Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-11 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича (далі по тексту - відповідач 1, приватний виконавець, Телявський А.М. ), Державного підприємства «СЕТАМ» (далі по тексту - відповідач 2, ДП «Сетам»), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 3, [PERSON] ) та Приватного нотаріуса Верповської Олени Володимирівни (далі по тексту - приватний нотаріус Верповська О.В., відповідач 4, а разом відповідачі) про визнання прилюдних електронних торгів з продажу нерухомого іпотечного майна недійсними, скасування протоколу проведення електронних торгів, акту про реалізацію предмета іпотеки, свідоцтва про право власності на нерухоме іпотечне майно та запису щодо державної реєстрації права власності. Також, позивачем до суду було подано заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви, яку ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 09 листопада 2020 року у справі №753/17773/20 задоволено частково, накладено арешт на квартиру, накладено заборону на відчуження квартири, заборонено вчинення будь-яких дій будь-якими особами, розпоряджатися будь-яким чином майном, вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрацію прав власності, скасування реєстрації права власності та інших речових прав, в тому числі реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, внесення до статутних капіталів юридичних осіб, передачі в іпотеку, передачі в управління, будь-якого іншого обтяження та інше) щодо квартири. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18.09.2020 ДП «Сетам» в межах виконавчого провадження №59673806, відкритого приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Телявським А.М., були проведені електронні торги з реалізації квартири [ADDRESS] , яка належала позивачеві на праві власності, переможцем яких стала [PERSON] 21 жовтня 2020 року відповідачем 1 складено Акт про реалізацію предмета іпотеки. 02 листопада 2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. видано свідоцтво №3378, на підставі якого здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру за відповідачем 3. Позивач зазначає, що вона як власник майна, не отримувала у встановленому законом порядку повідомлень про проведення прилюдних електронних торгів, що позбавило її права на прийняття в них участі та можливості викупити її іпотечне майно. Також позивач вказує на те, що реалізована на електронних торгах квартира, була її єдиним житлом та виступала предметом іпотеки як забезпечення кредиту в іноземній валюті, а тому її продаж грубо порушує імперативний мораторій прямо передбачений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Крім того, позивач стверджує, що Висновок про вартість квартири від 12.03.2020, на підставі якого було здійснено продаж квартири з електронних торгів, зроблений з грубим порушенням чинного законодавства України, та станом на день торгів утратив чинність. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. Відповідач 1 - приватний виконавець Телявський А.М. надав до суду відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що позивач жодним чином не довела незаконність проведення електронних торгів. Також зауважив, що за змістом статей 12, 33 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки та його дії стосовно реалізації своєї практичної діяльності з визначених питань, що унеможливлює оспорювання в судовому порядку такого звіту. Вказував на те, що актом приватного виконавця від 01.08.2019 та відеозаписом, який здійснено при описі та арешті квартири, підтверджується факт не проживання позивача у квартирі, тому її посилання на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є безпідставним. Крім того, вказав на те, що у спірній квартирі зареєстровані ТОВ «БУ БУДМОНТАЖ» та ТОВ «БК ВЛАС». Також відповідач 1 заперечив проти твердження позивача, що електронні торги з реалізації нерухомого майна проводилися на підставі звіту, який втратив чинність, оскільки звіт про оцінку квартири було складено 12 березня 2020 року, а вже 13 березня 2020 року приватним виконавцем сформовано заявку №2114 до ДП «Сетам» на реалізацію вищезазначеного арештованого майна. Зазначив, що аналіз змісту Порядку реалізації арештованого майна дає підстави для висновку про те, що на організатора торгів не покладається обов`язок письмово повідомляти боржника у виконавчому провадженні про призначення торгів і подальший перебіг торгів, а також пересвідчуватися в отриманні таких повідомлень боржником. Представник відповідача 2 - ДП «Сетам» надав до суду відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що торги відбулися з дотриманням Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про іпотеку», Порядку про реалізацію арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 №2831/5. Останній у відзиві вказує, що відсутні підстави для визнання правочину недійсним, а також, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюється на дані правовідносини, оскільки квартира не була придбана за кредитні кошти. Відповідач 3 - [PERSON] надала до суду відзив, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог на тій підставі, що позивачем не обґрунтовано недійсність оскаржуваного правочину з посиланням на встановлені Цивільним кодексом України (далі по тексту - ЦК України) підстави. [PERSON] у відзиві зауважила, що позивач не оскаржувала Висновок про вартість квартири від 12.03.2020 року у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». Також звернула увагу на положення частини шостої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» згідно з якими, якщо строк дійсності звіту про оцінку майна закінчився після передачі майна на реалізацію, повторна оцінка такого майна не проводиться. Окрім того, відповідач 3 зазначила, що Порядок реалізації арештованого майна, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 №2831/5, не містить вимоги письмово повідомляти боржника про дату, час і місце проведення торгів електронних торгів. Відповідач 3 заперечила проти доводів, що проведення електронних торгів є порушенням імперативного мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки правовий аналіз вказаного доводу вже було надано Дарницьким районним судом у м. Києві в ухвалі від 21 листопада 2019 року, якою залишено без задоволення скаргу позивача на дії та постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Теслявського А.М. за виконавчим провадженням № 59673806. Відповідач 4 - приватний нотаріус Верповська О. В. надала до суду відзив, в якому вона просить відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що позивачем необґрунтовано та не доведено з посиланням на конкретні обставини справи порушення приватним виконавцем норм чинного законодавства України, якими врегульовано порядок проведення електронних торгів, зокрема Порядку реалізації арештованого майна. Позивач не скористалася своїм правом надати відповідь на відзив, виклавши в ньому свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачами у відзивах заперечення і мотиви їх визнання або відхилення. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 01.02.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У відбувшихся судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача 1, відповідач 3 та її представник у відбувшихся судових засіданнях заперечили проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у їх відзивах на позовну заяву. ДП «Сетам» та приватний нотаріус Верповська О.В. в судові засідання своїх представників не направляли, про дату, час та місце судового засідання у встановленому законом порядку були повідомлений належним чином, подали відзиви на позовну заяву, в яких просили у задоволенні позову відмовити та здійснювати розгляд справи за їх відсутності. В судовому засіданні, яке відбулось 10.08.2022 року, за клопотанням представника позивача було оголошено перерву для підготовки до судових дебатів, яке судом було задоволено та оголошено перерву до 11.08.2022 року. В судове засідання, яке відбулось 11.08.2022 року, позивач та її представник не з`явились, при цьому позивачем через канцелярію суду подано клопотання про оголошення перерви у судовому засіданні для надання достатнього часу для підготовки до судових дебатів та реалізації права на апеляційне оскарження протокольної ухвали суду. Водночас, відповідно до приписів ч. 2 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) суд зобов`язаний відкласти судовий розгляд справи в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Частиною 3 ст. 223 ЦПК України також визначено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Суд бере до уваги, що позивач та її представник були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду справи, враховуючи стадію розгляду даної справи, надання судом часу позивачу та її представнику для підготовки до судових дебатів, а також строки розгляду справи, суд визнає за можливе проводити судовий розгляд справи за відсутністю сторони позивача, яка була належним чином повідомлена про день та час судового засідання, а свою правову позицію виклала у відбувшихся судових засіданнях, на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Вислухавши представника позивача, відповідача 1, його представника, відповідача 3 та її представника, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 3 ст. 12, чч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Телявським А.М. постановою від 29.07.2019 відкрито виконавче провадження №59673806 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 12.07.2013 Дарницьким районним судом м. Києва, про стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» з [PERSON] суми боргу в розмірі 174 731,93 доларів США, що за курсом НБУ станом на 17.06.2011 становило 1 392 613,48 грн., та 3 120 824,07 грн. (т.1 а.с.107). Постановою від 01.08.2019 приватним виконавцем описано та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.140). Актами приватного виконавця від 01.08.2019 встановлено, що виходом за адресою знаходження майна боржника, [ADDRESS] , виявлено, що боржник постійно квартирою не користується та не проживає (т.1 а.с.143-145). У серпні 2019 року [PERSON] звернулася до Дарницького районного суду м. Києва із скаргою та просила суд визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського А.М. та поновити її порушене право шляхом скасування постанов: про відкриття виконавчого провадження №5973806 від 29.07.2019; про стягнення з боржника основної винагороди; про арешт майна; про арешт коштів боржника, а також визнати недостовірними відомості, які містяться у акті приватного виконавця Телявського А.М. від 01.08.2019; визнати завчасними вимоги приватного виконавця Телявського А.М., що закріплені у виклику приватного виконавця від 31.07.2019 №4261/19, стягнути судовий збір на її користь. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21.11.2019 у справі №753/16471/19 скаргу [PERSON] на дії та постанови приватного виконавця виконавчого - залишено без задоволення (т.1 а.с.65). Відомості про апеляційне оскарження цієї ухвали у матеріалах справи відсутні. Згідно з ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Порядок судового контролю за виконанням судових рішень, що включає в себе й порядок оскарження рішень та дій приватного виконавця, унормовано розділом VII ЦПК України. Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Згідно з стст. 448 та 449 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Суд, бере до уваги те, що законність постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження №5973806 від 29.07.2019 та достовірність відомостей, які містяться у акті приватного виконавця від 01.08.2019, вже була предметом судового розгляду в порядку судового контролю за виконанням судових рішень. Оскільки ухвала Дарницького районного суду м. Києва від 21.11.2019 у справі №753/16471/19, набрала законної сили, вона не може ставитися під сумнів. У звіті Європейської комісії «За демократію через право» (далі - Венеціанська комісія) від 25-26 березня 2011 року на підставі аналізу правових систем європейських держав у пошуках спільних складових, характерних як для «верховенства права», так і «правової держави», пропонується щонайменше 6 необхідних елементів, яких необхідно дотримуватися не лише формально, але й по суті, а саме: 1) законність, включно з прозорим, підзвітним і демократичним процесом прийняття законів; 2) правова визначеність; 3) заборона свавілля у прийнятті рішень; 4) доступ до правосуддя, що здійснюється незалежним і безстороннім судом, включно з можливістю оскаржити в суді адміністративні акти; 5) повага до прав людини; 6) недискримінація і рівність перед законом. Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу resjudicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності. Тому категорію resjudicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає в тому, щоб остаточні рішення судів були виконані. У рішенні ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії» підкреслено, що право на справедливий судовий розгляд судом, яке гарантується пунктом 1 статті 6 Конвенції, має тлумачитися в світлі преамбули до Конвенції, яка у відповідній частині свідчить, що принцип верховенства права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Це також знайшло своє повторення у пунктах 33, 34 рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» суд повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, необхідно тлумачити в контексті Преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescuv. Romania) [GC], заява № 28342/95, пункт 61, ECHR1999-VII). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу resjudicata (див. там же, пункт 62), тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Судом також досліджено Акт приватного виконавця від 01.08.2019 та відеозапис, здійснений приватним виконавцем, під час виходу за адресою квартири, з яких вбачається, що зі слів консьєржа квартирою користується особа чоловічої статі. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Постановою від 12.03.2020 приватним виконавцем призначено суб`єкта оціночної діяльності-суб`єкта господарювання Товариство з обмеженою відповідальністю «ЄВРОЕКСПЕРТ ГРУП» для надання письмового звіту з експертної оцінки описаного та арештованого майна (т.1 а.с. 186). 12.03.2020 складено Звіт про оцінку квартири, згідно з яким вартість об`єкта оцінки становить 1 949 100,00 грн. Позивачем не надано до суду доказів оскарження постанови приватного виконавця від 12.03.2020 про призначення суб`єкта оціночної діяльності-суб`єкта господарювання, а також Звіту про оцінку квартири, складеного 12.03.2020, відповідно до положень ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», стст. 447-449 ЦПК України. Зі змісту Закону України «Про виконавче провадження» убачається, що виконавець не наділений повноваженням ставити під сумнів об`єктивність проведеної оцінки, або проводити оцінку нерухомого майна на власний розсуд, а зобов`язаний лише залучити експерта до участі у виконавчому провадженні та повідомити сторонам результати визначення вартості майна. Отже, визначення вартості майна боржника є процесуальною дією виконавця (незалежно від того, яка конкретно особа - сам виконавець чи залучений ним суб`єкт оціночної діяльності - здійснював відповідні дії) щодо примусового виконання рішень відповідних органів, уповноважених осіб та суду. Тому оскаржити оцінку майна можливо в порядку оскарження рішень та дій виконавців. Наведене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20.03.2019 у справі № 821/197/18/4440/16, від 12.06.2019 у справі № 308/12150/16-ц. Порушення, допущені державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених нормами матеріального права, до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо, підлягають оскарженню в порядку, передбаченому вказаним Законом. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 07 червня 2022 року у справі № 333/1483/20. 13.03.2020 приватним виконавцем сформовано Заявку на реалізацію арештованого майна, а саме: квартири [ADDRESS] (т. 2 а.с.25-26). Відповідно до частини шостої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» звіт про оцінку майна у виконавчому провадженні є дійсним протягом шести місяців з дня його підписання суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання. Після закінчення цього строку оцінка майна проводиться повторно. Якщо строк дійсності звіту про оцінку майна закінчився після передачі майна на реалізацію, повторна оцінка такого майна не проводиться. Оскільки строк дійсності Звіту про оцінку квартири від 12.03.2020 закінчився після передачі майна на реалізацію, то повторно оцінка такого майна не проводиться. Суд також зауважує, що реалізація квартири з електронних торгів відбулася відповідно до Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2831/5. Відповідно до пункту 3 Розділу III Порядку № 2831/5 організатор вносить до Системи інформацію про майно та формує лот торгів (інформаційне повідомлення про електронні торги (торги за фіксованою ціною)) на підставі отриманої ним заявки не пізніше ніж на третій робочий день з дати її отримання. Лот вноситься за типом, найменуванням, категорією відповідно до класифікації, яка підтримується Системою, що забезпечує вільний та прямий пошук за відповідними пошуковими критеріями (вид майна, назва, модель, регіон зберігання, стартова ціна, номер виконавчого провадження згідно з автоматизованою системою виконавчого провадження тощо). Згідно з пунктом 4 розділу І Порядку № 2831/5 взаємодія органів державної виконавчої служби та приватних виконавців з організатором щодо реалізації арештованого майна, у тому числі надсилання документів та повідомлень, передбачених цим Порядком, здійснюється через особисті кабінети відділів державної виконавчої служби та приватних виконавців в Системі. Надсилання документів та повідомлень, передбачених цим Порядком, електронною поштою, поштовими відправленнями, доставка нарочним або кур`єрською службою доставки дозволяються виключно у разі наявності технічних підстав, що унеможливлюють роботу особистих кабінетів відділів державної виконавчої служби та приватних виконавців більше ніж на 24 години, до відновлення їх працездатності. Відомості про електронні торги, майно, яке виставляється на них, доступні всім особам та розміщені на веб-сайті електронних торгів; електронний ресурс, що є складовою частиною системи електронних торгів, на якому розміщуються організаційно-методичні матеріали, інформаційні повідомлення про електронні торги та результати їх проведення, здійснюється реєстрація учасників, подання заяв на участь в електронних торгах, забезпечується доступ спостерігачів електронних торгів та проводяться електронні торги. Веб-сайт функціонує у цілодобовому режимі та є доступним усім користувачам мережі Інтернет. Аналіз змісту вищезазначеного Порядку реалізації арештованого майна дає підстави для висновку про те, що на організатора торгів не покладається обов`язок письмово повідомляти боржника у виконавчому провадженні про призначення торгів і подальший перебіг торгів, а також пересвідчуватися в отриманні таких повідомлень боржником. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 липня 2020 року у справі № 332/3368/17. Електронні торги, які призначалися на 13.04.2020 зі стартовою ціною 1 949 100,00 грн., та на 27.05.2020 з початковою ціною продажу 1 559 280,00 грн., не відбулися (т.2 а.с. 29). Електронні торги, призначені на 18.09.2020 з початковою ціною продажу 1 364 370,00 грн., відбулися. На них були присутні двоє учасників, з яких переможцем визначено [PERSON] , яка запропонувала найвищу цінову пропозицію - 1 378 013,70 грн. (т.1 а.с.51). 21.10.2020 приватним виконавцем складено Акт про реалізацію предмета іпотеки, яким встановлено, що [PERSON] придбала на електронних торгах квартиру (т.2 а.с.53). 02.11.2020 приватним нотаріусом Верповською О. В. на підставі виданого Свідоцтво №3378, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №54898310 від 02.11.2020 та 02.11.2020 внесено запис №38959370 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності [PERSON] на квартиру. Згідно з підпунктом 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у редакції, що діяла станом на час існування спірних правовідносин, протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У статті 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом ч. 3 ст. 12, чч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач в позові зазначала, що реєстрація її місця проживання у квартирі свідчить про ту обставину, що вказана квартира є єдиним місцем її проживання, що підтверджується відміткою в її паспорті (т.1 а.с.14). Однак реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її єдиного місця проживання. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі №678/301/12, провадження № 14-624цс18, згідно зі ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація особи за місцем проживання це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Суд також бере до уваги, що законодавець визначаючи дію мораторію пов`язав її саме з фактом постійного проживання позичальника/майнового поручителя у нерухомому житловому майні, яке виступає як забезпечення зобов`язань, а не з фактом реєстрації її місця проживання в такому житлі. Будь-яких інших доказів на підтвердження факту використання позивачем квартири як постійного місця проживання суду надано не було. Навпаки, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що містяться у матеріалах справи, спірна квартира є місцезнаходженням юридичних осіб ТОВ «БУ БУДМОНТАЖ» та ТОВ «БК ВЛАС», учасником та керівником яких є не позивач, а інша особа. Відповідно до ст. 93 ЦК України місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку. Приватний виконавець Телявський А. М. як у своєму відзиві, так і в судовому засіданні, зауважував, що факт реєстрації у квартирі 2 юридичних осіб був одним із факторів, що давали йому підстави вважати, що квартира не використовується позивачем як місце постійного проживання. При цьому, позивач посилалася на Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформовану станом на 22.10.2020, як на доказ відсутності у неї іншого житла (т.1 а.с.20). Державний реєстр речових прав на нерухоме майно почав діяти з 01.01.2013 і тому будь-яке нерухоме майно, яке було придбане до 01.01.2013, у випадку, якщо інформація не була внесена до Державного реєстру речових прав не відображається в такому реєстрі. Крім цього частина 3 статті 3 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за умови, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Тобто, Законом не вимагається внесення інформації про право власності на нерухоме майно до новоствореного в 2013 році Державного реєстру речових прав, в разі якщо таке право виникло до створення ДРРП. До 2013 року реєстрація права власності на квартири, житлові будинки, нежитлові приміщення та інше нерухоме майно, проводилася Бюро технічної інвентаризації (надалі - БТІ), із видачою про це документів (Витягів) або проставленням відповідних штампів (відміток) на самому документі. Вирішуючи питання, чи є Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.10.2020 достовірним доказом, на підставі якого можна встановити, чи була квартира єдиним житлом позивача, суд також бере до уваги, що цей доказ містяться лише відомості про обтяження квартири, у розділі «Відомості з державного реєстру прав власності на нерухоме майно» вказано, що відомості відсутні, хоча матеріалами справи підтверджується і сторонами не заперечується, що квартира дійсно перебувала у власності [PERSON] . У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №911/3594/17 висловлено правову позицію, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. У постанові Верховного Суду від 03.06.2020 року у справі № 363/4852/17 зроблено висновок, що державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. Таким чином, відсутність у Державному реєстрі речових прав записів про реєстрацію права власності особи на майно не свідчить про відсутність у неї такого права. Позивачкою не було надано суду будь-яких інших жодних доказів, які б свідчили про відсутність у її власності іншого нерухомого житлового майна, набутого до 2013 року, або такого, що належить їй на праві спільної сумісної власності, проте зареєстрованого на ім`я титульного власника тощо. Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вирішуючи питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд відповідно до свого внутрішнього переконання, приходить до висновку, що квартира не використовувалася [PERSON] як місце постійного проживання. Суд також бере до уваги, що [PERSON] , будучи стороною виконавчого провадження та знаючи про намір приватного виконавця провести електронні торги з метою продажу арештованого майна, не надала приватному виконавцю відомості про наявність чи відсутність у останньої у власності іншого житла, а також про те, що квартира використовується нею як місце постійного проживання. Відповідачі у поданих суду відзивах посилаються на відомості Акту приватного виконавця від 01.08.2019, як на підставу не розповсюдження Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки з нього вбачається, що боржник не використовувала для проживання квартиру, яку було передано банку в рахунок виконання зобов`язань. Отже, виходячи з викладених обставин, позивачем не доведено належними та допустимими доказами відсутність у її власності іншого нерухомого житлового майна, що є обов`язковою умовою для застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позивача та того, що позивач не має іншого місця для проживання. Правова природа процедури реалізації майна на електронних торгах полягає в продажі майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця-учасника торгів, та складанні за результатами їх проведення акта про проведення торгів. Акт про проведені електронні торги є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно у випадках, визначених законодавством. Вказаний акт є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а отже, є договором. З аналізу частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на електронних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Сторонами в договорі купівлі-продажу є продавець і покупець. Відчуження майна з електронних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 цього Кодексу). З урахуванням наведеного, набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, є державна виконавча служба та організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є переможець електронних торгів. Виходячи з наведеного сторонами договору купівлі-продажу, оформленого за результатами проведених електронних торгів, є продавці - державна виконавча служба та організатор електронних торгів, та покупець - переможець електронних торгів. Саме такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/856/17 (провадження № 12-128гс18). Відповідно до положень статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначено у статті 16 ЦК України, згідно з пунктом 2 частини 2 якої одним із таких способів є визнання правочину недійсним. Ураховуючи те, що відчуження майна з електронних торгів належить до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, установлених частинами 1-3 та частинами 5, 6 статті 203 ЦК, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК та іншим актам цивільного законодавства (частина 1 статті 215 цього Кодексу). Крім того, підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених саме Порядком реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2015 року № 2710/5 та Порядком реалізації арештованого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5. Таким чином, для застосування наслідків недотримання вказаних вимог, при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити чи мало місце порушення вимог нормативних актів, які регулюють проведення електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів. Подібну правову позицію викладену у постанові Верховного Суду України від 19 липня 2022 року у справі № 335/13647/19, а також раніше у постановах від 07 червня 2022 року у справі №333/1483/20 (провадження № 61-369св22), від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1749цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2988цс15, від 29 червня 2016 року у справах № 6-370цс16 та № 6-547цс16. Судом не встановлено обставин для визнання прилюдних електронних торгів з підстав недотримання вимог, встановлених частинами 1-3 та частинами 5, 6 статті 203 ЦК України, тому позовна вимога про визнання прилюдних електронних торгів з продажу нерухомого іпотечного майна недійсними не підлягає задоволенню, як і похідні від неї вимоги про скасування протоколу проведення електронних торгів, акту про реалізацію предмета іпотеки, свідоцтва про право власності на нерухоме іпотечне майно та запису щодо державної реєстрації права власності. Таким чином, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed