Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-21 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. ПредставникТовариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 01.07.2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі Первісний кредитор, ЗАТ «ОТП Банк») та [PERSON] (далі Відповідач) було укладено Кредитний договір № CL 301/282/2008 (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого банк передає позичальнику кредит у розмірі 18\~596 доларів США 00 центів, а позичальник приймає його та зобов`язується повернути кредитні кошти та плату за користування кредитом у строк до 01.07.2015 року. 21.07.2014\~року між\~Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі ПАТ «ОТП Банк») та [PERSON] було укладено Додатковий договір № 3 до Кредитного договору № CL 301/282/2008, яким змінений термін повернення кредиту, та визначено нову дату остаточного повернення кредиту 01.07.2017 року. Далі позивач зазначає, що 09.10.2018 року між ТОВ «Українська факторингова компанія» та ПАТ «ОТП Банк» укладено Договір про відступлення права вимоги № 09/10/18, відповідно до умов якого, право вимоги за кредитним договором № CL 301/282/2008 від 01.07.2008 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] перейшло до ТОВ «Українська факторингова компанія». Таким чином, позивач вказує, що відповідач порушила умови укладеного кредитного договору, у зв`язку з чим, станом на дату укладення договору про відступлення права вимоги № 09/10/18 від 09.10.2018 року, сума заборгованості [PERSON] перед новим кредитором - ТОВ «Українська факторингова компанія» за Кредитним договором № CL 301/282/2008 від 01.07.2008 року, становить 181\~629 (сто вісімдесят одна тисяча шістсот двадцять дев`ять) грн. 41 коп., що підтверджується даними Реєстру боржників до Договору про відступлення права вимоги № 09/10/18 від 09.10.2018 року. У зв`язку з чим, позивач змушений звернутися до суду та просити стягнути з [PERSON] заборгованість за\~Кредитним договором\~№ \~CL\~301/282/2008\~ від\~01.07.2008\~року у\~розмірі 181\~629\~(сто\~вісімдесят одна\~тисяча шістсот\~двадцять дев`ять)\~грн.\~41\~коп.,а також, судовий збір у розмірі 2\~724 (дві тисячі сімсот двадцять чотири) грн. 45 коп. Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк відзив на позовну заяву не подала. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Представник позивача подав суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності. У такій заяві представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» зазначає про повне підтримання своїх позовних вимог, просить здійснити розгляд справи за їх відсутності, позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засідання позовні вимоги не визнав. В обґрунтування свої заперечень проти позову посилався на обставину того, що вказаний кредит було отримано у доларах США, а той же час кредитор безпідставно змінив валюту зобов`язання, вимагаючи стягнення суми заборгованості у гривні. Окрім цього, відповідач на день звернення із вказаним позовом частково свої зобов`язання перед кредитором виконала, однак позивач безпідставно не врахував у загальній сумі заборгованості два платежі, що були здійснені таким учасником справи у 05.11.2014 р. році на суму 150 та 100 доларів США відповідно. У своїй сукупності наведене, на думку представника відповідача, обумовлює відсутність правових підстав для стягнення боргу із позичальника за кредитним договором у вказаному розмірі. Після оголошення перерви, в судове засідання представник відповідача не з`явився, про день та час розгляду справи сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив. Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та враховуючи, що всі учасники справи повідомлялись про день та час розгляду даної справи, і їм надавалась реальна можливість подати суду свої доводи та заперечення, а також доводи і їх обґрунтування, суд вважає за можливе розглянути справу та ухвалити відповідне рішення по суті спору. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.11.2019 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором,\~були задоволені. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.01.2022 року заочне рішення суду від 08.11.2019 року було скасовано. З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів сторін, суд ухвалює рішення з огляду на наступне. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 01.07.2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № CL 301/282/2008 (а.с.8-9). Відповідно до п.п. 2, 3 частини № 1 Кредитного договору банк надав позичальнику кредит в розмірі 18\~596 доларів США 00 центів, на купівлю автомобіля з датою остаточного повернення кредиту 01.07.2015 року із сплатою фіксованої процентної ставки в розмірі 11,99% річних. Із матеріалів справи вбачається, що позивач свої зобов`язання за вказаним кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачеві обумовлену сторонами грошову суму, що підтверджується валютним меморіальним ордером № 159 від 01.07.2008 року (а.с. 12). Судом також встановлено, що 21.07.2014 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено Додатковий договір № 3 до Кредитного договору № CL 301/282/2008, яким змінений термін повернення кредиту, та визначено нову дату остаточного повернення кредиту 01.07.2017 року (а.с.13-15). Також судом встановлено, що 09.10.2018 року між ТОВ «Українська факторингова компанія» та ПАТ «ОТП Банк» укладено Договір про відступлення права вимоги № 09/10/18, відповідно до умов якого, право вимоги за Кредитним договором № CL 301/282/2008 від 01.07.2008 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] перейшло до ТОВ «Українська факторингова компанія» (а.с.18-19). Відповідно до Реєстру боржників - Додатку №1 до Договору відступлення права вимоги № 09/10/18 від 09.10.2018 року ТОВ «Українська факторингова компанія» набуло права грошової вимоги до [PERSON] у розмірі 181\~629 (сто вісімдесят одна тисяча шістсот двадцять дев`ять) грн. 41 коп. Оскільки, на думку позивача, відповідач у добровільному порядку не виконує своїх договірних зобов`язань, а у свою чергу відповідач вважає такі вимоги безпідставними та недоведеними, то суд доходить висновку, що між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Щодо наявного у позивача права вимоги за кредитним договором, суд вказує про наступне. Відповідно до ч. 1\~ст. 1077 ЦК України\~\~ за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (ч. 1\~ст. 1084 ЦК України). Разом із тим щодо суб`єктного складу таких правовідносин ч. 3\~ст.1079 ЦК України\~визначає, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Зокрема, у п. 1 ч. 1\~ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~визначено, що фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. Згідно з п. 5 ч. 1\~ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За п. 11 ч. 1 ста. 4\~Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~факторинг є фінансовою послугою. У ч. 1\~ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. Таким чином, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до державного реєстру фінансових установ. З інформації бази даних Державного реєстру фінансових установ, яка є у відкритому доступі, встановлено, що позивач є внесеним до такого реєстру, а відтак така особа має право на здійснення відповідних факторингових послуг. Відтак, в силу вказаних вимог матеріального закону, суд доходить висновку, що за змістом зазначеного договору факторингу позивач набув право вимоги до відповідача щодо сплати загальної суми заборгованості за вказаним кредитним договором, яка включає суму основного боргу, проценти, нараховані на суму боргу, усі та відповідні штрафні санкції. Крім того, встановлена\~статтею 204 ЦК України, презумпція правомірності договору факторингу, укладеного між ТОВ «Українська факторингова компанія» між АТ «ОТП Банк», відповідачем не спростована, не є предметом оскарження у цій справі, отже у суду відсутні підстави ставити під сумнів виникнення у\~\~ ТОВ «Українська факторингова компанія» прав і обов`язків за цим договором. Щодо розміру заборгованості яка підлягає стягненню, суд вказує на таке. Відповідно до\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша\~статті 1048 ЦК України). Відповідно до статей\~525,\~526,\~530 ЦК України\~зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна умов договору не допускається Згідно зі\~статтею 599 ЦК України\~зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Як зазначалось вище, в даному випадку судом встановлено, що між первісним кредитором та відповідачем було укладено кредитний договір, за умовами якого кредитор зобов`язався надати відповідачеві кредитні кошти у розмірі кредит в розмірі 18\~596 доларів США 00 центів на купівлю автомобіля з датою остаточного повернення кредиту 01.07.2015 року із сплатою фіксованої процентної ставки в розмірі 11,99% річних. За загальним правилом, у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Суд зазначає, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (частина перша\~статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»\~в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Відповідно до частини другої\~статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»\~первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України:\~назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Таким чином, з наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені\~Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічна за своїм змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі №755/2284/16-ц, провадження №61-4685св19. При цьому, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит. В даному випадку, на підтвердження виконання кредитором своїх зобов`язань за вказаним кредитним договором позивач надав суду валютний меморіальний ордер № 159 від 01.07.2008 року на суму 18\~596 доларів США 00 центів, що сприймається судом як достатній, належний та допустимий доказ на підтвердження надання відповідачеві кредитних коштів. У зв`язку із тим, що отримання у кредит грошових коштів відповідачем підтверджено належними доказами по справі, і у такого учасника справи в силу укладеного договору виникло зобов`язання повернути такі кошти частинами, у розмірах та у строки, зазначені у кредитному договорі, та сплачувати відсотки за користування кредитом, які прямо передбачені наявними умовами кредитного договору. Відтак, заперечуючи проти позову, відповідач як позичальник, має довести суду повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Відповідно до ч.1\~ст.81 Цивільного процесуального Кодексу України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6\~ст. 81 ЦПК України). З наведених норм процесуального закону вбачається, що сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. За загальним правилом, встановленим у статтях\~89,\~264 ЦПК України\~обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Застосування норм права, оцінка доказів є саме прерогативою суду. У цій категорії справ розмір кредитної заборгованості має визначатись відповідно до наданих доказів, вимог закону та умов договору. При цьому, суд не позбавлений права і зобов`язаний при наявності кредитної заборгованості стягнути ту суму, яка є для суду доведеною, а не взагалі відмовляти у позові. Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 204/2217/16-ц (провадження 61-47244св18). Згідно зі\~статтею 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. В даному випадку, позивачем надано суду розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором з якого вбачається, що загальна сума заборгованості відповідача у розмір 6\~466, 46 доларів США складається із заборгованості по тілу у розмірі 4\~413, 88 доларів США та відсотків у розмірів 2\~052,28 доларів США. Суд вказує, що заперечуючи проти вказаних сум заборгованості, відповідач власного розрахунку суду не надала. Також не надано суду й доказів повернення кредитних коштів у зазначеному розмірі. Суд із цього приводу вказує, що згідно вимог частин 3 та 4\~статті 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відтак, суд вважає доведену обставину наявності у відповідача кредитної заборгованості у вказаному розмірі. Щодо валюти в який проводиться стягнення заборгованості, суд зазначає про наступне. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (чинний на момент укладання договору позики). Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відтак, правомірність обрахування суми боргу із застосування гривньового еквіваленту, є процесуальним правом позичальника щодо вибору валюти зобов`язання та пред`явлення відповідної вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ. Таким чином, аналізуючи здобуті у справі докази, суд приходить до висновку про те, що вимоги Позивача підлягають задоволенню, а з Відповідача підлягає стягненню за Кредитним договором № CL 301/282/2008 від 01.07.2008 року заборгованість у розмірі 181\~629 (сто вісімдесят одна тисяча шістсот двадцять дев`ять) грн. 41 коп. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Також, за змістом\~ст.141 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, \~саме: судового збору у розмірі 2\~724 (дві тисячі сімсот двадцять чотири) грн. 45 коп. На підставі викладеного і

Outcome: approved