Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-15 00:00:00

12 січня 2022 року позивач звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська Залізниця» про визнання незаконним наказу та скасування наказу про відсторонення, поновлення на робочому місці та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що перебуває з відповідачем в трудових відносинах з 03 березня 2007 року. 29 листопада 2021 року позивачу, який працює на підприємстві відповідача на посаді оглядача-ремонтника вагонів 6 розряду дільниці парків «Є», «Г» пункту технічного обслуговування вагонів Нижньодніпровськ-Вузол Придніпровської залізниці, під час знаходження на роботі було надано лист-ознайомлення про необхідність надання не пізніше 08 грудня 2021 року документів на підтвердження щеплення від «COVID-19», в іншому випадку його буде відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року. Не погодившись з цим позивач в цьому повідомленні навпроти свого прізвища не захотів ставити свій підпис. 09 грудня 2021 року згідно наказу №510/ОС [PERSON] було відсторонено від роботи. Зазначений наказ позивач вважає протиправним, а вказані дії роботодавця незаконними, оскільки вважає їх дискримінацією, що порушує ст.24 Конституції України та ст.21 Кодексу законів про працю України, порушенням гарантованого ст.43 Конституції України права на працю, втручанням в особисте та сімейне життя, недопустимість чого визначена ст.28 Конституції України. Свої заперечення проти примусової вакцинації позивач обґрунтовував ст.28 Конституції України, згідно якої жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам. Вважає, що відповідач незаконно обмежив його права працівника на працю та отримання за неї винагороди шляхом відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, оскільки в нього відсутнє зобов`язання перед відповідачем про необхідність щеплення від вказаної хвороби і не передбачено повноважень на відсторонення його від роботи з підстави відсутності вказаного щеплення, вказував, що він не був попереджений про зміну істотних умов праці за два місяці, що є порушенням ст.492 Кодексу законів про працю України. Вважає, що примусова вакцинація є порушенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, Загальної декларації прав людини, вимог ст.284 Цивільного кодексу України, ст.43 Основ законодавства про охорону здоров`я України, ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Окремо зауважив, що його відсторонення відбулось на порушення порядку, визначеного ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення». Додатково посилався на практику Європейського Суду з прав людини у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява №\~47621/13). Окремо позивач наполягав на незаконності наказу МОЗ України від 04.\~10. 2021 року №\~2153 «Про затвердження переліку професій, виробництв, та організацій працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». У зв`язку з викладеним, позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ №510/ОС від 09 грудня 2021 року про відсторонення від роботи, поновити його на роботі та стягнути з відповідача середню заробітну плату за вимушений прогул з 09\~грудня 2021 року та по день фактичного поновлення та судові витрати по справі. (а.с.1-15) Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2022 року позовну заяву залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків, а саме\- сплати судового збору. (а.с.31-32) 24 січня 2022 року від позивача надійшла квитанція про сплату судового збору. (а.с.а.с.35-36, 37) Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2022 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. (а.с.38-39) 28 січня 2022 року через канцелярію суду від представника позивача надійшла уточнена позовна заява про визнання незаконним наказу та скасування наказу про відсторонення, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, в якій представник з огляду на положення ст.95 ЦК України та те, що філія є відокремленимим підрозділом юридичної особи, що розташована поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів цієї особи та не є самостійною юридичною особою, визначив належним відповідачем Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська Залізниця». При цьому предмет та підстави уточненої позовної заяви викладені аналогічними підставам та предмету первісної позовної заяви. (а.с.а.с.40-41, 42-50) 18 лютого 2022 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У своєму відзиві представник відповідача проти задоволення позову заперечував, вказував, що АТ «Укрзалізниця» включена до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01 листопада 2021 року № 2393. Про необхідність надання до 08 грудня 2021 року документів про отримання повного курсу вакцинації або однієї дози вакцини від COVID-19 або в разі наявності медичних протипоказань до вакцинації- довідки за формою № 028-1/о, позивач був повідомлений 29 листопада 2021 року. Оскільки позивач не надав підтверджуючого документам про щепленням від COVID-19, наказом від 09 грудня 2021 року його було відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року, при цьому чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження заробітної плати працівника на період його відсторонення від роботи. Тому вважає, що відповідач не порушував права позивача та здійснив відсторонення від роботи згідно до вимог чинного законодавства, тому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. (а.с.54-61) Також 18 лютого 2022 року від представника відповідача надійшло клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу з підстав того, що позивачем були завищені судові витрати, (з огляду на ціну позову, тривалість справи, виклик свідків тощо), та не надано доказів обов`язковості та доцільності судових витрат (не підтверджена нагальна потреба у вивченні джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо). (а.с.52-53) В судові засіданні 24 лютого 2022 року та 01 квітня 2022 року сторони по справі не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи належним чином, у зв`язку з чим розгляд справи було відкладено. (а.с.а.с.65, 78) В судовому засіданні 29 квітня 2022 року за участі представника позивача та представника відповідача було розпочато розгляд справи по суті, оголошено зміст заяви, з`ясовано думку представників сторін, досліджено письмові докази та оголошено перерву до 05 травня 2022 року - для надання представником відповідача додаткових письмових доказів. (а.с.82) Судові засідання 05 травня 2022 року, 27 травня 2022 року та 07 червня 2022 року не відбулись через зайнятість судді в іншому провадженні. (а.с.а.с.84, 92, 97) В судовому засіданні 21 червня 2022 року за участі представника відповідача було ухвалено оголосити перерву до 21 липня 2022 року - для надання представником відповідача додаткових письмових доказів. (а.с.100) В судовому засіданні 21 липня 2022 року за участі представника відповідача було задоволено клопотання та долучено додаткові письмові докази та оголошено перерву до 16 серпня 2022 року - для виклику позивача та його представника. (а.с.103) В судовому засіданні 16 серпня 2022 року було завершено розгляд справи по суті та ухвалено рішення. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, в матеріалах справи наявна заява від представника позивача про розгляд справи за його відсутності, в якій він підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. (а.с.96) Представник відповідача в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи під підпис у розписці. (а.с.104) Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, справа розглянута без фіксування судового засідання технічними засобами, згідно ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у трудових відносинах. Позивач працює на посаді оглядача-ремонтника вагонів 6 розряду дільниці парків «Є», «Г» пункту технічного обслуговування вагонів Нижньодніпровськ-Вузол РФ Придніпровської залізниці структурний підрозділ «Експлуатаційне вагонне депо Нижньодніпровськ-Вузол» АТ «Українська залізниця» з 03\~грудня 2018 року, що підтверджується записом №\~7 в його трудовій книжці. (а.с.17 на зв.) 29 листопада 2021 року позивачу було запропоновано ознайомитись з необхідністю надання безпосередньому керівнику не пізніше 08 грудня 2021 року копію документів про підтвердження вакцинації від COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини, або копію довідки щодо наявності протипоказань проти вакцинації чи письмове пояснення про відмову від проведення вакцинації та попереджена про відсторонення від роботи з 09 грудня 2021 року без збереження заробітної плати у разі не\~надання зазначених документів. (а.с.58-59) З викладеними вимогами позивач був категорично не згоден, тому в Листі-ознайомленні навпроти свого прізвища не поставив свій підпис, (а.с.59) в результаті чого працівниками відповідача було складено акт про відмову [PERSON] від підпису про ознайомлення з листом-повідомленням. (а.с.60) Згідно наказу №510/ОС «Про відсторонення від роботи» від 09 грудня 2021 року оглядача-ремонтника вагонів 6 розряду дільниці парків «Є», «Г» пункту технічного обслуговування вагонів Нижньодніпровськ-Вузол [PERSON] відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень, ПЦР тесту. (а.с.16) Наказом відповідача від 12 квітня 2022 року №157/ОС «По особовому складу» [PERSON] , оглядача-ремонтника вагонів 6 розряду дільниці парків «Є», «Г» пункту технічного обслуговування вагонів Нижньодніпровськ-Вузол допущено до роботи з 12 квітня 2022 року. (а.с.102) Оцінюючи правомірність відсторонення позивача суд виходить з наступного. Стаття 46 Кодексу законів про працю України передбачає можливість відсторонення працівників від роботи лише у випадках, прямо передбачених законодавством. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статтею 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору. При цьому передбачається, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (ст.12ЗаконуУкраїни «Про захист населення від інфекційних хвороб»). Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється Міністерством охорони здоров`я України (ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»). Згідно наказу МОЗ від 04.10.2021 року №2153«Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники: центральних органів виконавчої влади та їхніх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їхніх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Цим наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 року за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.10.2019 року № 2070). Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України. Державна реєстрація нормативно-правового акту полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акту, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (п. 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28.12.1992 № 731) Таким чином, якщо ставити питання обов`язковості вакцинування для працівників з наведеного вище переліку наказ МОЗ № 2153, то його можуть не робити лише ті працівники, які мають саме абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень. Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтермінування через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин. В законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. А саме, навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому у разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати. Розглядаючи цю справу, суд зазначає, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантовано ст.8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Між тим, такі втручання цілком припустимі. Для визначення законності таких втручань Європейський суд вказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно наметі законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві». Досліджуючи питання наявності закону Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в ухваленому 08.04.2021року рішенні у справі Вавржичка та інші проти Чеської Республіки (заява № 47621/13) у рішенні, яке суд вважає необхідним застосувати і при даних правовідносинах, наголошує наступне (п. 266): «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити засобом дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], №№28859/11і 28473/12, § 167, 15листопада 2016р., з додатковим посиланням).» ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень. В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272): «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8». А у відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи: «285 Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу. В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом. Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань». З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини. Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті захисні, а некаральні за своїм характером. Стосовно доводів позивача про сумнівність ефективності вакцини, то ЄСПЛ посилається на загальний консенсус щодо життєвої важливості такого заходу та засобу захисту населення від хвороб, які можуть мати серйозні наслідки для здоров`я людини та які вразі серйозних спалахів можуть викликати проблеми в суспільстві. Зважаючи нате що частота ускладнень є досить незначною, однак безсумнівно, їх виникнення є досить загрозливим для здоров`я людини, органи Конвенції підкреслили важливість прийняття необхідних запобіжних заходів перед вакцинацією… Очевидно, це стосується перевірки в кожному окремому випадку можливих протипоказань. Це також відноситься до моніторингу безпеки застосовуваних вакцин. У кожному з цих аспектів Суд не вбачає підстав ставити під сумнів адекватність національної системи вакцинації. Вакцинація проводиться медичними працівниками тільки при відсутності протипоказань, які попередньо перевіряються відповідно до звичайного протоколу, відповідні медичні працівники зобов`язані повідомляти про будь-які підозри на серйозні або несподівані побічні ефекти. Відповідно, безпека використовуваних вакцин знаходиться під постійним контролем компетентних органів». Стосовно порушення прав на працю, особи, яка відмовилась від щеплення, ЄСПЛ зазначив таке: «306. Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я. Верховний суд цілком послідовно стверджує наступне (постанова від 10.03.2021р. у справі №331/5291/19): «Вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави тобто було виправданим. Держава, встановивши відсторонення педагогічних працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й самих дітей. Отже, право позивача на працю у шкільному навчальному закладі було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивач відмовилася від обов`язкового щеплення. Крім того, згідно з ч.ч.1,2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Наказом МОЗ України від 04.10.2021 № 2153, відповідно до статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», пункту 8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року №90), та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, затверджено «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Наказом МОЗ від 01.11.2021 року №2393«Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» переліку доповнено новими пунктами 4-6 такого змісту: «4. Підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; 5. Установ і закладів, що надають соціальні послуги, заклади соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів. 6. Підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №83. АТ «Укрзалізниця» включена до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №83, відтак працівники підприємства підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Разом з тим, наказ МОЗ від 01.11.2021 року №2393 «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» згідно до якого обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники АТ «Укрзалізниці» набирає чинності через один місяць з дня його офіційного опублікування, тобто 08 грудня 2021 року. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , був повідомлений про необхідність надання документів на підтвердження вакцинації від COVID-19 або копії довідки щодо наявності протипоказань проти вакцинації 29\~листопада\~2021 року тобто до набрання чинності наказу МОЗ №2393 від 01\~листопада 2021 року. Таким чином, судом встановлено порушення порядку відсторонення позивача від роботи, оскільки таке рішення було прийнято на підставі відмови позивача від вакцинації в період до набрання чинності нормативно-правовим актом, що встановлював обов`язковість такої вакцинації для нього. Враховуючи, що позивач не був належним чином повідомлений про необхідність надання документів на підтвердження вакцинації від COVID-19, з огляду на відсутність в оспорюваному наказі посилання, як на підставу його винесення, подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про відсторонення позивача від роботи, даний наказ є безпідставним та підлягає скасуванню. Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивача про визнання протиправним та скасування Наказу №510/ОС від 09.12.2021 про відсторонення його від роботи, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, суд виходить із наступного. Так, працівники мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством (стаття 2 КЗпП). Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного суду України, викладеними у пункту 10 Постанови від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП). Відповідно до змісту ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Таким чином, у відповідності до зазначеної норми матеріального права, порушені права працівника незаконними діями роботодавця (звільнення, переведення, відсторонення тощо) підлягають захисту шляхом їх поновлення та стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно з п.5 Постанови КМУ «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08.02.1995, зі змінами, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до п.8 вищезазначеної Постанови, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки про доходи, виданої РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» Експлуатаційне вагонне депо Нижньодніпровськ-Вузол № 04/1736 від 09 грудня 2021 року, заробітна плата [PERSON] за останні два місяці які передували дню відсторонення позивача склала 30\~372,70 грн. У вказаний період кількість робочих днів складала 42 дні, отже середньоденна заробітна плата становить 30\~372,70/42 дні = 723 грн. 15 коп. (а.с.19) Кількість робочих днів відсторонення від роботи в період з 09 грудня 2021 року (день відсторонення) по 11 квітня 2022 року (останній день до поновлення на роботі позивача) становить 84 дні. Середній заробіток за час відсторонення від роботи складає: 723 грн. 15 коп. (середньоденна заробітна плата за два місяці, які передують відстороненню) * 84 робочі дні (за які здійснюється виплата середньої заробітної плати) = 60 744 грн. 60 коп. При таких обставинах позовні вимоги про стягнення середньої заробітної плати за час відсторонення від роботи в розмірі 60 744 грн. 60 коп. підлягають задоволенню. Згідно ч.1 ст.141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Частинами 1, 3 та 4 статті 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Позивачем на підтвердження своїх витрат на правову допомогу надано договір про надання правової допомоги, укладений 10 грудня 2021 року між адвокатом Смук М.І. та Пасічником Д.М. (а.с.21), ордер про надання правничої допомоги адвокатом Смук М.І. клієнту Пасічнику Д.М. (а.с.27), свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 27 травня 2020 року № 4 на ім`я Смук М.І.\~(а.с.28), розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу та акт про виплату адвокату гонорару (а.с.а.с.22, 23), попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу (а.с.20), копію квитанції до прибуткового касового ордеру № 02/21 від 30 грудня 2021 року про сплату позивачем адвокату 9 000 грн. за надані послуги.\~(а.с.24) Як вбачається з матеріалів справи представник позивача адвокат Смук М.І. здійснював свої обов`язки визначені договором про надання правової допомоги, підготовляв та направляв процесуальні документи. Оскільки вказані дії можуть розглядатись як відповідні процесуальні дії сторони, зважаючи на час, необхідний для їх фактичного здійснення, суд приходить до висновку, що заявлена позивачем сума 9 000 грн. витрат на правову допомогу знаходиться в межах граничних витрат, передбачених законом. Надана позивачем квитанція до прибуткового касового ордеру № 02/21 від 30 грудня 2021 року містить всі необхідні реквізити: дату видачі, суму, прізвище та ініціали позивача, відомості про адвоката, підпис, зазначено, що грошові кошти сплачені позивачем згідно договору про надання правової допомоги від 10 грудня 2021 року. (а.с.24) У зв`язку з цим, враховуючи повне задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати на оплату правової допомоги в розмірі 9 000 грн та судовий збір в розмірі 992,40 грн., сплачений позивачем за вимоги про стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи, також враховуючи факт звільнення позивача від сплати судового збору за вимогами про скасування наказу, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 992,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved