Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-02 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, відповідно до якого просить визнати недійсним кредитний договір № МФ-0651800000774 від 19.07.2018, укладений між нею та товариством з обмеженою відповідальністю «Бі Ел Джи Мікрофінанс» (далі Товариство; ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс»). Позовна заява мотивована тим, що 19.07.2018 між нею та відповідачем укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач надав їй кредит в розмірі 20 000 гривень строком на 7 днів з 19 по 26 липня 2018 року. Плата за користування кредитом встановлюється у вигляді фіксованої ставки в розмірі 0,8 % за кожний день строку користування кредитом, що дорівнює 292 % річних. Відповідно до п. 1.6 кредитного договору, ставка зазначена в п. 1.5 Договору, застосовується в разі відсутності прострочення виконання позичальником зобов`язань по сплатам за цим договором. При прострочені сплати за кредит у строк, визначений пунктом 1.3 Договору, а саме починаючи з 8 по 21 день користування кредитом, ставка, зазначена в п. 1.5 цього договору не застосовується, а в якості додаткового забезпечення належного виконання зобов`язань позичальником до моменту погашення простроченої заборгованості встановлюється підвищена процентна ставка в розмірі 1,00 % за кожен день строку користування кредитом, що дорівнює 365,00% річних. Відповідно до п. 1.7 Договору за період прострочення з 22 по 37 день користування кредитом плата за користування кредитом встановлюється в розмірі 4,5 % процентів за кожен день строку користування кредитом, що дорівнює 1 642,5 % річних. Згідно з п. 1.9 кредитного договору сукупна вартість кредиту у строк, визначений п. 1.3 складає 2120 грн, що дорівнює 552,71 % річних і включає процентну ставку за цей період користування кредитом, визначену п.1.5 та комісію за супровід кредиту, визначену п. 1.8 Договору. Позивач вважає, що при укладенні спірного договору порушено норми статей Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Закону України «Про захист персональних даних», у зв`язку з чим, ним у досудовому порядку неодноразово направлялися листи про припинення порушень з боку відповідача, проте, такі вимоги були залишені без задоволення. Порушення своїх споживчих прав позивач вбачає у наступному. Так, перед укладенням договору про надання кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про обставини, зазначені у частині другій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 вказаного Закону. Відповідно до пункту 6.3 кредитного договору, позивач начебто підтвердила, що інформація, зазначена у ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та в ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про електронну комерцію» отримана нею від кредитора до підписання цього договору. Проте фактично відповідач не ознайомлював її з умовами кредитування та вона ніде не про це не ставила свій підпис. Відповідач скориставшись її необізнаністю, навмисно не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України, які визначені та встановлені Законом, що є істотними і необхідними для даного виду договорів. Зокрема відповідач не надав їй повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. Недотримання та невиконання відповідачем імперативних вимог Закону, встановлених частиною другою статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» є підставою згідно зі статтею 215 ЦК України для визнання даного кредитного договору недійсним, в зв`язку з недотриманням відповідачем норм законодавства, щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладення. Відсутність у кредитному договорі умови про припинення дії договору, про відповідальність відповідача, на переконання позивача, є також підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України. Стверджувала, що відповідачем порушено вимоги ст.8 Закону України «Про захист персональних даних», оскільки її нібито повідомлено про включення її персональних даних до бази персональних даних щодо клієнтів та укладених з ними договорів, володільцем яких є кредитор, мету збору персональних даних та про її права. Проте таке посилання не відповідає дійсності. Відсутність у кредитному договорі її права відізвати згоду на обробку персональних даних є порушенням вимог зазначеного вище закону та підставою для визнання п.6.4 кредитного договору щодо обробки персональних даних недійсним. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15.07.2021 відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15.09.2021 у задоволенні заяви представника ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс» про залишення позову без розгляду відмовлено. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15.09.2021 залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Капітал» (далі - ТОВ «ФК «Кредит Капітал»). Згідно вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. У відзиві на позовну заяву ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс» просило у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що на вимоги позивача не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів» щодо звільнення від сплати судового збору, оскільки ч.1 ст. 11 цього закону застосовується до відносин споживчого кредитування в частині, що не суперечать Закону «Про споживче кредитування». Разом з тим, дія Закону «Про споживче кредитування» не поширюється на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця та кредитні договору, що укладаються на строк до одного місяця. Оскільки кредитний договір з позивачкою укладений строком на 7 днів, то на ці правовідносини не поширюються норми Закону, що встановлюють правила щодо укладання договору про споживче кредитування та його умови. ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс» також зазначило, що не є належним відповідачем у справі, оскільки права кредитора передані ТОВ «ФК «Кредит Капітал» за договором факторингу від 13.12.2018. З огляду на такий факт відповідач, посилаючись на правовий висновок Великої палати, викладений у постановах від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц, від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц, від 30.01.2019 у справі № 552/6381/17, зазначив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідач вважає, що дотримався встановлених законом вимог доведення інформації до клієнта, зокрема: відомості про фінансові показники діяльності фінансової установи та її економічний стан, які підлягають обов`язковому оприлюдненню, розміщенні на офіційному сайті; перелік керівників фінансової установи та її відокремлених підрозділів розміщенні на офіційному сайті відповідача та містяться і відкритому доступі у Державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; перелік послуг, що надаються фінансовою установою, розміщенні на офіційному сайті та у куточку споживача у кожному з відокремлених підрозділів; ціну/тарифи фінансових послуг визначено у кредитному договорі; інша інформація з питань надання фінансових послуг та інформація, право на отримання якої закріплено в законах України, розміщена у куточку споживача у кожному з відокремлених підрозділів; правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги визначено у Кредитному договорі; механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги, розміщений на офіційному сайті відповідача та у куточку споживача; реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів, розміщені у куточку споживача; на офіційному сайті та у куточку споживача розміщенні типові (примірні) кредитні договори. Інші порушення, зазначені позивачем також, на переконання відповідача, не є підставами для визнання договору недійсним. Інших заяв по суті справи не надійшло. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, крім договорів, цивільні права та обов`язки виникають також з актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що 19.07.2018 між ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс» (кредитором) та [PERSON] (позичальником) укладено кредитний договір № МФ-0651800000774 (далі за текстом - кредитний договір), відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику кредитні кошти у сумі 20 000 грн строком на 7 днів з 19.07.2018 по 26.07.2018 (пункт 1.3). Відповідно до пункту 1.4 кредитного договору терміном повернення кредиту є 26.07.2018. Позивач отримала кредит на вказану суму, що нею не заперечується. Згідно з пунктом 1.5 кредитного договору, плата за користування кредитом встановлюється у вигляді фіксованої процентної ставки в розмірі 0,8%, які сплачуються позичальником за кожний день строку користування кредитом, зазначений в пункті 1.3 договору, що дорівнює 292% річних. Відповідно до пункту 1.6 кредитного договору ставка, зазначена в пункті 1.5 цього договору, застосовується в разі відсутності прострочення виконання позичальником зобов`язань по сплатам за цим договором. При простроченні сплати за кредит у строк, визначений пунктом 1.3 договору, а саме починаючи з 8 по 21 день користування кредитом, ставка, зазначена в пункті 1.5 цього договору, не застосовується, а в якості додаткового забезпечення належного виконання зобов`язань позичальником до моменту погашення простроченої заборгованості встановлюється підвищена процентна ставка в розмірі: 1% в день за кожен день строку користування кредитом, що дорівнює 365% річних. Відповідно до пункту 1.7 кредитного договору за період прострочення з 22 по 37 день користування кредитом плата за користування кредитом встановлюється у розмірі 4,5% за кожен день користування кредитом, що дорівнює 1 642,5% річних. У пункті 1.8 кредитного договору вказано, що в момент повернення кредиту позичальник сплачує комісію за супровід кредиту в розмірі 5% від суми кредиту (1 000,00 грн.). Згідно з пунктом 1.9. сукупна вартість кредиту у строк, визначений пунктом 1.3. кредитного договору, становить 2120 грн., що становить 552,71% річних і включає процентну ставку за цей період користування кредитом, визначену пунктом 1.5., та комісію за супровід кредиту, визначену пунктом 1.8. кредитного договору. Отже за умовами договору відповідач зобов`язується на умовах визначених Договором, на строк визначений п 1.3 Договору надати позивачу грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній у п. 1.2. Договору, а позивач зобов`язується повернути відповідачу у встановлений п. 1.4 термін та сплатити проценти за використання кредиту та виконати інші зобовязання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені цим Договором (п. 1.1, п. 1.3 кредитного договору), дата повернення кредиту була визначена сторонами 26 липня 2018 року (п. 1.4), пунктом 2.1. кредитного договору визначено порядок надання кредиту, пунктами 2.2, 2.2.1 та п. 2.2.2 кредитного договору визначена процентна ставка за користування кредитом та порядок її сплати, п. 2.3 кредитного договору визначено порядок сплати кредиту, пунктом 4.1 та 4.2 кредитного договору - встановлена відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе згідно умов договору зобов`язань. Пункт 5.3 договору встановлює, що договір набирає чинності з моменту його укладення та видачі кредиту. Строк дії договору встановлюється до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором. Відповідно до п. 3.3.2 договору, обов`язком позичальника є повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі, передбачені договором, в чому і полягає основний зміст зобов`язання за договором. У випадку виконання цього обов`язку договір вважається припиненим. Також відповідно до п 5.9 Договору він може бути достроково розірваний на підставі взаємної згоди сторін, а також відповідачем в порядку п. 3.4.3 договору, а саме, достроково повернутою сумою кредиту. Згідно з п. 6.9 позичальник підтвердив отримання від кредитора усієї інформації щодо умов Договору шляхом власноручного підпису на Договорі. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Таким чином у разі, коли воля суб`єкта правочину формувалася не вільно і (або) не відповідала його волевиявленню правочин визнається недійсним. Згідно із статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. За приписами статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України). Таким чином, відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба у з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року). У рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Відповідно до статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Згідно статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Зокрема, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Як убачається з оспорюваного кредитного договору, при його укладанні сторони погодили всі його істотні умови, як то: предмет договору, строк кредитування, плата за кредит, умови його забезпечення, права та обов`язки сторін, їх відповідальність, порядок погашення кредиту та відсотків, що є визначенням сукупної вартості кредиту. Разом з тим, суд вважає, що п. 1.8 оспорюваного кредитного договору щодо обов`язку позичальника в момент повернення кредиту сплатити комісію за супровід кредиту в розмірі 5 % від суми кредиту, не відповідає вимогам чинного законодавства, яке регулює правовідносини, що виникли між сторонами, виходячи з наступного. Згідно з частиною третьою статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту, щодо сплати споживачем пені за прострочення повернення кредиту. Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Своїм підґрунтям встановлення презумпції правомірності правочину має визначальні засади цивільного права як свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодавства ( ст. З Цивільного кодексу України). Згідно з цими засадами припускається, що особа може, реалізуючи своє право свободи договору (а точніше - право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність тих чи інших дій у акті цивільного законодавства: достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказується, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Верховний Суд у постанові від 27.12.2018 в справі№ 695/3474/17 зазначив, що банк, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не вказав, за які саме послуги, що надаються позивачеві, сплачується комісія. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію фактично за обслуговування кредиту банком, що є незаконним, не відповідає вимогам справедливості і суперечить положенням частини першої ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів». Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2019 року у справі № 370/140/19-ц (провадження № 61-14363св19). Зважаючи на вказані правові позиції, суд приходить до висновку про визнання недійсним п. 1.8 оспорюваного кредитного договору. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Так, враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову в частині визнання недійсним п. 1.8 спірного кредитного договору. Разом з тим, суд не убачає підстав для визнання спірного кредитного договору повністю недійсним, оскільки умови кредитного договору, укладеного позивачем з банком містять несправедливі умови, будь-яких доказів того, що при підписанні даного договору та його умов його воля формувалась не вільно або не відповідала його волевиявленню, позивач не надала та на наявність таких не вказала. Не встановлено і будь-яких обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, оскільки як вже зазначалось вище сторонами погоджено усі істотні умови при укладанні правочину. За вказаних обставин суд вважає, що укладаючи вищезазначений правочин, сторони діяли вільно у виборі контрагента та визначенні умов цього правочину відповідно до вимог чинного законодавства. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: partial