Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-29 00:00:00

У лютому 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Кабінету Міністрів України про відшкодування матеріальної шкоди. В обґрунтування даної позовної заяви позивач зазначає, що виникнення даного спору відбулося внаслідок неприйняття Кабінетом Міністрів України нормативно-правового акту, яким визначено умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури. При цьому, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24.04.2019 у справі № 826/8546/18 бездіяльність Кабінету Міністрів України в частині неприйняття порядку та умов перерахунку пенсій працівникам прокуратури визнано протиправною та зобов`язано протягом 30 днів з дня набрання рішення законної сили вжити заходів та прийняти рішення про встановлення порядку та умов перерахунку пенсій працівниками прокуратури. Позивач вказує, що внаслідок протиправної бездіяльності відповідача він з 2015 року до січня 2020 року позбавлений свого права на отримання пенсії у належному, перерахованому розмірі, що є суттєвим погіршенням матеріального становища. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.05.2022 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. У судовому засіданні позивач вимоги позовної заяви підтримав, просив задовольнити посилаючись на викладені в ньому обставини. Представник відповідача у судовому засіданні проти вимог позовної заяви заперечував, вказуючи на його не обґрунтованість. У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає, що позивачем не надано доказу того, що йому завдано шкоду Кабінетом Міністрів України, оскільки, у відповідача відсутні повноваження про визначення порядку щодо пенсійного забезпечення прокурорів, а відтак його бездіяльність в даному випадку не може завдати шкоди. Заявляючи вимогу про стягнення з Уряду матеріальної шкоди, позивачем належним чином не обґрунтовано правові підстави такої вимоги, також не наведено наявності обов`язкових умов, за яких таке стягнення може відбуватись. Вважає, що позовна заява не містить обґрунтувань та доказів, які б свідчили про дійсне настання шкоди. Посилання позивача на практику Європейського Суду з прав людини у справах, де спірні правовідносини суттєво відмінні, є необґрунтованим та таким, що не може слугувати належним та допустимим доказом ані обставинам завдання моральної шкоди, ані розміру такої шкоди. Позивачем подано відповідь на відзив Кабінету Міністрів України, в якому зазначено, що оскільки відповідач у встановлений Законом № 1697-VII строк не затвердив умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури, а тому позивач був позбавлений можливості здійснити перерахунок отримуваної пенсії. Такі дії/бездіяльність Кабінету міністрів України свідчать про наявність як самої вини, так і умислу у діях відповідача, адже останньому було достеменно відомо, що без затвердження порядку та умов перерахунку пенсій працівники прокуратури будуть позбавлені можливості здійснити такий перерахунок. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] з листопада 2003 перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві, має статус ветерана військової служби та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України "Про прокуратуру" у розмірі 90% від встановленої заробітної плати. За правилами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.11.2020 у справі №640/20447/20 за позовом [PERSON] визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві в перерахунку [PERSON] пенсії за вислугою років з 01.01.2020 у зв`язку з підвищенням заробітної плати працівникам прокуратури та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві перерахувати [PERSON] пенсію за період з 01.01.2020 по 31.03.2020 на підставі довідки Офісу Генерального прокурора від 05.03.2020 № 21-359зп та здійснити її виплату з урахуванням раніше проведених виплат. Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до положення ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до положень ч. 1-2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Окрім того згідно з ч. 1 ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Статтею 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27.02.2014 № 794-VII визначено, що Уряд є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, здійснює визначені Конституцією та законами України повноваження, видає постанови і розпорядження в межах своєї компетенції, здійснює, поміж іншого, внутрішню політику держави, вживає заходи щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина, забезпечує проведення фінансової політики, політики у сфері соціального захисту, забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України (статті 113, 116 та 117 Конституції України). Відповідно до ч. 3 ст. 4 вказаного Закону, Кабінет Міністрів України відповідно до Конституції України та цього Закону затверджує Регламент Кабінету Міністрів України, який визначає порядок проведення засідань Кабінету Міністрів України, підготовки та прийняття рішень, інші процедурні питання його діяльності, а також визначає порядок розроблення, виконання та моніторингу виконання програмних документів Кабінету Міністрів України. Статтею 19 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» встановлено, що діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, вирішення питань державного управління у сфері економіки та фінансів, соціальної політики, праці та зайнятості, охорони здоров`я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища, екологічної безпеки, природокористування, правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, запобігання і протидії корупції, розв`язання інших завдань внутрішньої і зовнішньої політики, цивільного захисту, національної безпеки та обороноздатності. Статтею 20 окреслені основні повноваження Кабінету Міністрів України. Статтею 117 Конституції України, якій кореспондує стаття 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», передбачено, що Кабінет Міністрів України у межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання. Згідно з частиною другої указаної статті Закону акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України. Так, відповідно до ч. 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру», яка рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2019 визнано неконституційним, передбачалося, що умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 2-3 ст. 49 Закону України «Про Кабінет міністрів України» акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України. Акти Кабінету Міністрів Каїни з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України. Частина третя статті 4 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» визначає, що Кабінет Міністрів України відповідно до Конституції України та цього Закону затверджує Регламент Кабінету Міністрів України, який визначає порядок проведення засідань Кабінету Міністрів України, підготовки та прийняття рішень, процедурні питання його діяльності. Відповідно до ч. 2-3 ст. 50 Закону України «Про Кабінет міністрів України» проекти актів Кабінету Міністрів України готуються міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, державними колегіальними органами, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями. Проекти актів Кабінету Міністрів України вносяться на розгляд Кабінету Міністрів України міністерствами, центральними органами виконавчої влади (крім тих діяльність яких спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через відповідного члена Кабінету Міністрів України), державними колегіальними органами, місцевими державними адміністраціями. Одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004. Європейський суд з прав людини у рішенні «Великода проти України» від 03.06.2015 зазначив, що держава вправі зменшити соціальні виплати у зв`язку із фінансовими труднощами, з якими вона зіткнулася. Держава має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між соціальними правами та економічною політикою. Таким чином, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч. 1 ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення ч. 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч. 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII зі змінами, яким передбачено, що умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України; положення ч. 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII зі змінами, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Також рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2019 встановлено порядок виконання цього рішення, згідно з яким: - ч. 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII зі змінами не підлягає застосуванню з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення; - ч. 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII підлягає застосуванню в первинній редакції: «20. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорським працівникам на рівні умов та складових заробітної плати відповідних категорій працівників, які проходять службу в органах і установах прокуратури на момент виникнення права на перерахунок. Перерахунок призначених пенсій проводиться з першого числа місяця, наступного за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув право на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Пенсія працюючим пенсіонерам перераховується також у зв`язку з призначенням на вищу посаду, збільшенням вислуги років, присвоєнням почесного звання або наукового ступеня та збільшенням розміру складових його заробітної плати в порядку, передбаченому частинами другою, третьою та четвертою цієї статті, при звільненні з роботи або за кожні два відпрацьовані роки». Позивач обґрунтовує свою правову позицію тим, що Кабінетом Міністрів України було вчинено протиправну бездіяльність щодо не прийняття нормативно-правового акту, що визначав би умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівника прокуратури. Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 11.07.2019 у справі № 757/24365/18-ц сам по собі факт наявності судового рішення про визнання дій посадової особи органу державної влади неправомірними, за умови недоведення вищенаведених обставин, не є достатньою підставою для відшкодування моральної шкоди. Під час розгляду справи, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання моральної шкоди, понесених моральних страждань, не доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача. Суд не може прийняти доводи позивача з посиланнями на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 826/8546/18 від 24.04.201, з огляду на положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України, а саме у зв`язку із тим, що позивач не був стороною або іншим учасником вказаної справи. Конституційним Судом України визнано неконституційними норми ч. 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697 своїм рішенням від 13.12.2019 і установлено порядок виконання рішення, при умові визнання ч. 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697 зі змінами такою, що не відповідає Конституції України, тому підстави для розроблення нормативно-правового акту, що визначав би умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівника прокуратури Кабінету Міністрів України, як-то Порядок та умови перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури, відсутні. У ч. 1 ст.1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до ч. 2 цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. Судом враховується, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 10.10.2018 у справі № 640/3837/17 та від 29.08.2018 у справі № 686/16161/16-ц. Отже, у даному випадку необхідною умовою для притягнення відповідача до відповідальності у вигляді стягнення моральної шкоди є доведення позивачем перед судом факту протиправної поведінки відповідача, наявність самої моральної шкоди, її розмір та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Суд погоджується із доводами позивача про те, що рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.11.2018 у справі № 826/8546/18 встановлює протиправність бездіяльності Кабінету Міністрів України в частині неприйняття порядку та умов перерахунку пенсій працівникам прокуратури, як це передбачено ч. 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру». Поряд із цим, суду не доведено наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Як вбачається з матеріалів справи позивачем належних та допустимих доказів обставин, викладених у позові щодо протиправної бездіяльності відповідача суду не надано, факт завдання йому відповідачем моральної шкоди чи понесених моральних страждань, перед судом не доведено, не доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача, так само не доведено і розмір такого відшкодування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За положеннями ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, під час розгляду справи судом не встановлено порушення прав та законних інтересів позивача внаслідок допущеної, на його думку, бездіяльності зі сторони Кабінету Міністрів України, а, отже, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. На підставі викладено та

Outcome: dismissed