Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-11 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулась до суду з позовом до Першої київської державної нотаріальної контори (далі - відповідач), в якому просить звільнити з-під арешту квартиру за адресою: [ADDRESS] , який зареєстрований Першою київською державною нотаріальною конторою 09.11.2004 року, реєстраційний номер обтяження № 1452078, на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 17.02.2002 року шляхом вилучення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна реєстрового запису про обтяження. В обґрунтування позову позивач зазначає, що вона є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності зареєстровано на підставі довідки ЖБК «Інженерний» від 15.06.1993 року № 91 у Київському міському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 362/30417 від 24.06.1993 року. У листопаді 2021 року позивач звернулась до приватного нотаріуса для оформлення договору дарування вказаної квартири, проте нотаріус повідомив їй про неможливість оформлення договору у зв`язку на накладеним арештом на зазначену квартиру. Накладення арешту підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка від 19.11.2021 року № 285805139). Арешт накладено на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 17.02.2002 року у справі № 2-1688/02, проте всі матеріали цієї справи знищено. Учасником вказаної справи позивач не була, що можливо свідчить про допущену описку в зазначеній справі. Судом не було вирішено питання про скасування заходів забезпечення позову та зняття арешту з належної позивачу квартири. Посилаючись на те, що арешт належної позивачу квартири порушує її права власника цього нерухомого майна та обмежує її у праві розпорядження цим майном, на підставі ст.ст. 316, 317, 319, 321, 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), позивач звернулась до суду з указаним позовом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.01.2022 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у цивільній справі за позовом [PERSON] до Першої київської державної нотаріальної контори про зняття арешту з майна та призначено судове засідання на 28.03.2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.03.2022 року відкладено розгляд справи на 29.07.2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.07.2022 року відкладено розгляд справи на 12.08.2022 року. Позивач у судове засідання не з`явилась; про день, час, місце розгляду справи повідомлена належним чином; представник позивача подав до суду клопотання, у якому просив розглядати справу без участі позивача та її представника, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити, проти ухвалення судом заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав; про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно ч. 8 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Статтею 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на вказане, суд визнав за можливе проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача та ухвалити у справі заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації від 24.06.1993 року за реєстровим № 362/30417. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка від 19.11.2021 року № 285805139) на квартиру за адресою: [ADDRESS] накладено арешт на підставі ухвали б/н Печерського районного суду м. Києва від 17.04.2002 року, зареєстрований Першою київською державною нотаріальною конторою 09.11.2004 року, реєстраційний номер обтяження № 1452078. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.04.2002 року у справі № 2-1688/02 з метою забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про повернення боргу накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15.11.2002 року у справі № 2-1688/02 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договором позики задоволено. Стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача суму боргу за договором позики в розмірі 37 338 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст. 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у ст. 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в ч. 1 ст. 321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована ст. 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами цивільного процесуального закону шляхом накладення арешту з метою забезпечення позову. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками, при цьому цивільним процесуальним законом визначено порядок скасування заходів забезпечення позову, у тому числі, скасування арешту майна. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати усунення будь-яких порушень права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. З матеріалів справи вбачається, що 15.11.2002 року у справі № 2-1688/02 Печерський районний суд м. Києва ухвалив рішенням про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, однак питання скасування ухвали Печерського районного суду м. Києва від 17.04.2002 року про забезпечення позову у цій справі вирішено не було. При цьому [PERSON] не була учасником даної справи. З огляду на зазначене, суд вважає, що права позивача як власника спірного майна порушені, оскільки накладений та не скасований у вказаній цивільній справі арешт нерухомого майна позбавляє позивача права користування та розпорядження належним їй на праві власності майном. Як наслідок, у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна досі міститься запис про існування арешту на спірну квартиру, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка від 19.11.2021 року № 285805139). Водночас існування арешту на майно позивача порушує її конституційне право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю (ст. 41 Конституції України). Окрім того, згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Зміст цієї статті полягає, серед іншого, в тому, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності. З огляду на зазначене, суд вважає, що наявність чинного арешту належного позивачу майна, накладеного багато років тому та не скасованого на час розгляду цієї справи порушує законні права та інтереси позивача. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно з визначеннями, наведеними у п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 2 цього Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації прав підлягають, зокрема, заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження. При цьому, необхідно зазначити, що обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Обтяження речових прав на нерухоме майно, що виникли до 01.01.2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. З цього слідує, що обтяження, які підлягають державній реєстрації, вважаються припиненими з моменту державної реєстрації їх припинення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Законом до обтяжень віднесені: заборона відчуження, арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, а також інші обтяження. Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі: 1) рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; 2) рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; 3) визначеного законодавством документа, на якому нотаріусом вчинено напис про накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна; 4) рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об`єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду; 5) договору, укладеного в порядку, визначеному законом, яким встановлюється обтяження речових прав на нерухоме майно, чи його дубліката; 6) закону, яким встановлено заборону користування та/або розпорядження нерухомим майном; 7) інших актів органів державної влади та посадових осіб згідно із законом. Отже, припиняються обтяження на підставі відповідних документів, які свідчать про припинення причини/обставини/підстави існування обтяження. Відповідно, документом, що є підставою для державної реєстрації припинення обтяження нерухомого майна може бути рішення суду, що набрало законної сили, про припинення такого обтяження. Відтак, встановлені судом обставини справи та становище, в якому опинилась позивач у зв`язку з існуванням чинного арешту належного їй нерухомого майна, накладеного під час розгляду цивільної справи, який завершено, а матеріали справи знищено, дають підстави для висновку, що належним та найбільш ефективним способом захисту порушених прав та інтересів позивача у цьому випадку є прийняття судом рішення про скасування арешту на належне їй майно - квартиру, накладеного на виконання ухвали суду про забезпечення позову, з наступним поданням такого рішення відповідному суб`єкту державної реєстрації для здійснення державної реєстрації припинення обтяження нерухомого майна позивача в порядку, визначеному чинним законодавством у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог. Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем понесені в якості судових витрат витрати зі сплати судового збору в розмірі 908 грн. 00 коп. за подання позову до суду, що підтверджується квитанцією № 0.0.2397780589.1 від 28.12.2021 року. Оскільки, суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 908 грн. 00 коп. у відшкодування судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved