Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-24 00:00:00

У грудні 2020 року до суду звернулося ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» з позовом до [PERSON] про стягнення виплаченого страхового відшкодування у розмірі 256599,60 грн та коштів у повернення сплаченого судового збору у розмірі 3848,99 грн. Позивач зазначав, що постановою Крюківського районного суду м. Кременчука від 12 травня 2020 року відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП по факту вчинення ДТП, що мала місце 08 лютого 2020 року у м. Кременчук, по проспекту Свободи в районі буд. № 4-А, внаслідок якої були заподіяні механічні пошкодження автомобілю «Фольксваген», р.н. [NUMBER] належного та під керуванням страхувальника [PERSON] . Страхова компанія відповідно до договору добровільного страхування наземного транспорту виплатила [PERSON] страхове відшкодування завданої ДТП матеріальної шкоди в розмірі 256599,60 грн. Ухвалою судді Крюківського районного суду м. Кременчука від 15 лютого 2021 року матеріали позовної заяви були передані за підсудністю до Автозаводського районного суду м. Кременчука за ч. 1 ст. 27 ЦПК України. Ухвалою судді від 01 квітня 2021 року було відкрито провадження у справі, залучено учасників справи та призначено підготовче судове засідання з викликом сторін у справі. Ухвалою суду від 29 квітня 2021 року підготовче провадження було закрито, було призначено розгляд справи з викликом сторін. Ухвалою суду від 11 травня 2022 року булозЗалучено до участі у справі співвідповідачем ТОВ «Фірма Каміс». Ухвалою суду від 25 серпня 2022 року постановлено провести заочний розгляд справи. Представник позивача у судове засідання не прибув, просив розглянути справу за відсутності представника, щодо заочного розгляду справи не заперечував, про що було зазначено у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та представник відповідача ТОВ «Фірма Каміс».повторно не прибули у судове засідання, про час, дату та місце судового засідання відповідачі були повідомлені належним чином шляхом надання оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, а також засобами рекомендованого поштового зв`язку. При цьому відповідачі про причини неявки суд не повідомили та не подавали заяву про розгляд справи за їх відсутності, а також не подавали відзиви на позов, чим не виконали обов`язки згідно ч. 3 ст. 131, ст. 178 ЦПК України. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Постановою Крюківського районного суду м. Кременчука від 12 травня 2020 року у справі № 537/399/20 (провадження № 3/537/311/20) відповідача [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП. Постанова суду не оскаржувалась вказаним відповідачем та набрала законної сили. З цієї постанови вбачається, що 08 лютого 2020 року о 14 год. 05 хв. у м. Кременчуці по проспекту Свободи, 4-А, водій [PERSON] , керуючи автомобілем «Volkswagen Touran», р.н. [NUMBER] , не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем «Volkswagen Touareg», р.н. [NUMBER] належного та під керуванням [PERSON] , який зупинився попереду, внаслідок чого транспортний засіб здійснило механічне прискорення та здійснило зіткнення з авто попереду Opel Vektra, р.н. [NUMBER] під керуванням [PERSON] . При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З огляду на викладене та відповідно до положення ч. 6 ст. 82 ЦПК України, суд не піддає сумніву та повторному встановленню і доказуванню обставини, які були встановлені постановою суду від 12 травня 2020 року, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві, яка не оскаржувалась та набрала законної сили, щодо обставин, місця та часу події вчинення проступку відповідачем, якого визнано винним у вчиненні ДТП. Відповідач [PERSON] не подав до суду належні і допустимі докази щодо відсутності власної вини у вчиненні ДТП. Відповідно до Договору добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» від 10 грудня 2019 року за № 317108а9пп, укладеного між позивачем та [PERSON] , страхова компанія взяла на себе обов`язок здійснити страхове відшкодування у разі настання страхової події. Учасник договору [PERSON] повідомив страховика позивача про настання страхового випадку відносно застрахованого автомобіля «Volkswagen Touareg», р.н. [NUMBER] . Позивач склав 03 березня 2020 року страховий акт ARX2545937 та здійснив як страховик виплату [PERSON] страхового відшкодування завданої ДТП матеріальної шкоди в розмірі 256599,60 грн. Згідно ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. \~ \~ \~ \~Зі статті 27 Закону України «Про страхування» постає, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник має до особи, відповідальної за спричинені збитки. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Суд звертає увагу учасників справи на те, що відповідачами не були надані жодні достовірні і безспірні, належні і допустимі докази щодо факту перебування відповідача [PERSON] у трудових відносинах з ТОВ «Фірма Каміс» і виконання [PERSON] трудових обов`язоків саме на час ДТП. На підставі встановлених обставин, суд дійшов висновку, що позов, який не було спростовано відповідачем [PERSON] , підлягає частковому задоволенню з необхідністю стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача виплаченого страхового відшкодування у розмірі 256599,60 грн та коштів у повернення сплаченого судового збору у розмірі 3848,99 грн. При цьому необхідно відмовити позивачеві у задоволенні позову до ТОВ «Фірма\~Каміс» внаслідок\~недоведеності та\~безпідставності. Сторони у справі не заявляли про понесення ними інших судових витрат у справі.

Outcome: partial