Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому проситьвизначити місце проживання малолітнього онука - [PERSON] , [INFO] , разом з нею за адресою: [ADDRESS] , та стягувати з відповідачів солідарно на її користь аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини зі всіх видів їх заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повнолітнього віку. В обґрунтування позовних вимог позивач за первісним позовом вказує на те, що відповідачі [PERSON] є її донькою, а [PERSON] її колишній зять. 05.04.2014 її донька зареєструвала шлюб з [PERSON] , у якому в них народився син - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 18.10.2017 шлюб між ними був розірваний. З серпня 2017 року онук [PERSON] почав проживати з нею та її чоловіком у їхньому власному будинку в м. Козятині. Донька спочатку привозила його і залишала на деякий час, а потім і взагалі залишила його у неї, оскільки влаштовувала своє особисте життя. На даний час у її доньки вже є інший чоловік, від якого вона народила дитину. Спочатку онук відвідував дитячий садочок, а на даний час навчається у школі в першому класі. Вона має власне житло, її чоловік має постійне місце роботи, раніше займалась підприємницькою діяльністю. Оскільки їй необхідно було доглядати за онуком, тому вона припинила підприємництво. На даний час їх утримує її чоловік. Вона ж, в свою чергу, займається вихованням, лікуванням (у разі необхідності), наглядом за психологічним та фізичним станом дитини, створює належні умови для його проживання та виховання. Позивач вважає, що місце проживання її онука [PERSON] необхідно визначити саме з нею. Відповідач [PERSON] має іншу сім`ю, вихованням та утриманням свого сина від першого шлюбу не займається, не турбується про його фізичний і духовний розвиток, підготовкою до самостійного життя. Відповідач [PERSON] також не займається його вихованням, але іноді надає матеріальну допомогу на його утримання. Враховуючи наведені вище обставини, невизначення місця проживання малолітньої дитини позбавляє позивача можливості вирішувати деякі негайні, необхідні та важливі в житті дитини питання для забезпечення його належного розвитку та виховання, а також враховуючи те, що відповідачі в добровільному порядку участі в утриманні дитини не приймають, є працездатними особами, а тому просить позов задовольнити. Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 10.02.2021 відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 07.12.2021 прийнято до свого провадження зустрічний позов та об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Представник відповідача за первісним позовом надав до суду відзив в якому, просить відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Так дійсно [PERSON] є рідною матір`ю відповідача [PERSON] . Після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , відповідачу було важко самій забезпечувати сина [PERSON] , так як колишній чоловік не надавав ніякої фінансової підтримки і їй доводилося самій його утримувати. Через таку ситуацію, яка склалась у житті доньки позивача, остання сама запропонувала відповідачу допомогу на певних домовленостях. Домовленості між позивачем та відповідачем полягали в тому, що позивач пообіцяла відповідачу доглядати за онуком (сином відповідача) на період, коли остання буде їздити працювати в інше місто, а відповідач, в свою чергу, мала допомагати їм фінансово. Те, що з серпня 2017 року онук [PERSON] почав проживати разом позивачем не відповідає дійсності, що підтверджується доказами, які ж сама позивач додала до позову. Отже, син відповідача почав проживати з бабусею лише з весни 2018 року, при чому відповідач, при першій же нагоді, одразу їхала до сина в м. Козятин і проводила з ним свій вільний від роботи час. Згодом, перебуваючи на роботі, відповідач познайомилася із своїм чоловіком і через деякий час вони одружилися. Так як відповідач разом із чоловіком проживають в смт. Стрижавка Вінницької області і мають там власний будинок, який на праві власності належить відповідачу, то відповідно вони неодноразово намагалися забрати сина [PERSON] до себе на постійне місце проживання, але позивач мирно не хоче віддавати онука і постійно залякує дитину тим, що нинішній чоловік відповідача буде бити [PERSON] та знущатися над ним. Відповідач неодноразово зверталася в поліцію з даного приводу, однак позивач зачинялася в будинку і не виходила з нього. Також не відповідає дійсності твердження позивача, що вона припинила займатися підприємницькою діяльністю, щоб доглядати за онуком [PERSON] . Відповідно до відомостей державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань [PERSON] (позивач) припинила займатися підприємницькою діяльністю ще в 2016 році. Власних доходів наразі позивач не має, власного житла теж. Власником житла є [PERSON] . Відносно позивача відкрите виконавче провадження про стягнення коштів на користь юридичної особи, що підтверджується належними доказами і свідчить про те, що майновий стан позивача не дозволяє їй утримувати навіть себе. До того ж сама позивач неодноразово говорила відповідачу про те, що онука вона не віддасть їй, так як вона планує отримувати аліменти на дитину та ще ряд інших пільг. Твердження позивача про те, що лише вона фінансово забезпечує свого онука теж не відповідає дійсності, тому що відповідач переказувала кошти позивачу для утримання свого сина, що підтверджується чеками про переказ коштів. Позивач у своїй позовній заяві не наводить жодного реального доказу, на підставі якого можна стверджувати, що дитина повинна проживати не з рідною матір`ю, а з бабусею. В обґрунтування позовних вимог позивач за зустрічним позовом вказує на те,що між сторонами існувала домовленість з приводу того, що позивач буде доглядати за онуком (сином відповідача) на період, коли остання буде їздити працювати в інше місто, а відповідач, в свою чергу, допомагала їм фінансово. Згодом вона неодноразово намагалася забрати сина [PERSON] до себе на постійне місце проживання, але позивач мирно не хоче віддавати онука і постійно залякує дитину тим, що нинішній чоловік відповідача буде бити [PERSON] та знущатися над ним. Вона неодноразово зверталася в поліцію з даного приводу, однак позивач зачинялася в будинку і не виходила з нього. Відповідач за зустрічним позовом утримує в себе малолітнього онука без будь-яких законних на те підстав. Позивач за зустрічним позовом наголошує на тому, що батьки дитини не позбавлені батьківських прав, над дитиною не встановлена опіка, дитина не відібрана від батьків, а тому вважає позов безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Представник позивача за первісним / відповідача за зустрічним позовом у судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримала та підтвердила обставини, що наведені у позові. У задоволенні зустрічного позову просить відмовити. Представник відповідача за первісним / позивача за зустрічним позовом у судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом не визнала з підстав наведених у відзиві. Зустрічні позовні вимоги підтримала та підтвердила обставини, що наведені у позові. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце слухання справи, у судове засідання не з`явився (а.с.224). Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просить розгляд справи провести без його участі (а.с.151). Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог за первісним позовом необхідно відмовити, а позовні вимоги за зустрічним позовом підлягають задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 18.10.2017 (а.с.4, 68, 87). У шлюбі в них народився син [PERSON] , [INFO] (а.с.3, 79). Згідно з довідкою №159 від 01.09.2020, виданою головою квартального комітету, з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , проживають без реєстрації: чоловік [PERSON] , 1976 року народження, та з березня 2018 року онук - [PERSON] , 2014 року народження (а.с.5). Відповідно до довідки №16 від 04.09.2020, виданої завідуючою ДНЗ №3, дитину [PERSON] , [INFO] , виховують бабуся і дідусь [PERSON] та [PERSON] . За час перебування дитини у садочку [PERSON] знаходиться на їх утриманні (а.с.6). 26.11.2015 позивач за первісним позовом зареєструвала шлюб з [PERSON] , змінивши дошлюбне прізвище з [PERSON] на [PERSON] (а.с.7). На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 25.10.2019 приватним нотаріусом, [PERSON] належить житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] (а.с.8-10, 69-72, 80-83). Згідно з довідкою про дохід від 08.09.2020 [PERSON] працює оператором котельні у локомотивному депо Козятин та за період березень-серпень 2020 року загальний розмір його заробітної плати становить 48476, 60 грн. (а.с.11). Як вбачається з копій квитанцій (а.с.57-66, зворот а.с.66, 97-106) [PERSON] , щомісячно перераховувала кошти [PERSON] в період з грудня 2018 року по червень 2020 року. Відповідно до витягу з Єдиного реєстру боржників (а.с.67, 84) станом на 10.03.2021 виконавче провадження №62458547 щодо стягнення коштів з [PERSON] , [INFO] , перебуває на виконанні у Переяслав-Хмельницькому міськрайонному відділі ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). 22.11.2019 позивач за зустрічним позовом зареєструвала шлюб з [PERSON] , змінивши дошлюбне прізвище з [PERSON] на [PERSON] (а.с.85). [PERSON] знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 20.07.2020 по 22.05.2023 відповідно до наказу №3-Д від 20.07.2020 (а.с.88). 16.09.2020 позивач за зустрічним позовом зверталася до начальника служби у справах дітей Вінницької ОДА із заявою про визначення місця проживання сина [PERSON] з нею (а.с.89). Частиною 3 статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 (набрала чинності для України 02.09.1991) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам. Таким чином, закон закріплює переважне право батьків на проживання разом з малолітньою дитиною. Таке переважне право полягає в тому, що таке суб`єктивне право надає його носієві можливість пріоритетно перед іншими особами набути інше або здійснити існуюче суб`єктивне сімейне право. Внаслідок цього переважне право на проживання разом з дитиною (а) спрямовано на набуття (відновлення) немайнового права на сім`ю, (б) виникає разом із певним суб`єктивним правом та перебуває в пасивному стані до настання юридичних фактів передбачених в законі, (в) реалізується, як правило, за участю іншого суб`єкта, внаслідок чого носій переважного права може набути суб`єктивне право, (г) захищається шляхом переведення або відновлення прав та обов`язків, набутих третьої особою всупереч перевагам, які має суб`єкт переважного права, на нього. Законом прямо допускається, що батькам може бути відмовлено в реалізації переважного права, якщо це буде суперечити інтересам дитини. Оскільки СК України не визначає зміст категорії «інтереси дитини», то розкрити зміст цього поняття можна через підхід, що застосовує Європейський суд з прав людини. Так, при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: 1) у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо не придатною або явно неблагополучною; 2) у найкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному середовищі, що не є неблагополучним (пункти 78, 100 рішення ЄСПЛ у справі «Mamchur v. Ukraine» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09). Такий алгоритм має бути врахований при вирішенні питання про відібрання дитини з огляду на норми частини третьої статті 163 СК України, у тому числі у спорі між матір`ю дитини, бабою та дідом, в яких дитина проживає тривалий час, оскільки взаємини між дідом/бабою та онуками, які спільно проживають тривалий час, підпадають під дію статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Втручання у право на повагу до сімейного життя не є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно (а) здійснено згідно із законом, (б) відповідає одній чи кільком законним цілям, що визначені пунктом 2 статті 8 Конвенції, (в) є необхідними у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей. На питання, чи передбачене втручання у право сторін законом, закон (стаття 163 СК України) відповідає ствердно, оскільки закріплює переважне право батьків на проживання разом з малолітньою дитиною, але закон допускає, що батькам може бути відмовлено в цьому, якщо це буде суперечити інтересам дитини. На питання, чи відповідає втручання у право однієї із сторін цілям, про яке йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції, суд знаходить, що таке втручання спрямоване на захист прав і свобод дитини і відповідно вона має законну мету у значенні пункту 2 статті 8 Конвенції. Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги як першочергове міркування при прийнятті відносно неї будь-яких дій або рішень як у державній, так і у приватній сфері. Найкраще забезпечення інтересів дитини - це право, принцип і правила процедури, які засновані на оцінці усіх елементів, що відображають інтереси дитини у конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку: 1) з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них у співвідношенні з іншими; 2) з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечують юридичні гарантії та належну реалізацію цього права. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту. Возз`єднання дитини з біологічною матір`ю є важливим позитивним обов`язком держави, і право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя. Право матері на проживання з її малолітньою дитиною має бути захищене, й у правовідносинах, що складаються між матір`ю і дитиною, бабою, дідом й дитиною, вона має переважне право на проживання з дитиною. Рішенням виконавчого комітету Козятинської міської ради Вінницької області №211 від 23.06.2020 затверджено рішення про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] (а.с.152). Рішенням комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Козятинської міської ради Вінницької області від 26.05.2021 ухвалено висновок визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] (а.с.153-155). До такого висновку комісія з питань захисту прав дитини при виконкомі Козятинської міської ради дійшла виходячи з того, що мати створила для свого малолітнього сина належні житлово-побутові умови для його повноцінного, гармонійного та всебічного розвитку як особистості. Зважаючи на викладене вище, з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав і законних інтересів малолітнього [PERSON] , [INFO] , найкращим інтересам дитини буде відповідати місце його проживання разом з матір`ю, а відтак позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Крім того, з метою дотримання балансу інтересів дитини, матері та баби, суд дійшов висновку про доцільність відібрання дитини та передачу її матері. З урахуванням положень ст.141 ЦПК України судовий збір слід покласти на відповідача за зустрічним позовом. Також [PERSON] просить стягнути з [PERSON] на її користь понесені нею витрати за надання правничої допомоги у розмірі 5100 грн. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У ч. 3 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Тобто ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях ч.ч.5,6 ст.137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №607/14338/19-ц від 01.12.2021. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). З матеріалів справи вбачається, що між [PERSON] та адвокатом Юрцевим В.С. укладено договір про надання правової допомоги №01-25/02/21 від 25.02.2021. Відповідно до розрахунку до вказаного договору адвокатом надано клієнту такі послуги: юридичний аналіз наданих документів - 30 хв., опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини - 30 хв., підготовка процесуальних документів - 2 год., додаткові підготовчі дії для подачі зустрічного позову - 1 год., участь адвоката в судових засіданнях - 2 год. (850 грн. х 6 год.) Вартість виконаних робіт за професійну правничу допомогу становить 5100,00 грн. (а.с.90). Згідно з квитанцією від 25.02.2021 (а.с.91) [PERSON] внесено гонорар у розмірі 5100 грн. Заперечень щодо необгрунтованості витрат на правничу допомогу від позивача за первісним позовом не надано. Отже, суд, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат, розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи, в тому числі фінансового стану обох сторін, вважає, що витрати за надання професійної правничої (правової) допомоги в розмірі 5100 грн. підлягають стягненню з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача.

Outcome: approved