Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-29 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , та [PERSON] , в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в сумі 34\~859,57 гривень. В обґрунтування позову зазначив, що співвідповідачі є споживачами послуг, які Концерн «МТМ» надає у квартиру [ADDRESS] . Позивачем за вказаною адресою за період з 01.03.2016 до 31.01.2021 були надано послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води на загальну суму 34\~859,57 гривень. Також позивач просить стягнути в солідарному порядку з відповідачів на свою користь нарахування інфляційної втрати 6\~097,74 гривні та 3% річних в сумі 2\~583,18 гривень. Співвідповідачами за вказаний період нарахування плата за надані послуги взагалі не вносилося, а тому сума заборгованості за вказаний період становить 43\~540,49 гривень. Співвідповідачки подали відзив, в якому просили залишити позов без розгляду. Зазначили, що позовна заява не відповідає вимогам статті 175 ЦПК України, вважають, що це зроблено навмисно, адже, Ленінським районним судом м. Запоріжжя на теперішній час розглядається справа № 334/7469/14 до тих самих відповідачів, з тим самим предметом та з тих самих підстав. Також співвідповідачки зазначають, що між ними та позивачем не було укладено типового договору про надання послуг, також, позивачем не надано належних доказів про встановленні тарифи, за якими обраховувалася вартість наданих послуг. Також вважають, що на спірні правовідносини може вплинути рішення Конституційного Суду України у справі з розгляду Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2016 № 10. Крім цього, співвідповідачки вважають, що позивачем порушено строк звернення до суду, у зв`язку з чим просили застосувати позовну давність. Ухвалою від 05.01.2022 відкрите провадження у справі, справа призначена до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомлення (викликом) сторін. Також, цією ухвалою було відмовлено у відкритті провадження за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до [PERSON] про стягнення заборгованості за надання послуг з центрального опалення у зв`язку зі смертю співвідповідача. Ухвалою від 26.01.2022 заперечення співвідповідачок проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження залишена без задоволення. 30.08.2022 ухвалою, постановленою в судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати, суд відмовив у задоволенні клопотання співвідповідачок про зупинення провадження у справі до закінчення воєнного стану, оскільки відповідно до частини першої статті 251 та частини першої статті 252 ЦПК України введення на території України воєнного стану не є підставами для зупинення провадження у справі. Представник позивача в судове засідання не з`явився. В позовній заяві просив розглянути справу за його відсутності. Проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Співвідповідачки в судове засідання не з`явились. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Подали до суду заяву в якій просили зупинити розгляд справи та не призначати дати наступного засідання до закінчення воєнного стану в країні та місті Запоріжжі. Суд не визнає поважною причиною неявки співвідповідачок в судове засідання введення на території України воєнного стану, що мало наслідком їх виїзд за межі м. Запоріжжя, оскільки доказів виїзду співвідповідачок за межі м. Запоріжжя суду не подано, а сам по собі воєнний стан не створює перешкод для участі співвідповідачок в судовому засіданні, у тому числі і в режимі відеоконференції. Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши заяви по суті спору, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до витягів з реєстру територіальної громади м. Запоріжжя від 30.12.2021, співвідповідачки [PERSON] та [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] . Також, співвідповідачка [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з ДРРП від 10.03.2021 № 247540890. Згідно з Довідкою до розрахунку заборгованості за послугу з централізованого опалення та Розрахунку боргу особовий рахунок № [NUMBER] відкритий на [PERSON] як на особу, яка є споживачем послуг, які за адресою: [ADDRESS] , надає Концерн «МТМ». Опалювальна площа квартири становить 46,9 кв.м. [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до розрахунку боргу за послугу з централізованого опалення за особовим рахунком № [NUMBER] , на особовому рахунку обліковується заборгованість за період з 01.03.2016 до 31.01.2021 в сумі 34\~859,57 гривень. Згідно з частиною першою статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до частини першої статті 16 Закону України від 24.06.2004 № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 1875-IV), який діяв до 30.04.2019, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Відповідно до статті 19 Закону № 1875-IV відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України від 09.11.2017 № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 2189-VIII), який діє з 01.05.2019, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. У статті 1 Закону № 1875-IVзазначено, що для цілей цього закону власником є фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку, а споживачем - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Аналогічні норми містить стаття 1 Закону № 2189-VIII. Відповідно до пункту 22 статті 1 Закону України від 12.05.1991 № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII) споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; Згідно зі статтею 13 Закону № 1875-IV, статтею 5\~Закону №2189-VIII позивач надавав послуги, що за своїм функціональним призначенням є комунальними послугами, а саме - надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону № 1875-IV, пункту 5 частини другої статті 7 Закону № 2189-VIII споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. У статтях 19 та 25 Закону України від 02.06.2005 № 2633-IV «Про теплопостачання» (далі - Закон № 2633-IV) зазначено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості. Частиною четвертою статті 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд встановив, що на підставі вищевказаних норм права між сторонами встановились фактичні договірні відносини з приводу надання послуг з централізованого опалення на підставі відкритого особового рахунку № [NUMBER] , за яким проводились нарахування. Висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховний Суд України по справі № 6-59цс13 від 30.10.2013, відповідно до якої відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Враховуючи вищевказане, суд відхиляє аргументи співвідповідачок про те, що між сторонами не укладений договір з надання послуг, що вони вважають підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 541 ЦК України передбачено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Згідно з частиною третьою статті 9 Закону № 2189-VIII дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Свої зобов`язання з надання послуги з централізованого опалення позивач виконав належним чином, що не спростовано співвідповідачками, які, у свою чергу, порушили свої зобов`язання та своєчасно не вносили оплату за спожиту комунальну послугу. Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 1171 від 31.03.2015 (з відповідними змінами) Концерну «МТМ» був встановлений тариф з централізованого опалення для абонентів житлових будинків без будинкових та квартирних приладів обліку теплової енергії. В період з 01.03.2016 до 08.06.2016 вказаний тариф становив 14,53 гривень за 1 кв.м. за місяць протягом періоду надання послуги з централізованого опалення, з урахуванням податку на додану вартість. В період з 09.06.2016 до 29.12.2017 28,44 гривень. В період з 30.12.2017 до 20.08.2018 28,23 гривень. В період з 21.08.2018 до 09.12.2018 28,91 гривень. Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 1763 від 10.12.2018 Концерну «МТМ» був встановлений тариф з централізованого опалення для абонентів житлових будинків без будинкових та квартирних приладів обліку теплової енергії 34,56 гривні за 1 кв.м. за місяць протягом періоду надання послуги з централізованого опалення, з урахуванням податку на додану вартість. Перевіривши розрахунок позивача, врахувавши принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд встановив що станом на 31.01.2021 борг співвідповідачок перед позивачем становив 34\~859,87 гривень. Співвідповідачками заявлено про застосування позовної давності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, що передбачено статтею 256 ЦК України. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд встановив, що з даним позовом позивач звернувся до суду 29.12.2021, у зв`язку з чим позовна давність спливла за вимогами за період з 01.03.2016 до 28.12.2019. Проте, відповідно до пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Закон України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнений пунктом 12, набрав чинності 02.04.2020. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на території України був встановлений карантин. Дію карантину, встановленого зазначеною постановою, продовжено на всій території України згідно з постановами Кабінету Міністрів України № 392 від 20.05.2020, № 500 від 17.06.2020, № 641 від 22.07.2020, № 760 від 26.08.2020, № 956 від 13.10.2020, № 1236 від 09.12.2020. Станом на день ухвалення судом рішення карантин не скасований. Таким чином, станом на 29.12.2021 спливла позовна давність за вимогами за період з 01.03.2016 до 01.04.2017, а за вимогами з 02.04.2017 її строк продовжується на строк дії карантину. Згідно з розрахунком боргу заборгованість співвідповідачок перед Концерном «МТМ» за спожиту послугу за період з 02.04.2017 до 31.01.2021 складає 24\~844,99 гривень. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з розрахунками позивача, перевіреними судом, за період з 02.04.2017 до 31.01.2021, інфляційні втрати позивача складають 2\~442,29 гривні, три відсотки річних - 1\~364,86 гривні. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про те, що позов необхідно задовольнити частково та стягнути солідарно зі співвідповідачок на користь позивача заборгованість за послугу з централізованого опалення в сумі 24\~844,99 гривень, інфляційні втрати 2\~442,29 гривні та три відсотки річних - 1\~364,86 гривні, а всього в сумі 28\~652,14 гривні. Суд відхиляє аргументи співвідповідачок про те, що Ленінським районним судом м. Запоріжжя розглядається справа між тими ж сторонами, з тим же предметом та з тих же підстав, оскільки предметом позову у справі № 334/7469/14-ц, на яку вони посилаються, є стягнення заборгованості за період з 01.01.2009 до 29.02.2016, який не охоплюється цим позовом. Також відхиляється аргумент про вплив рішення Конституційного Суду України у справі за Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2016 № 10, оскільки на теперішній час рішення не ухвалене. Крім цього, відповідно до частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Отже, рішення Конституційного Суду України не може вплинути на спірні правовідносини. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто зі співвідповідачок на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1\~493,79 гривень (2\~270*(28\~652,14*100%:43\~540,49)) в рівних частках.

Outcome: partial