Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності та поділ спільно нажитого майна, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з [PERSON] вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 01 серпня 2013 року. Від сумісного шлюбу у них народилась донька [PERSON] , [INFO] , яка постійно мешкає з нею. Фактично з травня 2021 року вони з [PERSON] мешкають окремо. На підставі Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01 жовтня 2021 року шлюб між нею та [PERSON] було розірвано. Під час спільного проживання родиною нею та [PERSON] було придбано майно трикімнатна квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Квартира ними була придбана за сімейні кошти та оформлена Договором купівлі- продажу від 05 вересня 2019 року, посвідченим приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Панченко А.В.. Квартира ними була придбана за 202\~100 грн та в Договорі зазначено покупцем [PERSON] , а її зазначено, як дружина покупця. Зазначене майно знаходиться в користуванні [PERSON] , добровільно останній відмовляється вирішити питання про розділ майна та вона з донькою позбавлені можливості отримати зазначену квартиру в користування, в зв`язку з чим, вона змушена звернутися до суду із позовом про визнання зазначеного майна спільно нажитим та про його поділ. Просить суд визнати спільно нажитим під час шлюбу нею [PERSON] та [PERSON] майном трикімнатну квартиру, яка розташована за адресою [ADDRESS] . Розділити спільно нажите нею та відповідачем майно, визнавши за нею Ѕ частку трикімнатної квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Судові витрати покласти на відповідача. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Овчаренко О.О. в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання. Надали до суду Заяву, в якій просять суд розглянути справу без їх участі та задовольнити позовні вимоги [PERSON] . Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання. У відповідності до ч. 7 ст. 128 ЦПК України «У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач повідомлений у встановленому порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 280 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Відповідач [PERSON] своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явився, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності та поділ спільно нажитого майна підлягають задоволенню з огляду на їх законність на обґрунтованість. Згідно з вимогами\~ст. 55 Конституції України\~права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. У відповідності до п. п. 10,11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»\~«Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (\~ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов`язків, передбачений пунктом 1\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 12 ЦПК України\~передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1\~ст.\~13\~ЦК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.\~ Суд на підставі ст. ст.\~12,\~13,\~43,\~81 ЦПК України\~розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до СК України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї ( частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). Главою 8 СК України регулюється право спільної сумісної власності подружжя. Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК та ЦК України. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , з 01 серпня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від сумісного шлюбу у них народилась донька [PERSON] , [INFO] , яка постійно мешкає з нею. Фактично з травня 2021 року вони з [PERSON] мешкають окремо. На підставі Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01 жовтня 2021 року шлюб між нею та [PERSON] було розірвано. Вказані обставини підтверджені Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01 жовтня 2021 року по справі № 243/7020/21 ( провадження № 2/243/2177/2021). Стаття 63 Сімейного кодексу України, розвиваючи закріплений в Конституції України базовий принцип сімейних відносин рівність прав подружжя, передбачає рівні права чоловіка та жінки на володіння і розпорядження майном, належним їм на праві спільної сумісної власності. Верховний суд роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини час придбання майна, кошти, за які таке майно було придбано ( джерело придбання), мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі статті 60 Сімейного Кодексу України. В судовому засіданні також встановлено, що на підставі Договору купівлі - продажу від 05 вересня 2019 року, посвідченого Приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Панченко А.В., укладеного між [PERSON] , [PERSON] представники продавця, які діяли від імені та в інтересах [PERSON] , як продавцями та [PERSON] , як покупцем придбано трикімнатну квартиру [ADDRESS] за 202\~100 грн. У вказаному Договорі купівлі- продажу позивач [PERSON] зазначена, як дружина покупця. 05 вересня 2019 року до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно був внесений запис про реєстрацію за [PERSON] права власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Вказані обставини підтверджуються Договором купівлі продажу нерухомого майна від 05 вересня 2019 року, а також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 179974074. Відповідно до\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним з подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.( Зазначена правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17). Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 23 Постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання». Заявлена [PERSON] до розподілу трикімнатна квартира [ADDRESS] право власності на яку зареєстровано на [PERSON] як спільно нажите майно, та підстави набуття нерухомого майна підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, а саме: Договором купівлі - продажу від 05 вересня 2019 року, посвідченим приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Панченко А.В., в якому [PERSON] зазначено, як дружину покупця, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 179974074 від 05 вересня 2019 року. Відповідно до роз`яснень, які містяться у пунктах 19,22,23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що саме по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Представлені у справі докази свідчать, що період набуття права власності на нерухоме майно трикімнатну квартиру [ADDRESS] право власності на яку зареєстровано на [PERSON] , що стало предметом розгляду в суді, співпадає з періодом перебування сторін в зареєстрованому шлюбі. Зазначений факт сторонами також не оспорюється. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 ( провадження 14-325цс18). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказані обставини підтверджені Договором купівлі продажу вказаної квартири від 05 вересня 2019 року, в якому позивач [PERSON] вказана, як дружина покупця квартири. Норма частини 3 статті 61 СК України кореспондує частині 4 статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідачем [PERSON] не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів, які б спростовували презумпцію належності нерухомого майна трикімнатної квартири [ADDRESS] право власності на яку зареєстровано на [PERSON] до їх спільного з [PERSON] , як подружжя майна, або його частка у придбанні даного майна є більшою. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі\~статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. [PERSON] не надано у передбачений законом спосіб належних та допустимих доказів, які б спростовували вищевикладені висновки суду і на їх наявність він не посилається, не спростував презумпцію спільності майна подружжя. Таким чином, встановивши обставини справи, виходячи із наведених вимог закону, засад рівності часток подружжя у їхньому спільному майні, суд приходить до обгрунтованого висновку, що трикімнатна квартира [ADDRESS] право власності на яку зареєстровано за [PERSON] спільна сумісна власність [PERSON] та [PERSON] . У судовому засіданні встановлено, що спірне нерухоме майно, а саме: трикімнатна квартира [ADDRESS] право власності на яку зареєстровано на [PERSON] придбано в період зареєстрованого шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , належність вказаного майна до особистої приватної власності\~ [PERSON] та [PERSON] не доведено, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, за якою частки подружжя є рівними, не спростована. [PERSON] є співвласником нерухомого майна, а саме : трикімнатної квартири [ADDRESS] право власності на яку зареєстровано на [PERSON] , оскільки з урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, недоведення факту придбання цього майна за особисті кошти одного з подружжя, суд вважає, що нерухоме майно перебувало у спільній сумісній власності колишнього подружжя, то у суду є всі підстави для визнання вказаного нерухомого майна загальною, спільною власністю подружжя та таким, що підлягає поділу. Крім того, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. ( Постанова Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2021 року Справа № 161/14048/19, Провадження № 61-13103св20). Оскільки в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є співвласником нерухомого майна, а саме : трикімнатної квартири [ADDRESS] право власності на яку зареєстровано на [PERSON] , суд приходить до висновку, що слід проізвести розділ спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] , визнавши за [PERSON] право власності на Ѕ частину спільного сумісного майна подружжя трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину спільного сумісного майна подружжя - трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Згідно із частиною 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 137 ЦПК). При цьому суд зобов`язаний врахувати: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч. 3 ст. 141 ЦПК). На підтвердження наданих юридичних послуг Самохвалова Ю.А. надала Договір № б/н про надання юридичних ( адвокатських) послуг від 20 січня 2022 року, укладений між [PERSON] та адвокатом Овчаренко О.О., Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 4137, видане на підставі рішення Донецької обласної кваліфікаційно дисциплінарної комісії адвокатури №49 від 30 листопада 2011 року, Ордер серія ДН № 161910 від 25 січня 2022 року, Акт здійснення розрахунку за надані юридичні ( адвокатські) послуги за Договором про надання юридичних ( адвокатських послуг) від 24 січня 2022 року, відповідно до якого вартість правової (правничої) допомоги становить 2000,00 грн., Акт надання юридичних ( адвокатських) послуг від 25 січня 2022 року. Оскільки суд\~дійшов висновку\~про задоволення\~даних позовних\~вимог,\~тому з\~відповідача слід стягнути на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Відповідно до п/п 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» з позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем, справляється судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Згідно\~статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02 грудня 2021 року № 1928-IХ, \~розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи на 01 січня 2022 року складає 2481,00 грн. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 1010,50 грн. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача про визнання права спільної сумісної власності та поділ спільно нажитого майна. Отже з цих задоволених вимог підлягає сплаті судовий збір у сумі 1010,50 грн., який підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача і тому з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати по сплаті ним судового збору, у розмірі 1010,50 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved