Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-02 00:00:00

25 серпня 2021 року Акціонерне товариство"Універсал Банк" звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за невиконання грошового зобов`язання. Ухвалою суду від 27 серпня 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків заяви. 07 вересня 2021 року АТ "Універсал Банк" звернулося до суду з позовною заявою в новій редакції, згідно якої усунуло недоліки первісної заяви. На обґрунтування позову АТ "Універсал Банк" посилалося на те, що 17 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» (правонаступником якого є позивач АТ "Універсал Банк") і відповідачем [PERSON] укладений кредитний договір № 34/08В-R511, відповідно до умов якого Банк надав відповідачу кредит в сумі 170 000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення до 17 квітня 2028 року, а відповідач в свою чергу, зобов`язався повернути суму кредиту, сплатити відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 12,5% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Зі своєї сторони, Банк виконав всі умови підписаного договору, надав [PERSON] кредит у зазначеному вище розмірі, однак, відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань, своєчасно не сплачував кредит та відсотки за користування кредитом, в результаті чого станом на 01 листопада 2012 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 1 366 678,23 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 1 263 383,01 грн. (яка станом на 01.11.2012 року по курсу НБУ складає 158 061,18 доларів США), заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом у розмірі 97 221,50 грн. (яка станом на 01.11.2012 року по курсу НБУ складає 12 163,33 доларів США), пені за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 3 354,26 грн., 3% відсотків річних від простроченої суми кредиту в розмірі 2 719,46 грн. Згідно рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2013 року у справі № 0427/9482/12, яке набрало законної сили 24 червня 2013 року, позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк» задоволені в повному обсязі, з [PERSON] на користь ПАТ «ВТБ Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором № 34/08В-R511 від 17 квітня 2008\~\~року в розмірі 1 366 678,23 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 1 263 383,01 грн. (яка станом на 01.11.2012 року по курсу НБУ складає 158 061,18 доларів США), заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом у розмірі 97 221,50 грн. (яка станом на 01.11.2012 року по курсу НБУ складає 12 163,33 доларів США), пені за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 3 354,26 грн., 3% відсотків річних від простроченої суми кредиту в розмірі 2 719,46 грн., а також судовий збір в сумі 3 219,00 грн. 21 жовтня 2020 року між Акціонерним товариством «ВТБ Банк» від імені якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію AT «ВТБ Банк» Стрюкової 1.О. та Акціонерним товариством «Універсал Банк» в особі Голови Правління Старомінської І.О. укладено договір № 75-РБ про відступлення права вимоги, який посвідчений приватним нотаріусом Київського MHO Прокопенко Л.В. та за реєстровий в реєстрі за № 1223. За умовами даного договору про відступлення права вимоги AT «ВТБ Банк» відступило AT «Універсал Банк», a AT «Універсал Банк», як новий кредитор набуло право вимоги AT «ВТБ Банк» до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів, зазначених у Додатку № 1, Додатку №2, Додатку №3 до цього Договору, надалі за текстом - боржники, включаючи право вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами (договорами про надання послуг) та/або договорами поруки та/або договорами іпотеки (іпотечними договорами) та/або договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку № 1, Додатку №2, Додатку № 3 до цього Договору. В Додатку №1 до договору про відступлення права вимоги від ступлено право вимоги за вищевказаним кредитним договором з урахуванням всіх змін, доповнень і додатків. Таким чином, AT «Універсал Банк», набувши право вимоги до відповідача за кредитним договором 34/08В-R511 від 17 квітня 2008\~\~року, став новим кредитором у зобов`язанні. Оскільки, відповідно до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2013 року у справі № 0427/9482/12 до стягнення підлягала сума боргу саме в національній валюті України - гривні, за період часу, протягом якого рішення суду не було виконано, сума коштів, що згідно рішення суду підлягала стягненню, знецінилась внаслідок девальвації, таким чином позивач вправі вимагати від відповідача застосування наслідків порушення виконання рішення суду у вигляді сплати інфляційних втрат та 3% річних. У зв`язку з тим, що на день звернення до суду з даним позовом вищевказане рішення суду відповідачем не виконане, посилаючись на приписи ст. 625 ЦК України АТ «Універсал Банк» просив суд: стягнути з відповідача на його користь 423 577,25 грн., які утворилися за період з 01.06.2018 року по 31.05.2021 року та складається з: 3% річних від простроченої суми заборгованості за кредитним договором в розмірі 122 974,04 грн. та інфляційних втрат в розмірі 300 603,21 грн., а також судовий збір в сумі 6 354,00 грн. Ухвалою суду від 05 листопада 2021 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання представник позивача Акціонерного товариства "Універсал Банк" не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, у разі повторної неявки відповідача не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином,причин неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву суду не подавав. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у\~разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані позивачем письмові докази, дійшов такого висновку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 17 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» і відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 34/08В-R511, відповідно до умов якого Банк надав відповідачу кредит в сумі 170 000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення до 17 квітня 2028 року, а відповідач в свою чергу, зобов`язався повернути суму кредиту, сплатити відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 12,5% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Зі своєї сторони, Банк виконав всі умови підписаного договору, надав [PERSON] кредит у зазначеному вище розмірі, однак, відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань, своєчасно не сплачував кредит та відсотки за користування кредитом. У відповідності до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2013 року у справі № 0427/9482/12, яке набрало законної сили 24 червня 2013 року, позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк» задоволені в повному обсязі, з [PERSON] на користь ПАТ «ВТБ Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором № 34/08В-R511 від 17 квітня 2008\~\~року в розмірі 1 366 678,23 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 1 263 383,01 грн. (яка станом на 01.11.2012 року по курсу НБУ складає 158 061,18 доларів США), заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом у розмірі 97 221,50 грн. (яка станом на 01.11.2012 року по курсу НБУ складає 12 163,33 доларів США), пені за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 3 354,26 грн., 3% відсотків річних від простроченої суми кредиту в розмірі 2 719,46 грн., а також судовий збір в сумі 3 219,00 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що 21 жовтня 2020 року між Акціонерним товариством «ВТБ Банк» від імені якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію AT «ВТБ Банк» Стрюкової І.О. та Акціонерним товариством «Універсал Банк» в особі Голови Правління Старомінської І.О. укладено договір № 75-РБ про відступлення права вимоги, який посвідчений приватним нотаріусом Київського MHO Прокопенко Л.В. та за реєстровий в реєстрі за № 1223. За умовами даного договору про відступлення права вимоги AT «ВТБ Банк» відступило AT «Універсал Банк», a AT «Універсал Банк», як новий кредитор набуло право вимоги AT «ВТБ Банк» до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів, зазначених у Додатку № 1, Додатку №2, Додатку №3 до цього Договору, включаючи право вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами (договорами про надання послуг) та/або договорами поруки та/або договорами іпотеки (іпотечними договорами) та/або договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку № 1, Додатку №2, Додатку № 3 до цього Договору. В Додатку №1 до договору про відступлення права вимоги від ступлено право вимоги за вищевказаним кредитним договором з урахуванням всіх змін, доповнень і додатків. Відповідно до п. 1 ч. 1\~ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочинів. Згідно зі\~ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не передбачено договором або законом. Отже, AT «Універсал Банк», набувши право вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором 34/08В-R511 від 17 квітня 2008\~\~року, став новим кредитором у грошовому зобов`язанні. Позивач посилався на те, що оскільки вищевказане рішення суду відповідачем не виконане, а тому з огляду на приписи ст. 625 ЦК України вправі вимагати від відповідача застосування наслідків порушення виконання рішення суду у вигляді сплати інфляційних втрат та 3% річних. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. У відповідності до ст. 509 ЦК України, 1. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 2. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 3. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності справедливості. Згідно до ст. 11 ЦК України, підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків є договори. За змістом ст. ст.\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1\~ст. 1048 ЦК України). Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 526 ЦК України\~ зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до\~ст.599 ЦК України\~зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Крім того, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання. Таким чином, наявність судових актів про стягнення заборгованості, у тому числі стосовно яких є ухвала про відстрочку або розстрочку виконання, не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України: від 04.07.2011 року №13/210/10, від 23.09.2015 року № 6-1206цс15, від 02.09.2015 року № 6-369цс15 та від 25.05.2016 року № 6-157цс16). Таким чином, ухвалення рішення Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області від 12 червня 2013 року у справі № 0427/9482/12 не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Згідно\~до приписів ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтею 530 ЦК України\~передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до положень\~ст.611 ЦК України\~у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 1\~ст. 1050 ЦК України\~якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~ст. 625 цього Кодексу. Статтею 625 ЦК України\~врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи статті 625 ЦК України, а саме, що нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень\~статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми\~закону\~нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо Банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі\~статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У\~статті 625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами\~закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Положення\~статті 625 ЦК України\~передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених\~законом, а також угод, які не передбачені\~законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Як зазначалося вище, відповідач належним чином не виконував своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим первісний кредитор звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 1 366 378,23 грн., якийрішенням Новомосковським міськрайонним\~судом Дніпропетровської\~області від\~12\~червня 2013\~року у\~справі №\~0427/9482/12 був задоволений. Наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] не виконував зобов`язання по кредитному договору, зокрема після ухвалення судового рішення про стягнення з нього заборгованості в примусовому порядку. Доказів протилежногоостаннім суду не надано, а тому у суду відсутні підстави вважати, що зобов`язання відповідачаперед кредитором припинилось. Таким чином, з ухваленням рішення суду у 2013 році про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором у розмірі 1\~366\~378,23\~грн.,зобов`язання відповідача сплатити заборгованість не припинилося, відтак у кредитора (позивача) виникло право, передбачене приписами ч.2\~ст.625\~ЦК України на стягнення з останнього інфляційних втрат та трьох відсотків річних за весь час прострочення. Так, згідно розрахунку заборгованості, проведеного позивачем станом на 07 липня 2021 року, з яким погоджується суд, сума боргу за невиконання відповідачем грошового зобов`язання за період з 01.06.2018 року по 31.05.2021 року складає 423 577,25 грн., з яких: інфляційні втрати 300 603,21 грн. та 3% річних 122 974,04 грн. З огляду на наведене, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача [PERSON] на користь Акціонерного товариства "Універсал Банк" 3% річних у розмірі 122 974,04 грн. та інфляційних втрат в розмірі 300 603,21 грн., нарахованих позивачем відповідно до приписів ст. 625 ЦК України за період з 01.06.2018 року по 31.05.2021 року. При цьому, згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями\~ЦПК України\~на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі\~статтею 77 ЦПК України\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у\~статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~і\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів"\~встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог Акціонерного товариства "Універсал Банк" в повному обсязі. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 6 354,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved