Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-11 00:00:00

07 квітня 2021 року позивач [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 20 листопада 2009 року по 17 березня 2021 року, шлюб розірвано відповідно до рішення суду. Від шлюбу мають четверо дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Позивач з дітьми зареєстровані за адресою: [ADDRESS] та знаходяться на її утриманні. З відповідача стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі Ѕ частини, відповідно до судового наказу від 01.02.2021 року. Позивач вказує на те, що [PERSON] 29 грудня 2020 року у вечірній час разом з [PERSON] прийшли в гості до знайомих [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] разом на протязі вечора проводили час та вживали спиртні напої. Під час вживання спиртних напоїв між [PERSON] та [PERSON] на побутовому рівні виник конфлікт, у результаті чого у [PERSON] виник умисел на вчинення дій з метою спричинення їй легких тілесних ушкоджень з мотивів гострої неприязні, підсиленої алкогольним сп`янінням. Того ж дня, [PERSON] приблизно о 23.40 годині, знаходячись на балконі квартири за вищевказаною адресою, реалізуючи свій умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень з мотивів гострої неприязні, умисно наніс [PERSON] один удар кулаком ділянку обличчя, від чого та впала на підлогу та втратила свідомість. Потім умисно наніс їй ще не менш 5 ударів невзутими ногами в ділянку обличчя та голови. У результаті протиправних дій [PERSON] , [PERSON] було спричинено тілесні ушкодження у вигляді синця обличчя з набряком м`яких тканин, струс головного мозку, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 96 від 21.01.2021 за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я. [PERSON] визнав свою винуватість у вчиненні кримінального проступку в повному обсязі. Вироком Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.01.2021 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді штрафу. Вирок набрав законної сили. Позивач зазначає, що у зв`язку с спричиненими відповідачем їй ушкодженнями, вона була вимушена звернутись до Клінічної міської лікарні №2 з скаргами на головний біль, запаморочення, та нудоту, до якої її доставили на «швидкій допомозі». Після чого, під час обстеження, їй було поставлено діагноз: черепно-мозкова травма, струс головного мозку, забій м`яких тканин голови та астенічний синдром, з яким вона перебувала на стаціонарному лікуванні з 30.12.2020 року по 08.01.2021 року. На період, її перебування на стаціонарному лікуванні, діти змушені були тимчасово змінити своє місце проживання, за її проханням знаходилися за адресою [ADDRESS] , під наглядом та на утриманні [PERSON] [PERSON] , оскільки відповідач самоусунувся від піклування за дітьми. Всі небайдужі люди надавали їй матеріальну підтримку, під час перебування на стаціонарному лікуванні та після цього, для купівлі лікарських засобів, предметів гігієни побуту та харчування, оскільки відповідач по справі не надавав ні матеріальної ні моральної підтримки після скоєних ним протиправних дій. Після того, що трапилось позивач вимушено змінила не тільки своє місце проживання, а й місце проживання неповнолітніх дітей, оскільки сумісне проживання з відповідачем стало нестерпним, у зв`язку з продовженням ескалації конфлікту, погроз, морального психологічного тиску з його боку по відношенню до неї та дітей, з приводу чого позивач неодноразово зверталася до поліції та до Виконавчого комітету ГІокровської районної у місті ради Службі справах дітей за захистом прав та законних інтересів дітей в зв`язку із насиллям у сім`ї. У зв`язку з протиправними діями [PERSON] позивач і на даний період часу продовжує лікування, оскільки стала страждати на постійні головні болі та запаморочення. Сімейний лікар-терапевт надав їй направлення до невропатолога, де вона проходить обстеження і курс лікування. Позивач вважає, що своїми неправомірними діями відповідач по справі наніс їй моральну шкоду, яка виражається у її душевному болю, та стражданнях. Неправомірні дії, а в подальшому відношення відповідача до неї порушило її звичний спосіб життя, та життя їх неповнолітніх дітей. Розірвання шлюбу, та зміна міст проживання на окреме від [PERSON] є тією точкою, коли її терпінню увірвався терпець, тому що такі моральні тортури, які вчиняв відповідач, не зможе винести ніяка людина. Навіть визнавши свою провину у суді, він не вважав за потрібне вибачитись перед нею, а після її повернення з стаціонарного лікування продовжив свої знущання. Відповідач принизив її честь та гідність, вчинивши її побиття на очах їх близьких друзів. Його удари були націлені не тільки на те щоб завдати фізичного болю, але своїми діями він намагався принизити її, та виразити, таким чином, своє презирливе відношення до неї. Сьогодні позивач вимушена витрачати свої сили на переборювання обставин, що склалися і це приносить їй моральні страждання. Вона намагається попри фізичний біль та психологічний занепад, які є результатом неправомірних дій відповідача, бути кращою матір`ю для своїх чотирьох дітей, виконувати свої обов`язки на роботі належним чином, матеріально забезпечувати родину та продовжує відстоювати своє право на спокійне та щасливе життя, попри скоєних відповідачем морального та фізичного насиллям. Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.. 07 травня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про захист честі, гідності та стягнення моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 20.09.2009 року по 22.04.2021 року з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають чотирьох неповнолітніх дітей. 26.01.2021 року вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу його було засуджено за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, за умисне нанесення [PERSON] легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Він повністю визнав свою вину у вчиненні кримінального проступку, щиро розкаявся у скоєному, повністю усвідомив наслідки своїх дій та поніс відповідне покарання, штраф, встановлений вироком суду, сплатив в повному обсязі. Після цих подій, відповідач [PERSON] систематично почала розповсюджувати інформацію про вчинення сімейного насилля, морального тиску, погроз по відношенню до неї та дітей. Неодноразово безпідставно зверталась до органів поліції та Служби у справах дітей Покровської районної у місті ради із заявами про вчинення сімейного насилля, що спростовуються постановами Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу у справах про адміністративні правопорушення від 10.03.2021 року та 31.03.2021 року, які закриті судом у зв`язку із відсутністю події та складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Крім того, при зверненні до ОСББ «Святоандріївська 19» було надано акт про не проживання дружини та дітей, в якому його головою було вказано, що вони разом не проживають та додано - «через постійні сварки». Тобто, абсолютно стороння людина - голова ОСББ «Святоандріївська 19» [PERSON] та сусіди [PERSON] , [PERSON] , цілком впевнено стверджують, що [PERSON] та їх спільні діти не проживають разом з [PERSON] через сімейні сварки. На підставі розповсюдження неправдивих чуток, у сусідів, голови ОСББ та невизначеного кола осіб проживаючих в будинку [ADDRESS] , про позивача [PERSON] склалося негативне враження, що він є особою яка чинить насилля у сім`ї, здійснює моральний тиск дружині та дітям, постійно погрожує, що не відповідає дійсності і як наслідок ображає його честь та гідність, як людини та завдає моральних страждань. Позивач у своєму зустрічному позові просить стягнути з відповідач [PERSON] моральну шкоду в сумі 90 800 грн. за розповсюдження недостовірної та ображаючої честь та гідність інформації. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.04.2021 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.05.2021 року прийнято зустрічний позов до спільного розгляду та позови об`єднано в одне провадження, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 23.09.2021 року вирішено клопотання представника відповідача за первісним позовом про витребування доказів. Ухвалою суду від 20.12.2021 року підготовче судове засідання закрито, справу призначено до судового розгляду. Позивач за первісним позовом та її представник в судове засідання не з`явилися, надали суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, зустрічний позов не визнали у повному обсязі, просили відмовити у його задоволенні у повному обсязі, з підстав викладених у відзиві на зустрічну позовну заяву. Відповідач за первісним позовом та його представник в судове засідання не з`явилися, надали суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги визнали частково, вважають, що сума моральної шкоди є суттєво завищеною, не заперечували проти відшкодування у розмірі 2000 грн.. Зустрічний позов підтримали просили його задовольнити у повному обсязі. Суд, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 20 листопада 2009 року, між [PERSON] та [PERSON] , був укладений шлюб, який зареєстровано у виконавчому комітеті Христофорівської селищної Криворізького району Дніпропетровської області, актовий запис №9, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] . Сторони мають четверо дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Сторони є багатодітною родиною, що підтверджується посвідченням № [NUMBER] від 24.12.2013 року. Сторони разом з дітьми зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання особи, виданими виконавчим комітетом Покровського районного в місті ради. Судовим наказом винесеного Жовтневим районним судом м. Кривого рогу Дніпропетровської області 01 лютого 2021 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі Ѕ частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50% прожиткових мінімум дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 20 січня 2021 року і до досягнення дітьми повноліття (справа № 212/388/21). Вироком Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.01.2021 року, справа №212/456/21, встановлено, що [PERSON] 29 грудня 2020 року у вечірній час разом із своєю дружиною [PERSON] , прийшли в гості до квартири своїх знайомих [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де разом на протязі вечора проводили час та вживали спиртні напої. Під час вживання спиртних напоїв між [PERSON] та його дружиною [PERSON] на побутовому рівні виник конфлікт, у результаті чого у [PERSON] виник умисел на вчинення дій з метою спричинення легких тілесних ушкоджень [PERSON] з мотивів гострої неприязні до останньої, підсиленої алкогольним сп`янінням. Того ж дня, [PERSON] приблизно о 23.40 годині, знаходячись на балконі квартири за вищевказаною адресою, реалізуючи свій умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень з мотивів гострої неприязні, умисно наніс один удар кулаком в ділянку обличчя [PERSON] , від чого остання впала на підлогу, а потім умисно наніс не менше 5 ударів невзутими ногами в ділянку обличчя та голови [PERSON] .. У результаті протиправних дій [PERSON] потерпілій [PERSON] було спричинено тілесні ушкодження у вигляді синця обличчя з набряком м`яких тканин, струс головного мозку, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 96 від 21.01.2021 за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я понад 6 днів, але не більше 3-х тижнів. Органом досудового розслідування дії [PERSON] кваліфіковані за ч. 2 ст. 125 КК України. Обвинувачений [PERSON] свою вину визнав у повному обсязі. Вироком суду від 26.01.2021 року [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 850 грн.. Вирок набрав законної сили 25.02.2021 року. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративні правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Ч. 1 ст. 1167 ЦК України, визначає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду. Так, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Таким чином, до загальних підстав відповідальності, встановлених ст.1167 ЦК України, для покладення відповідальності на заподіювача моральної (немайнової) шкоди, відповідно, необхідна сукупність чотирьох умов, а саме: наявність шкоди; протиправність дій заподіювача; причинний зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою; вина в заподіянні шкоди. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суд переконаний, що нанесені тілесні ушкодження людині, завжди з неминучістю завдають моральних страждань. Це презумпція, яка не лише витікає з положень ст.23 ЦК України, але й ґрунтується на здоровому глузді. Вирішуючи вимогу щодо моральної шкоди та її розміру, суд враховує характер вчиненого відповідачем кримінального правопорушення, а саме: нанесення легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Внаслідок вчинення протиправних дій відповідача позивачу, беззаперечно завдані душевні страждання, обумовлені стійким внутрішнім напруженням, почуттям болю, що призвело до погіршення соціального благополуччя, нормального життєвого циклу. Враховуючи вказане, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та необхідність стягнення з відповідача суму завданої позивачу моральної шкоди у розмірі 10 000 гривень, що відповідає перенесеним позивачем моральним стражданням. У відповідності до положень ст.ст.141, ст.142 ЦПК України підлягає вирішенню питання про стягнення з відповідача на користь держави судового збору, оскільки позивача звільнено від його сплати при зверненні із позовом до суду. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються зустрічні позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог виходячи з наступного. Так, позивач за зустрічним позовом посилається на те, що відповідач [PERSON] неодноразово безпідставно зверталась до органів поліції та Служби у справах дітей із заявами про вчинення сімейного насилля, розповсюдження неправдивих чуток сусідам та голові ОСББ. Судом встановлено, що між сторонами на грунті сімейних відносин виникали сварки, що призвело до розірвання шлюбу. Також позивачем [PERSON] по відношенню до відповідача [PERSON] було вчинено кримінальне правопорушення, у результаті протиправних дій якого останній було спричинено тілесні ушкодження у вигляді синця обличчя з набряком м`яких тканин, струс головного мозку, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 96 від 21.01.2021 за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я понад 6 днів, але не більше 3-х тижнів. Також, 17 лютого 2021 року та 10 березня 2021 року [PERSON] зверталась до органів поліції з заявами про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] у зв`язку з вчиненням сімейного насилля по відношенню неї та їх дітей. Постановою судді Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10.03.2021 року провадження у справі відносно [PERSON] закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (справа № 212/1867/21). Постановою судді Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31.03.2021 року провадження у справі відносно [PERSON] закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (справа № 212/2529/21). При цьому суд зауважує, що розгляд зазначених справ проводився у відсутності заявника [PERSON] .. Крім того, сторонами вирішувались питання з приводу визначення місця проживання дітей, [PERSON] звертався до суду з таким позовом (справа № 212/3910/21), в рамках якого виконком Покровської районної в місті ради, як орган опіки та піклування на підставі зібраних документів дійшов висновку за доцільне відмовити [PERSON] в задоволенні позову про визначення місця проживання неповнолітніх дітей разом з батьком. Як зазначено у висновку № 363 від 16.06.2021 року, виконкому Покровської районної в місті ради, згідно характеристики від сусідів [PERSON] за період проживання у власній квартирі зі своєю багатодітною родиною по відношенню сусідів проявляв добропорядні стосунки. Але, у сімейних відносинах досить часто виникали сварки та непорозуміння в наслідок чого його дружина та неповнолітні діти швидко поспішали покинути батьківську домівку і зараз орендують кімнату. Відповідно до інформації Криворізького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 09.06.2021 № 01-08/728/3 сім`я [PERSON] та [PERSON] перебуває під соціальним супроводом КМЦСССДМ з приводу психологічного насильства з боку батька відносно 4-х дітей. Відповідно витягу з протоколу від 20.04.2021 № 8 засідання комісії з питань захисту прав дитини в Покровському районі малолітні діти - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , поставлені на облік в службі у справах дітей виконкому Покровської районної в місті ради, як такі, що опинилися в складних життєвих обставинах на підставі психологічного насилля з боку батька [PERSON] .. Згідно листа виконкому Покровської районної в місті ради № 7/01-32/4367 від 02.11.2021, станом на 01.11.2021 малолітні діти зняті з обліку дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах служби у справах дітей. Відповідно до АКТу від 15.04.2021 року складеного співвласниками ОСББ «Святоандріївська 19» [PERSON] та [PERSON] та головою правління ОСББ [PERSON] , які підтвердили факт не проживання гр.. [PERSON] та неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , починаючи з 27.03.2021 року, через постійні сварки. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно з частиною першою статті 28, частиною четвертою статті 32 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Аналогічний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 30 березня 2020 року у справі № 523/9870/18-ц (провадження № 61-20095св19). Позов про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2020 року у справі № 522/16462/17, провадження № 61-186св20 (ЄДРСРУ № 91554881). В свою чергу, під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. В п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Висновок про те, що при розгляді справ аналогічної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є саме сукупність наведених у вказаній Постанові Пленуму обставин, викладено в постанові Верховний Суд від 10 червня 2020 року в справі № 404/3230/16-ц (провадження № 61-47450св18). Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Згідно статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Тлумачення статті 40 Конституції України свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення (частина перша статті 1 Закону України Законом України «Про звернення громадян»). У постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року у справі № 752/5766/16-ц (провадження № 61-9541св19, ЄДРСРУ № 92842129) зазначено, що у разі, якщо особа звертається до юридичної особи із зверненням про проведення перевірки певних обставин і в якому міститься та чи інша інформація, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою права, передбаченого Законом України «Про звернення громадян», а не поширення недостовірної інформації. Аналогічна правова позиція висловлена 24 грудня 2020 року Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 686/20190/18, провадження № 61-11740св19 (ЄДРСРУ № 93879558). Отже, звернення до правоохоронних органів не можна тлумачити як дії, що порочать честь, гідність та ділову репутацію особи, в разі якщо таке звернення здійснене в рамках закону і спрямоване на захист та відновлення порушених конституційних прав заявника, а викладені у звернені фактичні дані підлягають перевірки та оцінки. Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач [PERSON] особисто звертався до суду з позовом про визначення місця проживання дітей (справа № 212/3910/21), в межах даної справи службою у справах дітей виконкому Покровської у місті ради були зібрані документи, які слугували для прийняття висновку по справі. Обставини, на які посилається позивач, не можуть вважатись поширенням інформації, як обов`язковий елемент юридичного складу правопорушення, для складу якого є необхідним наявність сукупності обставин, що може бути підставою для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації особи. Відповідно до вимог статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Зважаючи на те, що вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від вимоги про визнання відповідача винною у поширенні недостовірної інформації, яка задоволенню не підлягає, суд позбавлений можливості дійти висновку про обґрунтованість вимоги про стягнення моральної шкоди. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки суд прийшов до переконання про відмову в задоволенні позовних вимог, відтак і судові витрати понесені позивачем слід залишити за ним.

Outcome: partial