Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-03 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з житлового будинку. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С. за № 4142 від 29.11.2010, вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . З 29.03.2008 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від сумісного життя мають сина [PERSON] , який народився [INFO] . Однак, сімейне життя між сторонами не склалося, та в серпні 2021 року позивач звернулась до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом про розірвання шлюбу, який станом на день подачі цього позову не розглянуто. Зазначає, що в приватній власності відповідача знаходиться однокімнатна квартира [ADDRESS] . Однак, не зважаючи на наявність у відповідача окремого власного житла та фактичного припинення шлюбних відносин, він не бажає добровільно виселитися з житлового будинку [ADDRESS] , чим грубо порушує право власності позивача. Посилаючись на ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 13, 15, 16, 317, 319, 321, 373, 391, 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), просила суд усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом виселення [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 3-9). Відповідач [PERSON] із позовом не погодився, його представник адвокат Загрія Н.Ю. подала відзив на позов, в якому зазначала, що з 09.11.2004 відповідач зареєстрований і постійно проживає в будинку [ADDRESS] . При цьому, з 29.03.2008 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. 29.11.2010 відповідач, перебуваючи під впливом тяжких обставин, уклав з позивачем договір, за яким подарував їй житловий будинок [ADDRESS] . 30.11.2010 позивач уклав з позивачем договір, за яким подарував їй квартиру [ADDRESS] . До укладення договорів дарування об`єкти нерухомості, зазначені вище, належали відповідачу на праві приватної власності, були отримані у спадок та подаровані його батьком. В позові позивач зазначає, що в приватній власності відповідача знаходиться однокімнатна квартира [ADDRESS] . Однак, 30.11.2010 вказана квартира належала на праві приватної власності позивачу. Тільки 30.06.2021 позивач за договором дарування фактично повернула вказане житло у власність відповідача. При цьому, позивач приховала від суду факт того, що 25.08.2021 вона звернулась до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом до відповідача про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] . За вказаним позовом судом відкрито провадження, справа по суті не розглянута, рішення не ухвалене. Вказує, що на момент звернення позивача до суду з позовом про виселення, шлюб між сторонами не було розірвано, отже фактично позивач звернулась до суду з позовом про виселення члена своєї сім`ї. В цей же час відповідач самостійно ніс витрати на утримання житла, а позивач не працювала. Сім`я утримувалась за рахунок відповідача, за його рахунок здійснювався капітальний й поточний ремонти будинку. Зазначає, що жодного доказу на підтвердження створення перешкод з боку відповідача у здійсненні позивачем права власності матеріали справи не містять, а правові підстави для виселення відповідача відсутні. Оцінюючи зміст позовних вимог та правове обґрунтування позову, їх відповідність пропорційності (необхідності у демократичному суспільстві) згідно зі статтею 8 Конвенції про захист людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), можливо дійти висновку, що припинення права відповідача користуватись житлом не відповідає такій пропорційності, оскільки інтереси позивача, як власника будинку, не перевищують інтереси відповідача, оскільки він був власником будинку і проживав у ньому задовго до укладення шлюбу. Передання квартири у власність відповідача на підставі договору дарування, який оскаржується позивачем в судовому порядку, не може переконливо свідчити про те, що відповідач має інше придатне для проживання житло. Також вважає, що його виселення з будинку буде надмірним тягарем. Просила в задоволенні позову відмовити (а.с. 45-48). Від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що житловий будинок [ADDRESS] не є спільною приватною власністю подружжя. На початку 2022 року, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя шлюб між сторонами розірвано. З припиненням шлюбу відповідач перестав бути членом її сім`ї. Позивач вважає, що відповідач не потребує соціального захисту, є працездатним та здоровим, має можливість самостійно організувати власне життя, забезпечити себе житлом та роботою. За таких обставин виселення відповідача не може бути розцінене як надмірний тягар, а принцип пропорційного втручання у його право на повагу до житла, закріплений у ст. 8 Конвенції буде дотримано (а.с. 149-156). Від відповідача в особі представника адвоката Загрія Н.Ю. до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено таке. Позивач звернулась до суду з позовом про виселення 07.12.2021. Шлюб між сторонами розірвано на початку 2022 року. Отже, на момент звернення до суду з позовом про виселення сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. В цей же час, відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. Члени сім`ї власника можуть бути виселені тільки у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України, чого в даному випадку не відбулось. Квартира [ADDRESS] не придатна до проживання, заміні підлягають всі комунікації, квартира потребує ремонту. Більш того, позивач оспорює право власності відповідача на вказане житло. Також вказує, що відповідач є пенсіонером, має ряд хронічних захворювань, а тому його виселення з житла не може бути пропорційним і необхідним у демократичному суспільстві (а.с. 158-159). Судом проведено такі процесуальні дії у цій справі. Ухвалою від 09.12.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в загальному порядку, встановлено учасникам процесу строки для подання заяв по суті справи, розпочато підготовче провадження (а.с. 26). 10.02.2022 відповідач ознайомився з матеріалами справи в суді (а.с. 41). 10.03.2022 до суду надійшов відзив відповідача на позов разом із долученими до нього доказами (а.с. 45-104). Ухвалою від 24.05.2022 частково задоволено заяву представника відповідача адвоката Загрія Н.Ю. про виклик свідків, а саме в частині виклику і допиту свідків [PERSON] , [PERSON] (а.с. 121). Ухвалою від 06.06.2022 закрито підготовче провадження у даній справи та призначено справу до судового розгляду (а.с. 125). 21.06.2022 до суду надійшло клопотання від представника відповідача адвоката Загрія Н.Ю. про долучення доказів (а.с. 129-130). 27.06.2022 надійшла відповідь позивача на відзив (а.с. 149-156). 29.06.2022 надійшли заперечення представника відповідача на відповідь на відзив (а.с.158-159). 19.07.2022 до суду надійшло клопотання від представника відповідача адвоката Загрія Н.Ю. про долучення доказів (а.с. 175-194). Інших заяв чи клопотань від сторін не надходило. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити з підстав, що викладені в заявах по суті справи. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав, наведених у заявах по суті справи. Просила позов залишити без задоволення. Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах позовних вимог, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 29.03.2008 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, за актовим записом № 105, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 29.03.2008 (а.с. 17). Від сумісного життя сторони мають повнолітню дитину - сина [PERSON] , який народився [INFO] (а.с. 17 - зворот). 29.11.2010 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С., зареєстрований в реєстрі за № 4142. За умовами договору [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар житловий будинок, загальною площею 154,6 кв. м, розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер 18802532 (а.с. 10). До укладення договору дарування вказаний житловий будинок належав на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору дарування від 24.07.2001, укладеного між ним та його батьком [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 647 (а.с. 37). 30.11.2010 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С., зареєстрований в реєстрі за № 4151. За умовами цього договору [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар квартиру [ADDRESS] (а.с. 11). Зазначене також підтверджується копією Витягу з Державного реєстру правочинів від 30.11.200 № 9313129 (а.с. 54) та копією Витягу про державну реєстрацію прав від 03.12.2010 № 28230284, виданого Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації (а.с. 55). 30.06.2021 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С., зареєстрований в реєстрі за № 1387. За умовами договору [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар квартиру [ADDRESS] (а.с. 14-15). Зазначене також підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та інших Реєстрів (а.с. 16). Таким чином, станом на день ухвалення рішення у цій справі у приватній власності позивача [PERSON] знаходиться житловий будинок [ADDRESS] , а у відповідача [PERSON] - квартира [ADDRESS] . 25.08.2021 [PERSON] звернулась до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Ухвалою від 26.08.2021 відкрито провадження у справі № 335/8986/21 (а.с. 21-22). Шлюб між сторонами розірвано на початку 2022 року, що сторонами не заперечується. Суд зауважує, що сторонами суду не було надано копії рішення про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Отже, станом на момент звернення [PERSON] до суду з позовом про виселення сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Зазначене сторонами у справі не оспорюється. В серпні 2021 року [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Швецова О.С., про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , посвідченого 30.06.2021 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 1387 (а.с. 59-61). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26.08.2021 відкрито провадження у справі № 331/4579/21 (а.с. 63). Станом на день ухвалення рішення у цій справі справа № 331/4579/21 не розглянута, рішення не прийняте. Також судом встановлено, що [PERSON] з 09.11.2004 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією його паспорта [NUMBER] , виданого 04.12.1999 Орджонікідзевським РВ УМВС України в Запорізькій області (а.с. 49-51), актом про фактичне місце проживання особи за місцем реєстрації від 19.02.2022, засвідченого Головою органу самоорганізації населення № 63 (а.с. 38), а також витягом з реєстру територіальної громади м. Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи від 08.12.2021 (а.с. 19). Факт постійного проживання [PERSON] у вказаному будинку, зокрема і на момент розгляду судом даної справи, також підтверджується показаннями допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] , які проживають в сусідніх будинках. У відзиві на позов відповідачем стверджується, що він весь час в повному обсязі ніс витрати з утримання спірного майна. Так, дійсно, [PERSON] оплачувались деякі комунальні послуги, що надавались до будинку [ADDRESS] , що підтверджується копіями квитанцій за період з грудня 2020 р. по лютий 2022 р., де платником вказаний [PERSON] , а отримувачами - ТОВ «Запоріжгаз Збут», КП «Водоканал», АТ ОГС «Запоріжгаз», ТОВ «Запоріжжяелектропостачання», ТОВ «Нафтогаз України». Оскільки доказів сплати комунальних послуг повністю чи частково по тому ж самому будинку позивачем [PERSON] суду не надано, суд вважає, що дійсно, відповідач [PERSON] ніс витрати з утримання спірного майна щодо сплати комунальних послуг, зокрема за період з грудня 2020 р. по лютий 2022 р. 29.09.2021 [PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] , треті особи - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Швецова О.С., ПАТ «УкрСиббанк», про визнання недійсним (фіктивним) договору дарування житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С. за реєстраційним номером № 4142 від 29.11.2010, повернення сторони у первинний стан шляхом скасування реєстрації права власності [PERSON] на вказаний житловий будинок та земельну ділянку та поновлення реєстрації права власності за [PERSON] . Ухвалою суду від 20.01.2021 в межах вказаної справи задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову на накладено арешт та заборону відчуження на нерухоме майно - житловий будинок загальною площею - 154 кв.м на земельній ділянці площею 355 кв.м. кадастровий номер 2310100000:05:001:0376, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 131-132). На даний час житловий будинок [ADDRESS] обтяжений арештом на підставі ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.09.2021 у справі № 335/10364/21, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження, копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та інших реєстрів (а.с. 133, 134). Станом на день ухвалення рішення у цій справі справа № 335/10346/21 не розглянута, рішення не прийняте. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] є пенсіонером, що підтверджується копією пенсійного посвідчення Серії [NUMBER] , виданого 24.04.2020 Пенсійним фондом України (а.с. 163). З наданої представником відповідача медичної документації випливає, що [PERSON] на протязі багатьох років страждає на ряд хронічних захворювань, періодично проходить стаціонарне та амбулаторне лікування (а.с. 177-189). Крім того, допитана судом свідок [PERSON] повідомила, що вона проживає за адресою: [ADDRESS] . В 2002-2003 роках будинок [ADDRESS] по цій вулиці придбав батько відповідача. Його дружину вона побачила тільки через 3-4 роки після будівництва будинку. Сварок між ними вона не спостерігала, все було спокійно. Дружина сиділа дома, займалась будинком та дитиною, була скритною. Відповідач нікуди не виїжджав, а позивач на літо виїжджала до м. Одеси. Відповідач наразі проживає сам у вказаному будинку, все майно на місці. Свідок [PERSON] повідомила, що вона проживає за адресою: [ADDRESS] , у них спільний двір зі сторонами по справі. Протягом часу їх сумісного проживання сварок між сторонами вона не бачила. Позивач не скаржилася, що відповідач перешкоджає їй жити в будинку або продати його. Порушень громадського порядку з боку [PERSON] вона не бачила, у будинку він зараз проживає один. Позивач, посилаючись на те, що вона є одноосібним власником спірного будинку, а відповідач після розірвання шлюбу не є членом її сім`ї, однак залишився проживати у будинку, чим створює позивачеві перешкоди у володінні та користуванні належним їй майном, просить у позові виселити відповідача із будинку, враховуючи також, що в його приватній власності є інше житло. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У статті 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 17.05.2018 у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02.12.2010 установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20.10.2011 (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16.02.2017 (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Резюмуючи встановлені судом обставини, слід зазначити, що відповідач вселився у спірний будинок в якості власника, який з 2001 року належав йому на праві приватної власності, отримавши його 24.07.2001 в дар від свого батька [PERSON] . Відповідач з 09.11.2004 зареєстрований та постійно проживає у спірному будинку, що випливає також з пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] . З березня 2008 року по січень 2022 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. З 2010 року право власності на спірний будинок перейшло до позивача. Під час розгляду справи встановлено, що станом на день подачі позову про виселення шлюб між сторонами розірвано не було, а позивач наполягала, що шлюбні стосунки між ними фактично припинилися в 2021 році. Однак, за показаннями свідків відповідач весь час проживав у спірному будинку. Після розірвання шлюбу залишився проживати самостійно, а позивач у вказаному будинку не проживає. Відповідач продовжує нести витрати з утримання спірного будинку. Отже, на час відчуження житлового будинку у ньому був зареєстрований та постійно проживав [PERSON] , який мав охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї дружини. Шлюб між сторонами було розірвано тільки в січні 2022 року. Суд вважає, що виселення [PERSON] зі спірного будинку може призвести до виникнення негативних для нього наслідків, пов`язаних з відсутністю в особи житла, різкої зміни усталеного способу життя, розірвання зв`язку з майном, яке перебувало в його володінні багато років та яке він отримав від батька, а з урахуванням пенсійного віку та стану його здоров`я, винаймання житла буде надмірним тягарем для відповідача. Крім того, на даний час в судовому порядку оспорюється договір дарування, на підставі якого [PERSON] набула право власності на цей будинок. При цьому, суд відкидає доводи відповідача стосовно того, що [PERSON] наділений іншим житлом, оскільки в його приватній власності знаходиться однокімнатна квартира [ADDRESS] . Так, передання квартири у власність відповідача на підставі договору дарування, який оспорюється позивачем в судовому порядку, не може переконливо свідчити про те, що відповідач має інше придатне для проживання житло. Так, відповідач зазначав, що вказана квартира є непридатною для життя, потребує ремонту. Ремонт у квартирі не проводився з 2006 року. Зазначені обставини позивачем під час розгляду справи не спростовувались. Також у разі задоволення позову [PERSON] , [PERSON] фактично буде позбавлений права власності і на вказану квартиру. При цьому, необхідно врахувати, що [PERSON] є пенсіонером, в силу віку страждає на ряд хронічних захворювань. Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК України. Позивачем таких підстав не зазначено. Більш того свідки підтвердили, що [PERSON] не чинить перешкод [PERSON] в користуванні майном, не руйнує та не псує жиле приміщення, сварок між ними не було. Крім того, права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Отже, сам факт переходу права власності на будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 14-298цс19. Разом із тим судом враховується, що у спірних правовідносинах права позивача, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, про що остання і зазначала в позовній заяві. В цьому контексті слід зазначити, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України, які, хоча і не зазначені в якості підстав позову [PERSON] , але аналізувались сторонами у заявах по суті справи. Так, у частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У будь-якому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Зважаючи на те, що відповідач є пенсіонером, страждає на ряд хронічних захворювань, тривалий час володів, проживав та й досі проживає у спірному будинку, несе витрати з його утримання, не чинить перешкод позивачу у здійсненні нею права власності, суд дійшов переконливого висновку, що у спірних правовідносинах інтереси позивача, як власника житла та користувача цього житла, не перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого станом на момент звернення позивача до суду із цим позовом не припинилися правові підстави користування чужим майном, та щодо якого відсутні на даний час підстави вважати, що він має у власності інше придатне для проживання житло. З урахуванням викладеного, а також того, що позивачем не надано жодних доказів створення з боку відповідача перешкод у праві володіння, користування чи розпорядження спірним майном, та не доведено наявності підстав для виселення відповідача з будинку [ADDRESS] , суд доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог, з огляду на що позов слід залишити без задоволення. Оскільки позивачем та відповідачем не заявлено у позовній заяві та інших заявах по суті справи про відшкодування понесених судових витрат, тому питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішувалось. На підставі ст.ст. 19, 89, 141, 244-245, 259, 264, 265, 272-273, 280-283, 274, 279 ЦПК України, суд

Outcome: dismissed