14265св19). У постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення потрібно вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки. У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому, метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема невправі відчужувати предмет іпотеки іншій особі. За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати. При цьому добросовісна особа, яка придбаває майно в особи, яка не є його власником, має пересвідчитися у наявності в останньої права розпоряджатися чужим майном. Позивачем [PERSON] у позові зазначається про те, що повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням нею отримано 03 травня 2018 року від нотаріуса разом із претензією-вимогою. Представник відповідача проти зазначеного заперечує та вказує, що таке повідомлення було направлено рекомендованим листом, як на адресу боржника, так і на адресу іпотекодавця. В підтвердження стороною відповідача було надано рекомендований лист про вручення [PERSON] повідомлення та інформаційної довідки зі списку згрупованих поштових відправлень [PERSON] . При цьому, повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням датоване 02.03.2018 року вих. № 131/18, а у наданих відповідачем копіях рекомендованого повідомлення про вручення та списку згрупованих поштових відправлень, зазначено, що датою відправлення є 05.03.2018, тобто достовірно невідомо, чи саме зазначене повідомлення було направлено та отримано позивачем та боржником. За таких обставин суд дійшов висновку, що іпотекодавцем не отримано повідомлення іпотекодержателя про намір звернути стягнення на предмет іпотеки, оскільки відсутні докази отримання саме цього повідомлення адресатом. Щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Підпунктом 1 пункту 1 Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (у редакції, чинній на момент державної реєстрації права власності) передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Законом України «Про іпотеку» передбачено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на реалізацію права іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. Подібні за змістом висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18-ц (провадження № 14-45цс20). Судом встановлено, що позивач не має у власності іншого нерухомого майна, окрім спірної квартири, яка була передана в іпотеку та згоди на її відчуження нею не надавалося. Протилежне відповідачем, крім заперечень у відзиві, не доведено. Отже, на квартиру позивача, загальною площею 68,00 кв. м, яка є єдиним житлом позивача та є предметом іпотеки у забезпечення вимог за кредитним договором, укладеного в іноземній валюті, не може бути звернуто стягнення шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем у зв`язку із дією Закону № 1304-VII. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19). Крім того, позивач зазначає, що реєстрація зміни права власності на квартиру належну їй, є неможливою, оскільки у відповідності до п. 6 частини 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» наявність у реєстрі запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій. Заперечуючи проти зазначеного, представник відповідача посилаючись на позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 21.06.2018, зазначає, що частина четверта статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює умови, за наявності яких не застосовується відмова у державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, зокрема, відповідно до пункту 5 відмова не застосовується у разі державної реєстрації речових прав на нерухоме майно за наявності згоди іпотекодержателя або контролюючого органу на відчуження або передачу на іншому речовому праві такого майна - у разі якщо обтяженням є заборона відчуження нерухомого майна, що виникла на підставі договору, або податкова застава. Крім того, абзацом другим пункту 61 постанови № 1127 визначено, що наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Але на думку суду, в даному випадку арешт на майно було накладено не у зв`язку із укладенням договору іпотеки, а на підставі ухвали Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 07.04.2017 року в межах цивільної справи за позовом [PERSON] , [PERSON] до ПАТ «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним, визнання договору поруки припиненим, шляхом вжиття заходів забезпечення позову. Вказане підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав, у відповідності до якого арешт на квартиру [ADDRESS] був накладений постановою Уманського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Черкаській області. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У зв`язку із зазначеним, реєстрація за банком права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку відбулася з порушеннями конвенційних норм про захист прав людини і основоположних свобод, конституційних норм, норм матеріального права, зокрема Цивільного кодексу України, законів України «Про іпотеку», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а також умов укладеного іпотечного договору. У відповідності до статей 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Європейський суд з прав людини у своїх висновках неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»). ЄСПЛ вказує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові ст.1 Першого протоколу, включно з другим реченням, яке необхідно розуміти у світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення в національному законодавстві. Примусове передання власності від однієї особи до іншої може залежно від обставин являти собою позбавлення власності (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»). Стаття 1 Першого протоколу, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідних заходів, спрямованих на захист права власності. У кожній справі, в якій ідеться про порушення права власності, Європейський суд перевіряє дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та збереженням фундаментальних прав особи. Насамперед, спираючись на те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Лонрот проти Швеції»). Отже, оскільки ідеологія ст.1 Першого протоколу фактично відображена як у Конституції, так і в Цивільному кодексі, національним судам варто враховувати такі правові позиції ЄСПЛ під час вирішення спорів про захист права власності, посилатися на висновки Європейського суду як на безпосереднє джерело права, а також переймати притаманні його рішенням ідеї справедливості й гуманності. За положенням ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Наведені висновки щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 (у справі № 802/1340/18-а, провадження №11-474апп19); від 19.05.2020 (у справі № 644/3116/18-ц, провадження № 14-45цс20), а також у постановах Касаційного цивільного суду Верховного Суду, зокрема, від 06.11.2020 у справі №524/10011/17, від 02.12.2020 у справі №127/31897/18, від 24.03.2021 у справі №337/5054/19. На думку суду, судом достовірно встановлено, що рішення реєстратора про реєстрацію права власності на нерухоме майно за відповідачем та вчинення реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і Реєстрі прав власності на нерухоме майно права власності за відповідачем є протиправними, а відтак останні належить скасувати з припиненням права власності відповідача. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, ні підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства гостини України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Відповідну правову позицію викладено у постановах КГС ВС: від 03.09.2020 у справі №914/1201/19, від 20.08.2020 у справі №916/2464/19, від 14.07.2020 у справі №910/8387/19, від 23.06.2020 у справі №906/516/19, від 23.06.2020 у справі №905/633/19, від 23.06.2020 у справі №922/2589/19 та ін. Разом з цим суд враховує, що державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав. Отже, підстав для задоволення вимог позивача в частині поновлення запису про право власності останньої на квартиру відсутні, оскільки відповідно до пункту 51 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1141 від 26 жовтня 2011 року, у Державному реєстрі прав під час внесення записів про скасування державної реєстрації прав за допомогою програмних засобів його ведення автоматично поновлюються записи про речові права, їх обтяження, що існували до проведення державної реєстрації прав, що скасована, у разі їх наявності в Державному реєстрі прав. Отже, під час розгляду даної цивільної справи знайшло своє підтвердження того, що перехід права власності на предмет іпотеки відбувся за відсутності правових підстав, що призвело до порушення прав позивача. З врахуванням викладеного, оскільки рішення реєстратора про реєстрацію права власності за відповідачем суперечить вимогам закону, таке рішення підлягає скасуванню із скасуванням державної реєстрації права власності відповідача на зазначене майно та припиненням вказаного права, а поновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності на квартиру [ADDRESS] , є наслідком скасування та припинення права власності за новим власником, у даному випадку АТ «Альфа-Банк», тому таке право автоматично має бути поновлено за позивачем [PERSON] . Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного суду враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: partial