Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-28 00:00:00

15 лютого 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову з урахуванням уточнених вимог позивач [PERSON] посилалася на те, що на підставі договору довічного утримання серії ВЕО № 934797, посвідченого 01червня 2007 року державним нотаріусом Новомосковського державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шевченко О.М. за р.№ 2-2478 на праві приватної власності їй належить житловий будинок [ADDRESS] . У спірному будинку зареєстровані відповідачі: тітка [PERSON] , [INFO] та двоюрідна сестра [PERSON] , [INFO] , які з 2018 року фактично не проживають в житловому приміщенні без поважних причин, будинком не користуються. Позивач вказує на те, що реєстрація відповідачів перешкоджає реалізації її прав як власника житла. В зв`язку з наведеним, посилаючись на вимоги ст. 317, 319, 383, 391, 405 ЦК України, [PERSON] просила суд: визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Ухвалою суду від 17 лютого 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення її недоліків, а саме долучити документ, що підтверджує сплату судового збору в сумі 32,40 грн. 19 лютого 2021 року на виконання даної ухвали позивач [PERSON] звернулася до суду з заявою, згідно якої усунула недоліки позову, долучивши квитанцію про сплату судового збору в сумі 32,40 грн. Ухвалою суду від 05 березня 2021 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 08 листопада 2021 року підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника позивача остання просила розглядати справу без її участі, позов підтримує у повному обсязі, просила суд задовольнити вимоги, у разі повторної неявки відповідачів не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , кожен окремо, в судове засідання не з`явилися, про місце, дату і час розгляду справи належним чином повідомлені, причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву до суду не подавали. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи наведене, судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані позивачем докази, приходить до наступного. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору довічного утримання серії ВЕО № 934797, посвідченого01 червня 2007 року державним нотаріусом Новомосковського державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шевченко О.М. за р.№ 2-2478 на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав № 28011299 від 16 листопада 2010 року (реєстраційний номер 18807476). Згідно переліку найменувань назв об`єктів м. Новомосковська (Додаток до розпорядження міського голови від 19.02.2016 року № 61-р), вулицю І. Кирпи було перейменовано на вулицю Медова. Встановлено, що у спірному будинку зареєстровані відповідачі: тітка позивача [PERSON] , [INFO] та двоюрідна сестра позивача [PERSON] , [INFO] , які з 2018 року фактично не проживають в житловому приміщенні без поважних причин, будинком не користуються, що підтверджується актом № б/н. від 14 січня 2021 року, складеним головою квартального комітету № 16 [PERSON] в присутності сусідів: [PERSON] , [PERSON] . Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Статтею 41 Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Як вбачається з частини 2 статті 48 Закону України «Про власність» власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Відповідно до частини 1статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, що передбачено ч. 1ст. 391 ЦК України. В розумінні зазначених норм законодавства, позивач має право на захист свого права власності. Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підстав статті 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. У відповідності до вимог статті 391 ЦК України, власник має права вимагати усунення перешкод його права, хоч вони і не поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Зі змісту вказаної статті, а також статті 64ЖК України, яка дає визначення поняття «член сім`ї» вбачається, що необхідною умовою існування права на користування житлом власника є спільне проживання членів сім`ї з власником житла та ведення спільного господарства. Статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їхні діти і батьки. За приписами частини 1статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зазначені обставини в їх системному зв`язку свідчать про те, що відповідачі [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] втратили право на користування житлом, оскільки з 2018 року, тобто більше одного року не проживають в спірному будинку [ADDRESS] , витрат по утриманню житла та сплати комунальних послуг не несуть, а тому суд дійшов висновку, що право власності позивача підлягає захисту у спосіб, що передбачений ст. 405, 391ЦК України, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Тобто спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», підзаконними нормативними актами, визначено позасудовий порядок вирішення і оформлення питань зняття з реєстрації місця проживання особи, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та інших органів державної влади. Таким чином, рішення суду про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання зазначених осіб, що відноситься до компетенції органів місцевого самоврядування. З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладено та

Outcome: approved