Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-18 00:00:00

01 лютого 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що позивач є власником Ѕ частини житлового будинку літ.В-2 по [ADDRESS] на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2005 року про розподіл житлового будинку, право власності на яку (частку) зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 вересня 2014 року. Відповідач [PERSON] свою Ѕ частки у праві спільної власності на той же будинок не зареєстрував. Рішенням Дніпропетровської міської ради №54/62 від 11 березня 2015 року відповідачам [PERSON] , [PERSON] передано у спільну сумісну власність земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0,066 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель (землі житлової та громадської забудови) за тією ж адресою. В подальшому на підставі вказаного рішення органу місцевого самоврядування відповідачам [PERSON] , [PERSON] видано свідоцтво про право спільної сумісної власності на вказану земельну ділянку із кадастровим №1210100000:01:294:0023. Таким чином, відповідачем Дніпровською міською радою не враховано існуюче право власності позивача на згадану Ѕ частку у праві спільної власності на будинок літ.В-2 за адресою [ADDRESS] , що порушує її право на вільне та безперешкодне користування власним майном, унеможливлює приватизацію земельної ділянки для обслуговування частини належного позивачу житлового будинку за означеною адресою. Прийняття міською радою спірного рішення зумовлено тим, що відповідачами для здійснення приватизації було надано у складі технічної документації на земельну ділянку документи на право власності на старий глинобитний будинок літ.А-1 за адресою [ADDRESS] , який на той час вже не існував, його було зруйновано, а на його місці тоді ще подружжям [PERSON] збудовано новий двоповерховий будинок літ.В-2, частка в якому належить позивачу. Дніпропетровська міська рада при ухваленні спірного рішення №54/62 від 11 березня 2015 року не перевірила фактичну належність будинку [ADDRESS] сторонам, реєстрацію права власності на будинок літ.В-2, а тому протиправно ухвалила таке рішення, що порушує права позивача. 18 листопада 2020 року позивач звернулась до Дніпровської міської ради із заявою про передачу їй у власність земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , необхідної для обслуговування належної позивачу частки у справі спільної власності на будинок. 07 грудня 2020 року від Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради позивач отримала відмову у задоволенні заяви позивача, мотивовану тим, що земельна ділянка, яка цікавить позивача, вже була спірним рішенням Дніпровської міської ради передана у власність відповідачам [PERSON] , [PERSON] , а тому міська рада не є розпорядником тепер вже приватних земель. За таких обставин, посилаючись на незаконність приватизації спірної земельної ділянки, що призвело до порушення прав позивача, остання просила суд визнати незаконним та скасувати спірне вищевказане рішення міської ради в частині передачі у спільну сумісну власність [PERSON] , [PERSON] земельної ділянки площею 0,066 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель (землі житлової та громадської забудови) за адресою [ADDRESS] , а також скасувати рішення №22078600 від 15 червня 2015 року державного реєстратора про реєстрацію за [PERSON] , [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2021 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про закриття провадження у справі. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2021 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, задоволено клопотання представника Дніпровської міської ради та замінено третю особу у справі державного реєстратора Дніпровського міського управління юстиції Іванченко Л.І. на Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2021 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, задоволено клопотання представника позивача та витребувано з канцелярії Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська для огляду і дослідження в судовому засіданні матеріали цивільної справи №199/5175/17. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2021 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач, її представник позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача Дніпровської міської ради в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, подала до суду відзив, в якому просила суд відмовити у задоволенні позову, мотивуючи свою правову позицію тим, що до повноважень Дніпровської міської ради у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальної громади міста, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян на підставі відповідних рішень, прийнятих на пленарних засіданнях міської ради. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] звернулись до Дніпропетровської міської ради з клопотанням та повним пакетом документів, необхідним для вирішення питання про передачу у власність (приватизацію) земельної ділянки з кадастровим №1210100000:01:294:0023, площею 0,066 га, розташованою за адресою [ADDRESS] . На підставі чинного законодавства, згідно з поданим клопотання вказаних відповідачів і доданих до нього документів на сесії Дніпропетровської міської ради VI скликання 11 березня 2015 року було ухвалено оскаржуване позивачем рішення про передачу спірної земельної ділянки із земель комунальної власності у спільну сумісну власність відповідачам [PERSON] , [PERSON] без змін її цільового призначення. В подальшому на підставі означеного правомірно прийнятого рішення міської ради обидва відповідачі отримали свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а також правомірно зареєстрували за собою право власності на спірну земельну ділянку. Отже, представник відповідача наголосив на дотриманні всіх необхідних вимог законодавства при прийнятті міською радою спірного рішення про передачу земельної ділянки у власність відповідачам [PERSON] , [PERSON] , а також при отриманні останніми свідоцтв про право власності на нерухоме майно і подальшої державної реєстрації права власності на нього. Послалась представник відповідача і на відсутність доказів не існування на момент розроблення технічної документації із землеустрою будинку літ.А-1. У своїй відповіді на відзив позивач просила задовольнити її позов в повному обсязі, посилаючись знову на рішення суду від 16 листопада 2005 року, на підставі якого позивач набула та зареєструвала за собою право власності на частину житлового будинку літ.В-2 у домоволодінні [ADDRESS] , відсутність державної реєстрації права власності відповідача [PERSON] на його частину того ж будинку. Вказала позивач і на порушення державним реєстратором норм закону при здійсненні державної реєстрації спірної земельної ділянки за відповідачами [PERSON] та [PERSON] , оскільки державний реєстратор не перевірив наявність у позивача права власності на частину будинку, який розташований на такій земельній ділянці. Послалась позивач і на те, що рішення міської ради щодо приватизації спірної земельної ділянки прийнято за відсутності технічного паспорту на житловий будинок літ.В-2, акту про його прийняття в експлуатацію, а також рішення суду від 16 листопада 2005 року, витягу про реєстрацію за позивачем права власності на Ѕ частину будинку літ.В-2, а тому не відповідає обставинам правовідносин, законодавству та має бути скасоване. У своєму доповненні до відповіді на відзив позивач вказала, що доказами знесення частини житлового будинку відповідача [PERSON] літ.А-1 на момент спірної приватизації земельної ділянки є: зміст позовної заяви останньої, поданої свого часу до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.\~Дніпропетровська, рішення того ж суду, лист Інспекції ДАБК у Дніпропетровській області від 12 липня 2011 року. Представником відповідача Дніпровської міської ради подано суду заперечення на відповідь на відзив, в якому представник просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на безпідставність і бездоказовість тверджень позивача про повне знесення належного відповідачу [PERSON] житлового будинку літ.А-1. Вказала представник і на відсутність передбаченої законом підстави для припинення державної реєстрації права власності [PERSON] на житловий будинок літ.А-1 внаслідок його начебто знищення, а також послалась на сумлінне та повне виконання державним реєстратором речових прав на нерухоме майно своїх обов`язків та вимог закону при здійсненні державної реєстрації права спільної власності відповідачів [PERSON] та [PERSON] на спірну земельну ділянку. Також представник відповідача, посилаючись на повноваження міської ради на передачу із комунальної власності у приватну земельної ділянки, порядок вирішення цього питання та прийняття рішення міською радою з цього приводу, відзначила, що на момент розгляду міською радою питання передачі спірної земельної ділянки з комунальної у приватну власність технічна документація із землеустрою вже була передана на затвердження на чергову чи позачергову сесію міської ради, оскільки позивач зареєструвала своє право власності лише на частку у праві власності на будинок літ.В-2 лише 23 вересня 2014 року. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечувала в повному обсязі, подала суду письмові пояснення, в яких в обґрунтування своєї правової позиції послалась на те, що позивач є власником 32/100 частин домоволодіння за адресою [ADDRESS] на підставі рішення суду від 16 березня 1990 року, означене своє право власності [PERSON] зареєструвала в КП «ДМБТІ». Решта домоволодіння належить відповідачу [PERSON] на підставі договору дарування і також була ним зареєстрована в КП «ДМБТІ». На час ухваленні вказаного рішення суду домоволодіння складалось із житлового будинку літ.А-1. Тим же рішенням суду встановлено порядок користування земельною ділянкою, на якій домоволодіння розташоване. 25 грудня 2013 року рішенням Дніпровської міської ради відповідачам [PERSON] та [PERSON] за їх клопотанням від 2012 року надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки під вказаним домоволодінням задля подальшої її приватизації, висновком Управління Держкомзему у м. Дніпропетровську від 27 липня 2012 року визнано за можливе прийняття міською радою рішення про передачу спірної земельної ділянки у спільну власність [PERSON] та [PERSON] 11 березня 2015 року Дніпропетровською міською радою прийнято оспорюване позивачем рішення, яким спірну земельну ділянку передано безоплатно у власність відповідачів [PERSON] та [PERSON] , а 15 червня 2015 року остання отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно спірну земельну ділянку. Представник відповідача [PERSON] вважає, що позивач може пред`являти свої вимоги лише щодо земельної ділянки, яка була передана у користування, а потім і власність відповідачу [PERSON] , крім того позивач, набувши право власності на частку у будинку літ.В-2, не визначила свою частку у домоволодінні. Послалась представник відповідача і на те, що між [PERSON] та [PERSON] фактично визначена частка у праві спільної власності на спірну земельну ділянку, і розмірі такої частки для кожного із вказаних співвідповідачів становить по Ѕ частині земельної ділянки. Також представник відповідача [PERSON] зазначила, що фундамент житлового будинку літ.А-1 досі залишився, і нікуди не ділись інші споруди домоволодіння, які були виділені [PERSON] в межах належних їй 32/100 частин домоволодіння, зокрема гараж літ.Д та вбиральня літ.Е. Таким чином, [PERSON] дотепер залишається власником 32/100 частин домоволодіння за адресою [ADDRESS] . В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник проти задоволення позову заперечували в повному обсязі, від вказаного відповідача до суду надійшли письмові заперечення проти позову, в яких відповідач вказує на завідомо безпідставний, штучний характер позову, що є зловживанням позивачем своїми правами, оскільки імовірно позитивне для позивача рішення суду не можливо буде виконати через те, що спірні рішення міської ради та державного реєстратора вже реалізовані, і до них неможливо застосувати реституцію повернення сторін до попереднього стану, який існував до прийняття спірних рішень. Означений характер позову підтверджується також залишенням чинними державних актів на право приватної власності на спірну земельну ділянку, актів встановлення меж земельної ділянки в натурі. Відтак, заявлені позовні вимоги не є достатніми для припинення прав власності відповідачів [PERSON] та [PERSON] . Наголосив відповідач [PERSON] і на тому, що задоволення позову зумовить втрату [PERSON] свого права на приватизацію, яке він не зможе використати повторно. Звернув відповідач увагу на те, що частка позивача у праві власності на домоволодіння не визначена, лише на житловий будинок в його складі. Крім того, відповідач [PERSON] просив суд застосувати строк позовної давності до заявлених позовних вимог, вважаючи за необхідне його обчислювати з липня 2017 року, тобто дати звернення позивачем із аналогічним позовом раніше, предметом якого було також оскарження того ж рішення Дніпропетровської міської ради. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] підтримала вищевказану заяву відповідача [PERSON] та його представника про застосування строків позовної давності. Представник третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, надала суду письмові пояснення, в яких послалась на те, що оскаржуване позивачем рішення державного реєстратора прийнято у відповідності до вимог чинного на той час законодавства та за наслідками отримання повного та необхідного пакету документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності, а також спірне рішення державного реєстратора не порушує прав позивача. Крім того представник вказала, що до відповідного органу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно до тепер не надходило жодного передбаченого законом документу, на підставі якого здійснюється державна реєстрація припинення права власності на нерухоме майно, а отже як на момент прийняття міською радою рішення про передачу земельної ділянки відповідачам [PERSON] та [PERSON] у власність, такі на момент державної реєстрації права власності на земельну ділянку за вказаними відповідачами були відсутні законні підстави вважати, що житловий будинок літ.А-1 є знищеним/знесеним, а право власності на нього припиненим. У своїх письмових поясненнях щодо заперечень відповідача Дніпровської міської ради та третьої особи представник позивача просила суд позовні вимоги задовольнити, пославшись на те, що факт знищення будинку літ.А-1 зафіксовано рішеннями Амур-Нижньодніпровського районного суду від 16 листопада 2005 року по справі №2-1/05, від 20 листопада 2017 року по справі №199/3598/17, а відомості про реєстрацію права власності [PERSON] на 32/100 будинку літ.А-1 не реєструвались у державному реєстрі, що виключає необхідність подання нею заяви в порядку ст.349 ЦК України. Матеріали технічної документації, покладеної в основу спірного рішення міської ради, містять елементи фальсифікації, використано неактуальний технічний паспорт домоволодіння, відсутнє зареєстроване на момент затвердження технічної документації на земельну ділянку право власності на новозбудований будинок літ.В-2 замість знищеного літ.А-1. Викладене, за переконанням позивача, свідчить про наявність підстав для скасування спірного рішення міської ради. Послалась представник позивача і на продовження здійснення відповідачем [PERSON] самочинного будівництва на території домоволодіння [ADDRESS] . Вислухавши сторін та їх представників, представника третьої особи, дослідивши матеріали цивільної справи, в тому числі №199/5175/17, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини сторін. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного народного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 1990 року у справі №2-551-90 виділено [PERSON] на праві особистої власності 32/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , яке складалось в тому числі з житлового будинку літ.А-1, а також інших господарських будівель та споруд, а [PERSON] 68/100 частин того ж домоволодіння, встановлено порядок користування сторонами земельною ділянкою, на якій розташоване зазначене домоволодіння. Згідно з копією договору дарування від 05 серпня 1992 року [PERSON] подарував, а відповідач [PERSON] прийняв у дар 68/100 частини домоволодіння [ADDRESS] , а саме: в житловому будинку літ.А-1, приміщення 1-2, 1-3, 1-6, сарай Б, погріб В., вбиральня Г, колодязь К, паркан №2 та огородження №1-3 загального користування. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2005 року у справі №2-1/05 частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та в порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя визнано за кожною із вказаних сторін по справі право власності на Ѕ частину житлового будинку літ.В-2 у домоволодінні [ADDRESS] . Цим же рішенням суду встановлено, що будівництво зазначеного житлового будинку літ.В-2 розпочалось замість частини глинобитного житлового будинку літ.А-1. Викладене підтверджується копією вказаного рішення суду від 16 листопада 2005 року, яке набрало законної сили 09 лютого 2006 року, а отже у відповідності до ст.82 ч.5 ЦПК України має преюдиційне значення для розгляду даної цивільної справи. Згідно листа КП «ДМБТІ» ДОР від 09 листопада 2017 року станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі містяться відомості про реєстрацію права спільної часткової власності на домоволодіння [ADDRESS] за відповідачами [PERSON] (68/100 частин) та [PERSON] (32/100 частин). Також в матеріалах справи наявна копія рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2005 року про визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частину житлового будинку літ.В-2 у домоволодінні [ADDRESS] , однак остання до КП «ДМБТІ» ДОР за реєстрацією цього права не зверталась. 23 липня 2014 року позивачем здійснено державну реєстрацію за собою права власності на визнані за нею вищевказаним рішенням суду від 16 листопада 2005 рок Ѕ частину житлового будинку літ.В-2 у домоволодінні [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, копією постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2014 року по справі №804/2183/14, копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 11 березня 2015 року Дніпропетровської міською радою прийнято оспорюване рішення №54/62 «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам у м. Дніпропетровську», яким, окрім іншого, вирішено затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), виготовлену суб`єктами господарювання, що є розробниками документації із землеустрою, згідно вимогам, передбаченим чинним законодавством, та передати безоплатно у власність, у тому числі спільну сумісну власність, земельні ділянки для обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд громадянами у м. Дніпропетровську (додатки 1-16). Також зобов`язано громадян, яким передаються земельні ділянки у власність, звернутись до органу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації свого прав власності. Згідно додатку №2 до вказаного рішення міської ради відповідачам [PERSON] та [PERSON] передано у спільну сумісну власність для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд земельну ділянку із кадастровим №1210100000:01:294:0023, площею 0,066 га, розташовану за адресою [ADDRESS] . Викладені обставини підтверджуються копією означеного рішення міської ради з додатками. 20 травня 2015 року державним реєстратором Дніпропетровського міського управління юстиції Іванченко Л.І. на підставі свого рішення №22078600 від 15 червня 2015 року здійснено державну реєстрацію за відповідачами [PERSON] та [PERSON] спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку кадастровий №1210100000:01:294:0023, площею 0,066 га, розташовану за адресою [ADDRESS] . Підстава виникнення права власності свідоцтво про право власності. Викладене підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до копій технічних паспортів на домоволодіння [ADDRESS] , виготовлених станом на 08 червня 1992 року та 15 вересня 1994 року, вказане домоволодіння містить у своєму складі лише житловий будинок літ.А-1, а також інші господарські будівлі та споруди. При цьому саме зазначені технічні паспорти надавались відповідачами [PERSON] , [PERSON] серед інших документів при зверненні ними до відповідного суб`єкта для виготовлення технічної документації із землеустрою відносно спірної земельної ділянки, а також Дніпропетровській міській раді для прийняття нею оскаржуваного рішення. Така фактична обставина підтверджується копією технічної документації на спірну земельну ділянку. Відповідно до копії технічного паспорту на домоволодіння [ADDRESS] , виготовленого станом на 18 вересня 1998 року, вказане домоволодіння містить у своєму складі житлові будинки літ.А-1 та літ.В-2, а також інші господарські будівлі та споруди. Відповідно до копії технічного паспорту на домоволодіння [ADDRESS] , виготовленого станом на 06 серпня 2013 року, вказане домоволодіння не містить у своєму складі житловий будинок літ.А-1, лише житловий будинок літ.В-2, а також інші господарські будівлі та споруди. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2019 року по справі №199/348/18 (провадження №2/199/930/19), яке набрало законної сили 15 березня 2019 року, а тому в силу ст.82 ч.5 ЦПК України має преюдиційне значення для розгляду даної цивільної справи, на підставі акту ФОП [PERSON] від 23 грудня 2015 року встановлено факт знищення житлового будинку літ.А-1 у складі домоволодіння [ADDRESS] . Однак даним рішенням відмовлено у припиненні права власності [PERSON] на зареєстровані за нею 32/100 частини того ж домоволодіння з тих підстав, що таке право власності охоплює не тільки частку у житловому будинку літ.А-1, але й інші господарські будівлі та споруди у складі цього домоволодіння. Крім того, суд послався на неподання [PERSON] , як власником, на підставі ст.349 ЦК України заяви про внесення змін до державного реєстру про припинення її права власності. 27 липня 2017 року [PERSON] звернулась до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.\~Дніпропетровська із позовом до [PERSON] , [PERSON] , Дніпровської міської ради, Департаменту з надання адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання недійсним рішення міської ради, визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію права власності на земельну ділянку, визнання співвласником земельної ділянки. У вказаному позові позивач, посилаючись окрім іншого на належність їй на праві власності Ѕ частину житлового будинку літ.В-2 у домоволодінні [ADDRESS] та порушення її прав, просила суд визнати недійсним рішення Дніпропетровської міської ради №54/62 від 11 березня 2015 року в часині передачі спірної земельної ділянки відповідачам [PERSON] та [PERSON] , визнати позивача співвласницею спірної земельної ділянки по [ADDRESS] , визнати недійсним свідоцтво про реєстрацію спірної земельної ділянки. За наслідками розгляду по суті вказаної позовної заяви судом 27 березня 2019 року ухвалено рішення, яким у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі лише з тих підстав, що позивач не зверталась до Дніпровської міської ради із заявою про передачу їй у приватну власність спірної земельної ділянки, будь-яких доказів про порушення її права власності на земельну ділянку не надала. Зазначене рішення суду першої інстанції за наслідками його апеляційного перегляду залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 листопада 2020 року. Викладені обставини підтверджуються копіями означених судових рішень. 16 листопада 2020 року позивач звернулась до міського голови Дніпровської міської ради із заявою про надання їй безоплатно у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд (землі житлової та громадської забудови), орієнтовною площею 0,0314 га, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . У відповідь на таку заяву Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради своїм листом від 07 грудня 2020 року заяву позивача залишено без опрацювання з тієї підстави, що земельна ділянка за адресою [ADDRESS] рішенням Дніпропетровської міської ради від 11 березня 2015 року №54/62 вже передано у спільну сумісну власність відповідачам [PERSON] та [PERSON] , якими на підставі цього і зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку за собою. Викладене підтверджується копіями вказаних заяви та листа. 01 лютого 2021 року позивач звернулась до суду із даним позовом, який вирішується судом даним рішенням. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані положеннями Конституції України, Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ЦК України, ЗК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Положеннями ст.158 ЗК України передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян. Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, акти цивільного законодавства. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. За змістом\~положень ст.41\~Конституції України,\~ст.ст.179,\~181,\~316,\~317,\~319,\~328\~ЦК України\~правом власності\~є право\~особи на\~річ (нерухоме\~майно),\~яке вона\~здійснює відповідно\~до закону\~за своєю\~волею,\~незалежно від\~волі інших\~осіб.\~Власникові належать\~права володіння,\~користування та\~розпоряджання своїм\~майном,\~які він\~здійснює на\~власний розсуд.\~Право приватної\~власності набувається\~в порядку,\~визначеному законом,\~та на\~підставах,\~що не\~заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. У відповідності до норм ст.ст.355, 356, 368 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. За змістом норм ст.ст.179, 181, 190, 373, 374, 379, 380 ЦК України, ст.ст.40, 78-81, 86, 87, 89 ЗК України об`єктом права власності, зокрема спільної сумісної/часткової, може виступати таке нерухоме майно як житловий будинок та земельна ділянка, на якій розташований цей житловий будинок, призначена для його обслуговування. При цьому законодавство, чинне як на момент прийняття спірного рішення міської ради, так і на момент розгляду даної справи, у положеннях ст.ст.377, 381 ЦК України, ст.ст.40, 120 ЗК України закріплювало і закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди), а отже і правовідносини з приводу реалізації власником/співвласником свого речового права на таке нерухоме майно має відбуватись у комплексі та взаємозв`язку відносно обох цих об`єктів права власності. За змістом ст.ст.81, 89, 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених ЗК України або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі: приватизації земельних\~ділянок,\~які перебувають\~у користуванні\~громадян; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. У спільній сумісній власності перебувають, зокрема, земельні ділянки співвласників жилого будинку. Відповідно до ст.118 ЗК України громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 ЗК України. До клопотання додається розроблена відповідно до Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) приймає рішення про її затвердження та передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову. Нормою ст.122 ЗК України встановлено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. За змістом положень ст.ст.125, 126 ЗК України, ст.ст.4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки підлягають обов`язковій державній реєстрації та виникають з моменту такої державної реєстрації цих прав. Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.ст.16, 21 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Нормою ст.393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Положеннями ст.26 ч.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на момент ухвалення даного рішення суду) передбачено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 82 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Перехід права власності або користування земельною ділянкою при набутті, переході права власності на розташовані на ній жилий будинок, будівлю або споруду урегульовано нормами ст.ст.377, 381 ЦК України та ст.ст.120, 125 ЗК України. Зазначені норми, в першу чергу ст.120 ЗК України, закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За вказаною нормою земельного законодавства визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу/набуття права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності або користування земельною ділянкою в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками або користувачами земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала або перебувала у користуванні відповідно попереднього власника або користувача. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою володів або користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на право власності або користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній. Наведена правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 20 березня 2019 року по справі №514/1571/14-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №263/6022/16-ц, від 16 червня 2020 року по справі №689/26/17, а також правовими висновками, викладеним у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року по справі №464/1663/18, від 23 вересня 2020 року по справі №1519/2-572/11, від 23 вересня 2020 року по справі №369/10454/16-ц, від 23 вересня 2020 року по справі №127/13276/17, від 01 жовтня 2020 року по справі №752/7311/13-ц, від 05 жовтня 2020 року по справі №158/1717/18, від 07 жовтня 2020 року по справі №490/8388/17, від 07 жовтня 2020 року по справі №520/341/16-ц, від 20 жовтня 2020 року по справі №608/1713/17. За змістом норм ст.328 ЦК України, ст.ст.2, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року по справі №911/3594/17, а також у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року по справі №925/1121/17, від 17 квітня 2019 року по справі №916/675/15, від 24 січня 2020 року по справі №910/10987/18, від 31 травня 2021 року по справі №419/583/19, від 26 травня 2021 року по справі №200/14707/17, від 20 серпня 2021 року по справі №751/1710/17. Стосовно спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то в ході її розгляду встановлено, що домоволодіння за адресою [ADDRESS] до початку 2006 року перебувало у спільній частковій власності відповідачів [PERSON] та [PERSON] . Однак внаслідок набрання законної сили рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2005 року у справі №2-1/05 позивач набула право власності на Ѕ частину житлового будинку літ.В-2 у складі зазначеного домоволодіння, тобто фактично із вказаного моменту, з огляду на положення ст.328 ЦК України, ст.ст.2, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та приведену вище усталену судову практику, стала співвласницею означеного домоволодіння, хоча і без визначення розміру своєї ідеальної частки саме у складі всього домоволодіння. При цьому позивач в порядку ст.377 ЦК України, ст.120 ЗК України з того ж моменту також набула і право користування тією частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування набутої нею частки у житловому будинку літ.В-2, яка (частина земельної ділянки) до цього перебувала у користуванні інших співвласників домоволодіння. 23 липня 2014 року позивач здійснила за собою державну реєстрацію права власності на вказану вище частину житлового будинку літ.В-2 у складі зазначеного домоволодіння. А вже після цього 11 березня 2015 року Дніпропетровською міською радою було прийнято оспорюване рішення №54/62 «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам у м.\~Дніпропетровську», яким, окрім іншого, всю земельну ділянку, на якій розташоване домоволодіння [ADDRESS] , тобто включаючи і належну позивачу частину житлового будинку літ.В-2, внаслідок приватизації передано безоплатно у спільну сумісну власність відповідачів [PERSON] та [PERSON] . Тим самим означеним рішенням міської ради, незалежно від дотримання процедури його прийняття, фактично було незаконно позбавлено позивача як права користування частиною земельної ділянки, необхідної для обслуговування набутої позивачем частки у житловому будинку літ.В-2, так і позбавлено позивача можливості отримати в подальшому безоплатно у власність шляхом приватизації таку частину земельної ділянки. При цьому, як з`ясовано судом в ході розгляду справи, відповідачі [PERSON] та [PERSON] на момент звернення у 2014 році до Дніпропетровської міської ради з приводу приватизації спірної земельної ділянки були безумовно обізнані про існування та набрання законної сили рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.\~Дніпропетровська від 16 листопада 2005 року у справі №2-1/05, а відповідно і обізнані про правові наслідки ухвалення такого рішення, оскільки були сторонами як справи №2-1/05, так і низки інших справ, які стосувались домоволодіння [ADDRESS] . За таких обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання незаконним та скасування оспорюваного позивачем рішення Дніпропетровської міської ради від 11 березня 2015 року №54/62 в тій його частині, яка стосується відповідачів [PERSON] та [PERSON] . При вирішенні позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень необхідною умовою є встановлення, яким актам цивільного законодавства суперечить прийняте рішення про державну реєстрацію прав, що є підставою для визнання його незаконним і скасування, оскільки перелік підстав, за яких державний реєстратор може прийняти рішення про відмову в державній реєстрації прав, є вичерпним (постанови Верховного Суду від 27 червня 2018 року по справі №921/403/17-г/6, від 15 серпня 2018 року по справі №922/2998/16). В той же час, навіть, якщо буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав дотримався законодавства при внесенні запису про проведену державну реєстрацію права за іншою особою, це не є перешкодою для задоволення позову щодо скасування цього запису, якщо наявність такого запису порушує права чи охоронювані законом інтереси позивача (постанова Верховного Суду від 11 лютого 2020 року по справі №915/572/17). Вочевидь, такий правовий висновок можна екстраполювати і на рішення державного реєстратора, на підставі якого останній і вносить до відповідного державного реєстру запис про державну реєстрацію права, оскільки внаслідок чисельних змін до ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» актуальна на момент розгляду справи її редакція більше не передбачає такого способу захисту права особи як скасування запису про проведену державну реєстрацію права за відповідачами. Натомість наразі належними способами судового захисту прав вказана норма закону визначає: 1) скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) скасування державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав. Саме перші два способи захисту і обрано позивачем при звернення до суду із даним позовом. Таким чином, обґрунтованими і доведеними є і позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора №22078600 від 15 червня 2015 року, на підставі якого проведено державну реєстрацію права спільної сумісної власності за відповідачами [PERSON] та [PERSON] на всю земельну ділянку, на якій розташоване домоволодіння [ADDRESS] . Прийняття означеного рішення державного реєстратора ґрунтується не в останню чергу на рішенні Дніпропетровської міської ради від 11 березня 2015 року №54/62 і, відповідно, також порушує ті ж самі права позивача як власника частини житлового будинку літ.В-2 у складі домоволодіння, а тому позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора є похідними від позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення міської ради. При цьому суд критично оцінює та не приймає до уваги заперечення відповідачів і третьої особи по суті заявлених позовних вимог проти їх задоволення, як такі, що суперечать та спростовуються наведеними вище правовими висновками суду і нормами законодавства. Зокрема, суд не приймає до уваги висловлене представником [PERSON] твердження про те, що позов не може бути задоволений повністю через те, що вимоги позивача не стосуються [PERSON] , її права власності на земельну ділянку, оскільки право власності позивача на частину житлового будинку виникло при поділі спільного майна позивача та відповідача [PERSON] . Не приймає суд до уваги і твердження представника [PERSON] про неналежність обраного позивачем способу захисту, яким мав бути такий, що вводив би позивача до складу співвласників земельної ділянки. Критична оцінка судом зазначених тверджень представника відповідача зумовлена тим, що при частковому задоволенні позову лише в частині вимог до відповідача [PERSON] , враховуючи перебування спірної земельної ділянки у спільній сумісній власності, фактично не призведе до захисту прав позивача у вигляді поновлення належного їй права користування земельною ділянкою, а також отримання можливості здійснити приватизацію частини земельної ділянки в подальшому, натомість зумовить фактичне набуття відповідачем [PERSON] прав одноосібного титульного власника спірної земельної ділянки. Останнє, в кінцевому рахунку, зумовить оспорювання позивачем і право власності [PERSON] . Крім того, право спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку було набуто відповідачами [PERSON] та [PERSON] шляхом безоплатної приватизація, що зумовлює необхідність дотримання певного багатоетапного порядку, завершальним етапом якого є прийняття міською радою відповідного рішення, а введення позивача, як пропонує представник [PERSON] , до кола співвласників спірної земельної ділянки, зумовить безпідставне і протиправне втручання суду у дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування, а також виникнення у позивача права власності на підставі саме рішення суду, що за умов і обставин спірних правовідносин неприпустимо. Можливість виникнення права власності безпосередньо на підставі рішення суду передбачено лише у ст.335 (набуття права власності на безхазяйну річ) та ст.376 (самочинне будівництво) ЦК України, в усіх інших випадках право власності набувається з незаборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ст.328 ЦК України), а рішення суду, яким застосовано такий спосіб захисту як визнання права власності, лише підтверджує, а не породжує це право, тим більше не можу породжувати право власності в обхід встановленому законом порядку приватизації. Критично суд оцінює і не приймає до уваги також твердження сторони відповідача [PERSON] про штучність характеру позову, зловживання позивачем її процесуальними правами внаслідок подання цього позову, а також неможливість виконання імовірно позитивного рішення суду. Такі твердження є лише власним помилковим тлумаченням стороною зазначеного відповідача обставин правовідносин сторін та закону. Зокрема, наведені судом вище норми ст.26 ч.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст.16, 21, 393 ЦК України визначають обрані позивачем способи захисту як належні, а скасування рішення державного реєстратора разом зі скасуванням рішення міської ради призведе до реєстрації припинення права спільної сумісної власності відповідачів [PERSON] та [PERSON] на спірну земельну ділянку, а отже і поновлення права користування позивача частиною земельної ділянки, необхідної для обслуговування належної їй частки у праві власності на житловий будинок літ.В-2, а також отримання нею можливості здійснити подальшу приватизацію такої частини земельної ділянки. Не погоджується суд і з твердженням сторони відповідача [PERSON] про те, що внаслідок задоволення позову останній втратить право на безоплатну приватизацію, оскільки при задоволенні позову відбудеться скасування рішенням суду самого факту здійснення приватизації спірної земельної ділянки, а отже відбудеться і фактичне анулювання використання зазначеним відповідачем свого права на безоплатну приватизацію земельної ділянки. Не приймає суд до уваги в якості підстави для задоволення позову посилання позивача на припинення належного відповідачу [PERSON] права спільної часткової власності на домоволодіння [ADDRESS] , оскільки таке право розповсюджується не лише на житловий будинок літ.А-1, а й на інші господарські будівлі та споруди, які були виділені вказаному відповідачу в натурі на підставі рішення суду від 16 березня 1990 року у справі №2-551-90 та входять до складу домоволодіння. Більш того, хоча факт знищення житлового будинку літ.А-1 і було встановлено в мотивувальній частині рішення суду від 12 лютого 2019 року по справі №199/348/18 (провадження №2/199/930/19) на підставі акту ФОП [PERSON] від 23 грудня 2015 року, однак даний факт відбувся вже після ухвалення спірного рішення міської ради від 11 березня 2015 року і без вказівки на дату знищення такого житлового будинку, а тому не є підставою для визнання такого рішення міської ради незаконним і його скасування. Крім того, на час ухвалення спірного рішення міської ради діяла редакція норми ст.349 ЦК України, яка однією з обов`язкових умов для визнання права власності на нерухоме майно припиненим, окрім встановлення самого факту знищення майна на підставі належних доказів, передбачала необхідність подання власником такого майна заяви про внесення змін до державного реєстру. В ході розгляду справи судом не встановлено, а сторонами по справі не подано доказів подання [PERSON] відповідної заяви. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість і доведеність позовних вимог в повному обсязі, що могло бути підставою для задоволення позову. Разом з тим, сторонами відповідачів [PERSON] та [PERSON] в ході розгляду справи подано заяви про застосування строку позовної давності, які (заяви) суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню,

Outcome: dismissed