Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить припинити право користування будинком шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що він зі своєю дружиною разом вже не проживають, а тому як власник будинку позивач бажає зняти відповідача з реєстрації місця проживання. Ухвалою судді Баришівського районного суду Київської області Коваленка К.В. від 18.02.2021 відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 14.04.2021 до суду надійшла відповідь від відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про підтвердження місця реєстрації відповідача за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з тимчасовим відстороненням судді [PERSON] від здійснення правосуддя (повідомлення Вищої ради правосуддя від 12.05.2021), на підставі розпорядження керівника апарату Баришівського районного суду Київської області № 964 від 16.08.2021 проведено повторний автоматизований розподіл судових справ і дану справу розподілено судді Червонопиському В.С. Ухвалою суду від 14.12.2021 справу прийнято до провадження судді Червонописького В.С. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 19.05.2022 від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. 19.05.2022 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 08.08.2022. В судове засідання сторони не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином шляхом публікації оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Судом встановлено, що 04.02.1997 між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб виданим повторно 02.022021 (а.с. 13). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.08.2009, позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 19). Згідно довідки №43 від 01.03.2021 виданої виконавчим комітетом Баришівської селищної ради Київської області в будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 22). Згідно Акту №3 обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства з метою підтвердження фактичного місця проживання осіб від 01.03.2021, відповідач по справі фактично не проживає у будинку з листопада 2019 року (а.с. 21). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Враховуючи фактичні обставини справи, суд повинен встановити відповідність визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням критеріям, що викладені в п.2 ст.8 Конвенції. За порівняльним аналізом ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. 150, 156 у поєднанні зі ст. 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру, тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не були і не є членами його сім`ї. Згідно зі ст. 405 ЦК член сім`ї (в тому числі колишній член сім`ї) власника будинку втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тобто, в даному випадку втручання у право відповідача здійснюється згідно з законом. Позивач, обґрунтовуючи позовну заяву, вказала, що вимоги мотивовані усуненням перешкод у реалізації нею права користування та розпоряджання належного їй нерухомим майном, тобто - метою втручання останнього є захист інтересів власника, що підпадає під виняток передбачений п. 2 ст. 8 Конвенції. Аналізуючи баланс інтересів між власником майна та відповідачем по справі, суд враховує, що позивачеві належить спірна квартира на праві приватної власності. Виходячи зі змісту частини першої статті 317 ЦК України, проживання у будинку, що є об`єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об`єктом власності. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно приписів ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки вони містять у собі інформацію щодо предмета доказування, логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, таким що втратив право на користування житловим приміщенням. Суд звертає увагу і на той факт, що тривалість відсутності відповідача в належній позивачеві квартирі, об`єктивно свідчить про зміну його місця проживання, а тому визнання за ним втрати права на користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника спірного житла - позивача по справі. Вказані обставини свідчать, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві», а відтак - позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved