Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вказаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.02.2019 року у справі №357/13897/18 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики в сумі 2 616 657 грн.,а також 3% річних від простроченої суми боргу у розмірі 235 497 грн., всього 2 854 154,00 грн. Заявник зазначає, що на момент відкриття виконавчого провадження єдиним власником та керівником ФГ «Агрофірма «Інтер-2006» був [PERSON] , однак 09.09.2020 року та 16.09.2020 року до ЄДРПОУ внесено записи про зміни у складі учасників господарства, відповідно до яких з 16.09.2020 року єдиним учасником та керівником господарства є [PERSON] . Вважає, що відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного [PERSON] майна (корпоративних прав) відбулося з метою уникнення звернення кредитором стягнення на його майно як боржника за існуючим зобов`язанням. а тому позивач просив визнати недійсним рішення загальних зборів ФГ «Агрофірма «Інтер-2006» про передачу [PERSON] 50% частки статутного капіталу ФГ «Агрофірма «Інтер-2006», визнати недійсним рішення загальних зборів\~ ФГ «Агрофірма «Інтер-2006» про передачу [PERSON] 100% частки статутного капіталу ФГ «Агрофірма «Інтер-2006», застосувати наслідки недійсності шляхом повернення [PERSON] 100% власності статутного капіталу ФГ «Агрофірма «Інтер-2006». Ухвалою суду від 22 січня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 05 квітня 2021 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано у Радомишльської районної державної адміністрації Житомирської області належним чином завірену реєстраційну справу юридичної особи ФГ «Агрофірма «Інтер-2006», яка не була виконана. Ухвалою суду від 19 серпня 2021 року було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 11 листопада 2021 року\~ задоволено клопотання представника позивача та витребувано у Житомирської районної державної адміністрації належним чином завірену реєстраційну справу юридичної особи ФГ «Агрофірма «Інтер-2006», яка була виконана. Ухвалою суду від 24 листопада 2021 року задоволено клопотання позивача та його представника про повернення до стадії підготовчого провадження та призначено у справі підготовче судове засідання. 10 січня 2022 року від позивача надійшла заява про зміну предмету позову. Протокольною ухвалою суду від 11 січня 2022 року прийнято заяву позивача про зміну предмету позову. 15 лютого 2022 року відповідач направив відзив на позовну заяву з врахуванням зміненого предмету позову, який мотивував тим, що [PERSON] не був обізнаний про наявність рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.02.2019 по справі № 357/13897/19, яким стягнуто з нього на користь [PERSON] грошові кошти в загальному розмірі 2 852 154 грн., а матеріали справи не містять доказів отримання вказаного рішення. Крім того, вважає необгрунтованими та безпідставним вимоги позовної заяви (з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 10.01.2022 р.), оскільки оспорювані позивачем рішення загальних зборів ФГ «Агрофірма Інтер-2006», не є правочинами, а є актами індивідуальної дії, вчинені з дотриманням вимог чинного законодавства, без жодного порушення прав третіх осіб, та здійснені з вчиненням всіх необхідних реєстраційних дій та записів відповідним державним реєстратором відповідно до вимог чинного законодавства України. А тому, в задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі. 13 травня 2022 року позивач направив відповідь на відзив, який мотивував тим, що твердження відповідача [PERSON] про його необізнаність про існування рішення суду, яким стягнуто з останнього суму позичених та не повернутих коштів в розмірі 2 852 154 грн. не відповідає дійсності, оскільки таке рішення було направлене за його адресою реєстрації. При цьому відповідач жодним чином не заперечує факт невиконання ним своїх зобов`язань за договором позики та не намагається спростувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 13.02.2019 року у справі №357/13897/19, що свідчить про свідому та умисну поведінку відповідача у невиконанні рішення суду. Крім того, матеріалами реєстраційної справи підтверджується, що [PERSON] , володіючи 100 % статутного капіталу ФГ «Агрофірма «Інтер-2006» одноосібно прийняв рішення про відчуження цього єдиного активу на користь свого сина [PERSON] . Позивач звертає увагу, що наведене свідчить, що відповідач чітко усвідомлював наявність у нього боргових зобов`язань перед позивачем та умисно здійснив дії на шкоду останнього шляхом відчуження 100 % корпоративних прав Господарства. [PERSON] своїми діями протягом вересня 2019 року штучно створив умови, при яких за ним не обліковується будь-якого майна, що унеможливлює виконання рішення суду від 13.02.2019 року. Позивач зазначає, що суть порушеного майнового права останнього як кредитора полягає у неможливості задовольнити свої вимоги за рахунок майна, яке належало [PERSON] внаслідок відчуження у його власності активу 100% корпоративних прав Господарства. Оскільки відчуження корпоративних прав супроводжувалось прийняттям рішень загальних зборів Господарства з їх подальшою реєстрацією у Єдиному державному реєстрі, то відновлення порушеного права позивача можливе лише шляхом скасування таких реєстраційних дій, внаслідок недійсності протоколів загальних зборів ФГ «Агрофірма «Інтер-2006». Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, позивач подав до суду заяву, в якій просить розглядати справу за їхньої відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та\~ його представник в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду невідомі. Третя особа Білоцерківський районний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання свого представника не направив, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, подав до суду заяву, в якій просить розглядати справу за відсутності їхнього представника. Третя особа ФГ «Агрофірма «Інтер-2006» в судове засідання свого представника не направила, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду невідомі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні в справі матеріали, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За змістом абзацу першого частини першої статті 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа може бути створена шляхом об`єднання осіб та (або) майна. Юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу (частини перша, друга статті 81 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 83 ЦК України юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом. Отже, ЦК України не містить вичерпного переліку організаційно-правових форм юридичних осіб та не обмежує їх створення виключно у формі товариств та установ, адже передбачає можливість їх створення і в інших встановлених законом формах. Відповідно до частин першої, другої статті 62 Господарського кодексу України (далі - ГК України) підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Підприємства можуть створюватись як для здійснення підприємництва, так і для некомерційної господарської діяльності. Частиною третьою статті 63 ГК України визначено, що залежно від способу утворення (заснування) та формування статутного капіталу в Україні діють підприємства унітарні та корпоративні. Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 63 ГК України корпоративне підприємство утворюється, як правило, двома або більше засновниками за їх спільним рішенням (договором), діє на основі об`єднання майна та/або підприємницької чи трудової діяльності засновників (учасників), їх спільного управління справами, на основі корпоративних прав, у тому числі через органи, що ними створюються, участі засновників (учасників) у розподілі доходів та ризиків підприємства. Корпоративними є кооперативні підприємства, підприємства, що створюються у формі господарського товариства, а також інші підприємства, в тому числі засновані на приватній власності двох або більше осіб. Особливості правового статусу унітарних і корпоративних підприємств встановлюються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. За змістом наведеної норми корпоративними є не тільки кооперативні підприємства та підприємства, що створюються у формі господарського товариства, але й інші підприємства, особливості правового регулювання та статусу яких визначається ГК України та іншими законодавчими актами. Згідно із частинами першою, третьою статті 167 ГК України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав. За пунктом 1 частини другої статті 55 "Поняття суб`єкта господарювання"\~ ГК України господарською організацією є юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку. Господарською діяльністю в розумінні частини першої статті 3 ГК України є діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку - некомерційна господарська діяльність (частина друга статті 55 ГК України). Главою 11 "Приватні підприємства. Інші види підприємств" розділу ІІ "Суб`єкти господарювання" ГК України одним із суб`єктів господарювання визначено фермерське господарство (стаття 114 ГК України). Відповідно до частин першої, третьої статті 114 ГК України фермерське господарство є формою підприємництва громадян з метою виробництва, переробки та реалізації товарної сільськогосподарської продукції. Відносини, пов`язані із створенням та діяльністю фермерських господарств, регулюються цим Кодексом, а також законом про фермерське господарство, іншими законами. Частиною першою статті 1 Закону України "Про фермерське господарство" (тут і далі за текстом постанови у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону. Згідно із частиною другою статті 1 Закону України "Про фермерське господарство" фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону. Фермерське господарство підлягає державній реєстрації як юридична особа або фізична особа - підприємець. Фермерське господарство діє на основі установчого документа (для юридичної особи - статуту, для господарства без статусу юридичної особи - договору (декларації) про створення фермерського господарства). В установчому документі зазначаються найменування господарства, його місцезнаходження, адреса, предмет і мета діяльності, порядок формування майна (складеного капіталу), органи управління, порядок прийняття ними рішень, порядок вступу до господарства та виходу з нього та інші положення, що не суперечать законодавству України (частина четверта статті 1 Закону України "Про фермерське господарство"). Відповідно до статті 19 Закону України "Про фермерське господарство" до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу. Згідно із частиною першою статті 22 Закону України "Про фермерське господарство" фермерське господарство як цілісний майновий комплекс включає майно, передане до складеного капіталу, не розподілений прибуток, майнові та інші зобов`язання. Оскільки правовий статус фермерських господарств у законодавстві чітко не визначений, то у з`ясуванні наявності в нього ознак корпоративного підприємства суд виходить зі змісту статті 63 ГК України, якою корпоративне підприємство визначається як родове поняття, а видами корпоративних підприємств є кооперативні підприємства, підприємства, що створюються у формі господарського товариства, а також інші підприємства, в тому числі засновані на приватній власності двох або більше осіб. Ураховуючи наведене, створене шляхом об`єднання трудової участі членів сім`ї з метою отримання прибутку та зареєстроване як юридична особа фермерське господарство, в якому наявний статутний (складений) капітал поділений на частки, відповідає визначеним частиною п`ятою статті 63 ГК України ознакам корпоративного підприємства. Наявність статутного (складеного) капіталу фермерського господарства дає певний обсяг корпоративних прав особі, частка якої визначається у статутному фонді. Такі правові висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.10.2018\~ та від 10.09.2019 у справі № 923/875/17). З огляду на зазначене у членів фермерського господарства, які передали до статутного (складеного) капіталу майно, виникають корпоративні права, пов`язані з наявністю їх частки у статутному (складеному) капіталі господарства. Так, судом встановлено, що 07.08.2006 Протоколом № 1 Загальний зборів учасників ФГ «Агрофірма «Інтер-2006»» [PERSON] разом з [PERSON] створили ФГ «Агрофірма «Інтер-2006». 09.08.2006 ФГ «Агрофірма «Інтер-2006»» було зареєстровано у Єдиному державному реєстрі за номером запису: 13281020000000800. Відповідно до п. 5.2 Установчого Договору про створення та діяльність Господарства від 09.08.2006 складений (статутний) капітал ФГ «Агрофірма «Інтер-2006»» становив 1000 грн, який був поділений між [PERSON] та [PERSON] у рівний частках по 50 відсотків кожен. Положеннями пп. 4.1.1 та 5.7\~ Установчого Договору про створення та діяльність Господарства передбачено, що складений (статутний) капітал формується та може поповнюватися з будівель, споруд, облаштування, матеріальних цінностей, цінних паперів, продукції виробленої господарством у результаті господарської діяльності, одержаних доходів, іншого майна, набутого на підставі, що не заборонена чинним законодавством, також правом користування землею, водою та іншими природними ресурсами, майновими правами (у тому числі інтелектуальна власність), грошовими коштами, переданими членами Господарства, які вносяться / передаються до складеного (статутного) капіталу протягом року після реєстрації відповідного розміру частки у Єдиному державному реєстрі. Відповідно до приписів п. 8.1. Установчого Договору члени Господарства можуть уступити свою частку у складеному (статутному) капіталі одному чи декільком членам або третім особам за попередньою письмовою згодою решти членів Господарства шляхом дарування, купівлі-продажу, міни та інше. Передача частки (її частини) третім особам можлива тільки після повного внеску членом, що її відступає (п. 8.3. Установчого Договору Господарства). Правилами п. 9.1., 9.2 Установчого Договору Господарства встановлено, що при виході члена з Господарства йому сплачується вартість майна Господарства, пропорційна його частці у складеному (статутному) капіталі. Виплата проводиться після затвердження звіту за рік, у якому член вийшов з Господарства. На вимогу члена Господарства та за згодою Господарства його вклад може бути повернений повністю або частково у натуральній формі. Члену, який вибув, також сплачується належна йому частка прибутку, одержаного Господарством у даному році до моменту його виходу. Майно, передане Господарству тільки у користування, повертається у натуральній формі без винагороди. 20.12.2015 Протоколом № 1 зборів членів Господарства задоволено заяву [PERSON] про вихід зі складу засновників Господарства, повернути її частку у статутному капіталі у розмірі 500 грн., а [PERSON] збільшити свій внесок у статутному капіталі до 1000 грн., що відповідає 100% статутного (складеного) капіталу Господарства. Також затверджено Статут ФГ «Агрофірма «Інтер-2006»» у новій редакції, а Установчий Договір Господарства визнано таким, що втратив чинність. 23.12.2015 за реєстраційним номером 13531050003005385 відповідні зміни у складі учасників та розміру статутного капіталу ФГ «Агрофірма «Інтер-2006» було відображено у Єдиному державному реєстрі. Таким чином, починаючи з 23.12.2015 [PERSON] був єдиним власником складеного (статутного) капіталу ФГ «Агрофірма «Інтер-2006». Судом також встановлено, що 13.02.2019 заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі № 357/13897/18 задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення з останього на користь [PERSON] заборгованості договором позики в сумі 2 616 657 грн., а також 3% річних від простроченої суми боргу 235 497 грн., всього 2 852 154,00 грн. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.02.2019 у справі № 357/13897/18 набрало законної сили 21.03.2019. Зі змісту мотивувальної частини вказаного рішення судом встановлено такі преюдиційні обставини: На виконання вказаного рішення суду, Білоцерківським міськрайонним судом Київської області 25.03.2019 року видано виконавчий лист №357/138/18, 2/357/367/19 /а.с. 29-30/. З матеріалів справи вбачається, що у Білоцерківському районному відділі державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває виконавче провадження №61429988 з виконання виконавчого листа, виданого Білоцерківським міськрайонним судом Київської області 25.03.2019 року щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості договором позики в сумі 2 616 657 грн., а також 3% річних від простроченої суми боргу 235 497 грн., всього 2 852 154,00 грн., що підтверджується інформацією з АСВП та копією листа Білоцерківського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) №15777 від 27.04.2020 року /а.с. 32-34/. Матеріалами справи встановлено, що 19.07.2019 року на підставі Протоколу № 1/19 загальних зборів членів Господарства, в якому єдиним учасником та водночас Головою був [PERSON] вирішено прийняти у члени Господарства [PERSON] у зв`язку з чим, прийнято рішення про збільшення складеного (статутного) капіталу ФГ «Агросвіт «Інтер-2006» до 2 000 грн. за рахунок внеску [PERSON] у розмірі 1 000 грн. У зв`язку з внесенням змін до складу учасників та розміру, вирішено затвердити нову редакцію Статуту Господарства та внести відповідні зміни до Єдиного державного реєстру, що було доручено здійснити Голові Господарства [PERSON] . Так, п.4.7. Статуту Господарства, у редакції на підставі Протоколу № 1/19 від 19.07.2019 визначено, що статутний капітал ФГ «Агрофірма «Інтер-2006» становить 2 000 грн., що розподіляється у рівних частках по 50 (п`ятдесят) відсотків між [PERSON] та [PERSON] . Судом також встановлено, що абзацом 4 п. 6.2. Статуту Господарства передбачено, що порядок внесення вкладу до статутного капіталу Господарства при вступі нового члена, а також порядок повернення внеску при виході члена з Господарства визначається за домовленістю членів і Голови Господарства. Так, п. 9.2 Статуту визначено, що управління Господарством здійснює його Голова. Відповідно до рішення засновника від 20.12.2015 головою обрано (призначено) [PERSON] . Відповідні зміни відображені у Єдиному державному реєстрі 04.09.2019 за номером 12981050007000790.\~ 11.09.2019 Протоколом № 2/19 загальних зборів Господарства було 1) погоджено вихід [PERSON] зі складу членів Господарства на підставі нотаріально посвідченої заяви про вихід за складу учасників ФГ «Агрофірма «Інтер-2006» та повернення його частки у статутному капіталі у розмірі 1000 грн., 2) звільнено [PERSON] з посади Голови Господарства, 3) призначено його сина [PERSON] Головою Господарства з 12.09.2019 та 4) зобов`язано [PERSON] збільшити статутний (складений) капіталі Господарства за рахунок його внеску у розмірі 1000 грн. 13.09.2019 здійснено реєстраційний запис № 12981050008000790 про внесення змін до установчих документів ФГ «Агрофірма «Інтер-2006» у частині зміни складу учасників та керівника Господарства. Предметом спору у даній справі є визнання недійсним рішення загальних зборів ФГ «Агрофірма «Інтер-2006», оформленого протоколом № 1/19 від 19.07.2019, в частині змін складу учасників та зміни розміру статутного (складеного) капіталу (пайового фонду) Господарства та рішення, оформленого протоколом №2/19 від 11.09.2019, у частині зміни складу учасників та керівника Господарства. Статтею 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту)\~ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~ 1950 року передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9\~ Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відповідно до\~ статті 55 Конституції України\~ права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 15 Цивільного кодексу України\~ передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Ця норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно\~ ст. 16 Цивільного кодексу України\~ кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.\~ Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. З огляду на положення\~ статей\~ 15,\~ 16 Цивільного кодексу України\~ підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. Отже, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем у даному випадку обставин щодо наявності у нього\~ відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачами з урахуванням належно обраного способу судового захисту. За змістом положень процесуального законодавства захисту в загальному суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес. Як роз`яснив Конституційний Суд України у рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1\~ статті 4 Цивільного процесуального кодексу України(справа про охоронюваний законом інтерес), поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині 1\~ статті 4 Цивільного процесуального кодексу\~ та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити\~ Конституції\~ і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Водночас, у Рішенні Конституційного Суду України надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовленого загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкованого у суб`єктивному праві простого легітимного дозволу, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать\~ Конституції\~ і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Тобто інтерес позивача має бути законним, не суперечити\~ Конституції\~ і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам та відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного рішення Конституційного Суду України. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~ «Право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Дорани проти Ірландії» зазначено, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. У своєму рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № І 5-рп/2004 у справі № 1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі. Крім того, Конституційний Суд України в п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Виходячи зі змісту частини 2\~ статті 16 Цивільного кодексу України, обрання особою неналежного способу захисту порушеного права в судовому порядку, який не відповідає як змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і характеру його порушення, а також не призводить до поновлення порушеного права цієї особи, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог (аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі No902/377/19). Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Позов заявлено [PERSON] , який не є учасником товариства, та обґрунтовано відсутністю у [PERSON] , який є боржником в рамках виконавчого провадження № 61429988 з виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.02.2019 у справі №357/13897/18,\~ майових прав на момент прийняття загальними зборами Фермерського господарства «Агрофірма «Інтер-2006» спірних рішень про зміну складу учасників та зміну розміру статутного (складеного) капіталу (пайового фонду) Господарства, а також зміни складу учасників та керівника Господарства, у зв`язку з чим порушені майнові інтереси позивача щодо примусового звернення стягнення на це майно в рамках вказаного виконавчого провадження. При розгляді цієї справи суд вважає за необхідне врахувати правову позицію Верховного суду, викладену в постанові від 23.12.2020 у справі №910/14516/18, відповідно до якої рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) та інших органів юридичної особи є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин. Підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів учасників (акціонерів, членів) юридичної особи можуть бути: невідповідність рішень загальних зборів нормам законодавства; порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів; позбавлення учасника (акціонера, члена) юридичної особи можливості взяти участь у загальних зборах. Чинним законодавством не передбачено такого способу захисту майнових прав та права власності особи, яка не є учасником (засновником) господарського товариства, як визнання недійсними рішень загальних зборів про утворення господарського товариства, зміну складу учасників товариства. У постанові від 20 березня 2018 року у справі № 916/375/17 Верховний Суд дійшов подібних за змістом правових висновків. Отже, з огляду на те, що позивач не є і не був учасником Фермерського Господарства «Агрофірма «Інтер-2006», звернення до суду з позовними вимогами про визнання недійсним рішень загальних зборів Фермерського Господарства «Агрофірма «Інтер-2006» про зміну складу учасників та зміну розміру статутного (складеного) капіталу (пайового фонду) Господарства є неналежним способом захисту порушеного інтересу. Стосовно посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі №826/16227/16, відповідно до якого до корпоративних спорів не належать та вирішуються загальними або господарськими судами залежно від суб`єктного складу сторін: спори про визнання недійсними рішень органів управління юридичної особи за позовом особи, яка не є учасником (акціонером, членом, засновником), у тому числі таким, що вибув, у разі оспорювання рішень органів управління юридичної особи, прийнятих після його вибуття, суд зазначає наступне. Відповідно до частини четвертої статі 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду розглянула справу №826/16227/16 за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до ПАТ «Укрінком», Національного банку України, треті особи: Міністерство юстиції України, Генеральна прокуратура України про визнання протиправними дії НБУ щодо надання згоди на призначення [PERSON] Головою Правління ПАТ «Укрінком» (далі - ПАТ «Укрінбанк»); визнання неправомочними позачергові загальні збори акціонерів ПАТ «Укрінбанк», які відбулись 13 липня та 5 серпня 2016 року; визнання протиправними та скасування рішення позачергових загальних зборів акціонерів ПАТ «Укрінбанк», оформлені протоколом № 1 від 13 липня 2016 року та протоколом № 2 від 5 серпня 2016 року, з моменту їх прийняття; зобов`язання ПАТ «Укрінком» утриматись від вчинення дій, які обмежують здійснення Фондом ліквідаційної процедури, формування ліквідаційної маси та своєчасного задоволення вимог кредиторів. Підставою позову стало те, що такі збори були проведені з грубим порушенням вимог\~ статті 43 Закону України «Про господарські товариства», а саме: недотримання порядку проведення загальних зборів акціонерів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі №826/16227/16 досліджувалися наведені в касаційній скарзі доводи щодо оскарження рішення суду апеляційної інстанції з підстав порушення правил предметної юрисдикції та встановлено вирішення конкретного спору за правилами господарського судочинства. У вказаній постанові зроблено такі висновки: «Статтею 167\~ ГК України визначено, що корпоративні права - це сукупність майнових і немайнових прав акціонера - власника акцій товариства, які випливають з права власності на акції, що включають право на участь в управлінні акціонерним товариством, отримання дивідендів та активів акціонерного товариства у разі його ліквідації відповідно до закону, а також інші права та правомочності, передбачені законом чи статутними документами. Учасники товариства (акціонери), а також інші особи, права та законні інтереси яких порушено рішенням наглядової ради чи виконавчого органу товариства, вправі оскаржити до суду відповідні рішення як акти, оскільки наглядова рада та виконавчий орган товариства є його органами управління, що приймають обов`язкові для виконання рішення. Рішення наглядової ради товариства може бути оскаржено в судовому порядку акціонером (учасником) товариства шляхом пред`явлення позову про визнання його недійсним, якщо таке рішення не відповідає вимогам законодавства та порушує права чи законні інтереси учасника (акціонера) товариства. Відповідачем за таким позовом є товариство. До корпоративних спорів не належать та вирішуються загальними або господарськими судами залежно від суб`єктного складу сторін спори про визнання недійсними рішень органів управління юридичної особи за позовом особи, яка не є учасником (акціонером, членом, засновником), у тому числі таким, що вибув, у разі оспорювання рішень органів управління юридичної особи, прийнятих після його вибуття. Таким чином, вказаними вище положеннями законодавства України учасникам товариства (акціонерам) надано право оскаржити рішення органу товариства, якщо воно порушує їх права та охоронювані законом інтереси, у випадку, зокрема, недотримання встановленої процедури скликання засідань цих органів та прийняття рішення неповноважним складом, і такі спори підлягають розгляду в порядку господарського судочинства. З огляду на наведене Велика Палата Верховного Суду погоджується з твердженням судів першої та апеляційної інстанцій, що спір про скасування рішень позачергових загальних зборів акціонерів ПАТ «Укрінком» не є публічно-правовим і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватися за правилами ГПК України». З викладеного вбачається, що висновки Верховного Суду у справі №826/16227/16 стосуються вирішення вказаної категорії спорів за правилами господарського судочинства, і на відміну від цієї справи, не стосуються вирішення спору та застосування відповідних норм права у правовідносинах щодо оскарження рішень загальних зборів засновників (учасників) господарського товариства особою, яка не є учасником такого товариства з підстав порушення її майнових прав або інтересу. Крім того, не заслуговують на увагу посилання на правову позицію, викладену у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №369/11268/16-ц, в якій касаційна інстанція сформувала правову позицію про те, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша», з наступних підстав. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 23 Закону України «Про господарські товариства» управління товариством здійснюють його органи, склад і порядок обрання (призначення) яких здійснюється відповідно до виду товариства. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (ч. 2 ст. 97 ЦК України). Збори приймають рішення, які оформляються відповідним протоколом. Натомість, рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) юридичної особи не є правочинами у розумінні ст. 202 ЦК України. До цих рішень не можуть застосовуватися положення статей 203 та 215 ЦК України, які визначають підстави недійсності правочину, і, відповідно, правові наслідки недійсності правочину за ст. 216 ЦК України. Зазначені рішення є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин. У зв`язку з цим підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів учасників (акціонерів, членів) юридичної особи можуть бути: невідповідність рішень загальних зборів нормам законодавства; порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів; позбавлення учасника (акціонера, члена) юридичної особи можливості взяти участь у загальних зборах. Безумовною підставою для визнання недійсними рішень загальних зборів у зв`язку з прямою вказівкою закону є: прийняття загальними зборами рішення за відсутності кворуму для проведення загальних зборів чи прийняття рішення (ст. ст. 41, 42, 59, 60 Закону України «Про господарські товариства»); прийняття загальними зборами рішень з питань, не включених до порядку денного загальних зборів товариства (ч. 4 ст. 43 Закону України «Про господарські товариства»); прийняття загальними зборами рішення про зміну статутного капіталу товариства, якщо не дотримано процедури надання акціонерам (учасникам) відповідної інформації (ст. 40, 45 Закону України «Про господарські товариства»). Дана позиція викладена у постановах КГС ВС від 12.04.2018 року, від 17.07.2018 року, від 04 грудня 2018 року по справі № 910/21845/16 та від 12.06.2019 року у справі № 927/352/18. На підставі викладеного та приймаючи до уваги те, що позивачем неправильно обраний спосіб захисту порушеного права або законного інтересу - суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Позивач звільнений від сплати судового збору, тому слід судові витрати віднести на рахунок держави. На підставі викладеного, ст.ст.3,11,55,62-63,144,167,509 ЦК України, Законом України "Про фермерське господарство",\~ Законом України «Про господарські товариства», ст.ст.2,4,5,10-13,76-81,141,258,259,263-268 ЦПК України, суд,

Outcome: dismissed