Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В позовній заяві позивач посилається на те, що вона є співвласником квартири [ADDRESS] . Квартира належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . У квартирі, крім позивачки зареєстрований син [PERSON] , [INFO] . У житловому приміщенні без реєстрації проживає [PERSON] , який є колишнім цивільним чоловіком позивачки та батьком їх доньки [PERSON] . У квартирі сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 2005 року. Через різні погляди на життя, постійні конфлікти, які провокує відповідач, з 2019 року сторони припинили фактичні шлюбні відносини. Відповідач залишився проживати у квартирі та відмовляється добровільно покинути житлове приміщення. Відповідач не працює, участі в утриманні квартири не приймає, комунальні послуги не сплачує, не поважає та порушує права та інтереси інших мешканців квартири. [PERSON] постійно влаштовує сварки, ображає позивачку, вчиняє психологічне та психічне насилля, через що неодноразово викликала поліцію. За 2020 рік поліцейськими складено на відповідача 5 протоколів про адміністративне правопорушення за ст. 173-2 КУпАП. Проте заходи впливу застосовані до відповідача не дали бажаного результату. Позивач, разом із дітьми, була змушена виїхати з квартири та тимчасово переїхала проживати до будинку батьків в с. Соколівське Кіровоградської області. Вільно потрапити у квартиру за особистими речами та речами дітей позивач не має можливості, оскільки відповідач пошкодив ручку замка на дверях, через що відчинити двері ключем зовні не має можливості. До квартири може потрапити тільки за згодою відповідача. Зараз в квартирі крім відповідача проживають сторонні люди, особистість яких позивачці невідома.Тому була змушена звернутися до суду. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 липня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження по справі. В судове засідання позивач не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з» явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належними чином. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] . Квартира належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 07.02.200 року № [NUMBER] (а.с. 7). Згідно Довідки № 1591 від 19.04.2021 року, видана КП «ЖЕО №4 Кропивницької міської ради», [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою квартира [ADDRESS] . Окрім неї зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та власник квартири [PERSON] , яка є власником, але не зареєстрована в даній квартирі (а.с. 8). У житловому приміщенні без реєстрації проживає [PERSON] , який є колишнім цивільним чоловіком позивачки та батьком їх доньки [PERSON] . У квартирі сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 2005 року. Через різні погляди на життя, постійні конфлікти, які провокував відповідач, з 2019 року сторони припинили фактичні шлюбні відносини. Відповідач залишився проживати у квартирі та відмовляється добровільно покинути житлове приміщення. Відповідач не працює, участі в утриманні квартири не приймає, комунальні послуги не сплачує, не поважає та порушує права та інтереси інших мешканців квартири. [PERSON] постійно влаштовує сварки, ображає позивачку, вчиняє психологічне та психічне насилля, через що неодноразово викликала поліцію. Постановою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23.09.2020 року (справа № 404/5215/20) [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн. (а.с. 11). Із-за нестерпної поведінки відповідача, позивач, разом із дітьми, була змушена виїхати з квартири та тимчасово переїхала проживати до будинку батьків в с. Соколівське Кіровоградської області. Вільно потрапити у квартиру за особистими речами та речами дітей позивач не має можливості, оскільки відповідач пошкодив ручку замка на дверях, через що відчинити двері ключем зовні не має можливості. До квартири може потрапити тільки за згодою відповідача. Зараз в квартирі крім відповідача проживають сторонні люди, особистість яких позивачці невідома. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першої статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 Житлового кодексу УРСР та статті 405 Цивільного кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Згідно із статтею 157 Житлового кодексу УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частиною першою статті 116 Житлового кодексу УРСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виходячи з аналізу змісту наведеної норми стаття 116 вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 Житлового кодексу УРСР мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в іншому місці й не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням. Відповідно до частин першої, другої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Суд приймає до уваги доводи позивача, що відповідач порушує правила суспільного співжиття, вчиняє відносно позивача протиправні дії, застосовує психологічне насильство, морально знущається, чинить психологічний тиск на позивача своєю поведінкою. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном та таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло повинно здійснюватися з дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар (принцип пропорційності). Оскільки позивач просив не стягувати з відповідача судовий збір, суд не вбачає підстав для його стягнення.

Outcome: approved