Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, в якому просить: визнати недостовірною та такою, що порушує права [PERSON] на повагу до його гідності, честі та недоторканості ділової репутації, право на особисте життя наступну інформацію, розповсюджену [PERSON] 26.05.2020 року у відповіді на відзив у цивільній справі №495/9673/19, в якій вона свідомо надала недостовірну інформацію Білгород-Дністровському міськрайонному суду Одеської області у вигляді складової відповіді на відзив у цивільній справі №495/9673/19, акту, який затверджений КП «ЖЕО-1»; зобов`язати [PERSON] спростувати поширену відносно [PERSON] недостовірну інформацію, шляхом подачі [PERSON] до [PERSON] наступного тексту спростування: «26.05.2022 року мною свідомо було надано Білгород-Дністровському міськрайонному суду відповідь на відзив у цивільній справі №495/9673/19, в якій доказами даного відзиву в основному являється акт (затверджений КП «ЖЕО-1» Білгород-Дністровської міської ради). Я усвідомлювала, що даний акт являється недостовірним та поданий мною навмисно».; винести окрему ухвалу, якою визнати, що [PERSON] під час розгляду справи №495/9673/19 у відповіді на відзив у цивільній справі (від 26.05.20200 року) подала до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області завідомо недостовірні докази. Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог Позивач [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . 30.10.2019 року до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області відповідачем [PERSON] будо подано позовну заява до позивача [PERSON] про розірвання шлюбу та сплати аліментів, справі присвоєно номер №495/9673/19. В даній позовній заяві відповідач [PERSON] вказала, що з червня 2019 року подружжя проживає окремо, спільного господарства не веде, зазначивши своє місце мешкання як: [ADDRESS] . В подальшому [PERSON] у травні 2020 року звернулась до КП «ЖЕО-1 Білгород-Дністровської міської ради», щодо отримання довідки та акту в якому необхідно було зазначити, що станом на момент видачі цих документів спільний син подружжя проживає біля матері, а саме за адресою: [ADDRESS] . 26.05.2020 року відповідач з метою схилення рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі №495/9673/19 на свій бік, подала на підставі отриманих документів, а саме акту та довідки, відповідь на відзив у цивільній справі до даного суду, ключовим доказом відзиву була довідка та акт, який затверджений сусідами від 21.05.2020 року. Позивач зазначає, що саме акт на підставі якого було видано довідку КП «ЖЕО-1 Білгород-Дністровської міської ради», відповідач підписала у вибіркових сусідів (на свій власний розсуд), такими сусідами стали: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Розуміючи всю ступінь відкритого підтасування доказів та підписання документів, що не відповідають дійсності, позивачем було подано до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області позовні заяви про захист честі, гідності та ділової репутації, стосовно сусідів - підписантів акту. Таким чином, відповідач 30.10.2019 року в позовній заяві вказує, що вона проживає за адресою: [ADDRESS] , а коли стало відомо про інформування суду, що спільна дитина з позивачем прописана за адресою: [ADDRESS] , тим самим змінює відомості, щодо свого місця фактичного проживання. Поширена відповідачем інформація щодо позивача, була направлена до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, внаслідок чого інформація про те, що [PERSON] начебто проживає в будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , була використана в судовому процесі, а саме у цивільній справі №495/9673/19, обставини поширення відповідачами зазначеної інформації про позивача будуть підтвердженні документом «Акт» від 21.05.2020 року, затверджений Білгород-Дністровським КП «ЖЕО-1». Проте, зазначена інформація не відповідає дійсності та є не достовірною, оскільки позивач являється власником будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] і це його особисте майно. Зважаючи на вищевикладене, інформація поширювана щодо позивача відповідачем, по-перше, має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення мною загальновизнаних правил співжиття, прийнятих у суспільстві вимог та принципів етики і моралі та такою, що на моє переконання порушує мої немайнові права, по-друге не є оціночним судженням, а обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідача. Крім того, поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення до позивача, що в свою чергу впливає на зниження цінності моєї особи, більше того створили негативну соціальну оцінку моєї особи в очах оточуючих, порушавши мою честь, оскільки професія захисника Вітчизни є соціально важливою, передбачає безперервний належний процес підтримання іміджу Збройних Сил України у суспільстві, а тому враховуючи викладене вважаю, що мені завдану шкоду немайновим інтересам. Заяви, клопотання учасників судового процесу Відповідач [PERSON] скористалась своїм правом відповідно до ст.178 ЦПК України та на адресу суду надала відзив на позовну заяву, який обґрунтований наступним, так позивач вказує, що мною було долучено до відповіді на відзив по цивільній справі №495/9673/19 довідку та акт про місце проживання, в якому зазначено саме факт моєї реєстрації та реєстрації моєї дитини [PERSON] , але в даному акті не йде мова, що я проживаю на даний час за адресою: [ADDRESS] . Також, твердження позивача, що я нібито маю намір схилити суд в свою сторону та вплинути на прийняття рішення шляхом приєднання даного акту та довідки до матеріалів цивільної справи №495/9673/19 є хибним та недоведеним. Більш того, відповідач вважає, що акт від 21.05.2020 року, затверджений Білгород-Дністровським КП «ЖЕО-1» ніяк не вплинув на прийняття суддею рішення, а тем паче не порушував честь та гідність позивача, оскільки жодного негативного значенням в акті не значиться. Крім того, щодо позовних вимог стосовно стягнення судового збору, то хочу зазначити що в тексті позовної заяви позивач [PERSON] вказує, що ним було сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн, а додатком до позовної заяви є квитанція про сплату судового збору на суму 2724, 00 грн, проте судовий збір даної категорії справ складає 908,00 грн, більш того, довожу до відома суду, що позивач [PERSON] є військовослужбовцем та перебував на військовій службі в Сьєрра-Леоне та в зоні проведення АТО, а згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, як військовослужбовець та учасник бойових дій. На підставі всього вищевикладеного, прошу суд відмовити у задоволені позовної заяви в повному обсязі. Рух справи у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської обасті від 02.06.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Позивач у судове засідання не з`явився надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі. З огляду на неявку у судове засідання усіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга статті 247 ЦПК України). Згідно із статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вимогами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, проаналізувавши ст.10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, практику застосування прецедентного права Європейським судом з прав людини при вирішенні дифамаційних спорів, які є частиною національного законодавства і джерелом права в Україні, та норми національного законодавства,суд встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду. Відповідно до ч.5 ст.55 Конституції України кожний має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статями 3, 21, 28, 32, 68 Конституції України та ст.ст.275, 269, 297, 299 ЦК України передбачено, що людина, його життяі здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека признаютьсяв Україні вищою соціальною цінністю; усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах, права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; кожен маєправо на повагу досвоєї честі, гідності та ділової репутації, які є недоторканими, і для захисту яких має право звернутись з позовом до суду про захист її гідності, честі та ділової репутації; ніхто не може бути позбавлений цих прав або відмовитися від них; кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Разом із тим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст.34 Конституції України). Відповідно до ст.10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на свободувираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Судом встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Позивач вказує, що 30.10.2019 року до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області відповідачем [PERSON] будо подано позовну заяву до [PERSON] про розірвання шлюбу та сплати аліментів, справі присвоєно номер №495/9673/19. В позовній заяві відповідач вказала, що з червня 2019 року вона з позивачем проживає окремо, спільного господарства не веде, зазначивши своє місце мешкання: [ADDRESS] . В подальшому відповідач [PERSON] у травні 2020 року звернулась з заявою до КП «ЖЕО-1 Білгород-Дністровської міської ради», щодо отримання довідки та акту щодо проживання спільної дитини разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , після чого 26.05.2020 року з метою схилення рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі №495/9673/19 на свій бік, надала відзив на позовну заяву, ключовими доказами якого і слугували видані докази у вигляді довідки та акту від 21.05.2020 року, який затверджений Білгород-Дністровським КП «ЖЕО-1» та підписаний сусідами. Позивач стверджує, що акт від 21.05.2020 року, який затверджений Білгород-Дністровським КП «ЖЕО-1» відповідач підписала у вибіркових сусідів (на свій власний розсуд), якими стали - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В свою чергу позивач, розуміючи всю ступінь відкритого підтасування доказів та підписання документів, що не відповідають дійсності подав до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області позовні заяви відносно [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. Отже, відповідач [PERSON] в цивільній справі №495/9673/19 про розірвання шлюбу та сплати аліментів вказує своє місце проживання: [ADDRESS] та по тексу позову зазначає, що дитина проживає разом з нею та вказує місце проживання дитини: [ADDRESS] , там самим змінює відомості, щодо свого місця фактичного проживання. Інформація, яка міститься у акті від 21.05.2020 року, який затверджений Білгород-Дністровським КП «ЖЕО-1» та підписана сусідами про те, що [PERSON] начебто проживає в будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , була використана при розгляді цивільної справи №495/9673/19, однак дана інформація є недостовірною, оскільки позивач є власником даного будинку і це його особисте майно. Зважаючи на вищевикладене, інформація поширювана щодо позивача відповідачем, по-перше, має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення загальновизнаних правил співжиття, прийнятих у суспільстві вимог та принципів етики і моралі та є такою, що на переконання позивача порушує його немайнові права, по-друге не є оціночним судженням, а обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідача. За змістом ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. За змістом вимог ст. 277 ЦК України, а також п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені) (пункт 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). При вирішенні питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з`ясувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Згідно із роз`ясненнями, що містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду», суди застосовують при розгляді справ Європейську конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Згідно зі ст. 10 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 04.11.1950 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і свобод людини» від 11.09.1997 року, кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік, Хендісайд) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. За змістом ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Суд вказує, що наданий відповідачем [PERSON] відзив по цивільній справі №495/9673/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та сплати аліментів на підставі довідки та акту від 21.05.2020 року, який затверджений Білгород-Дністровським КП «ЖЕО-1» і скріплений підписами сусідів про те, що [PERSON] начебто проживає в будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] не свідчить про те, що інформація яка зазначена у відзиві мала місце для її розповсюдження, більше того не свідчить, що саме така інформація могла тим або іншим чином вплинути на рішення суду. Також слід зауважити, що позивач як сторона по справі №495/9673/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та сплати аліментів, отримував вищевказаний відзив відповідача, ознайомлювався з ним проте зі свого боку жодних заперечень або зауважень стосовно інформації яка в ньому наведена не надав. Слід зазначити, що цивільна справа №495/9673/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та сплати аліментів, 24.12.2020 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області розглянута та ухвалено рішення, відповідно до якого позовні вимоги задоволені частково, шлюб між сторонами розірвано та стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/6 частини усіх видів доходу (заробітку) щомісяця, але не менше п`ятдесяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 30.10.2019 року та до досягнення [PERSON] повноліття, тобто до [INFO] . Більш того 19.01.2021 року позивач [PERSON] подав апеляційну скаргу на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.12.2020 року, яка відповідно до постанови апеляційного суду залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції від 24.12.2020 року без змін. Суд першої інстанції не наділений владними повноваженням, щодо надання оцінки діяльності інших судів а також не може ставити під сумнів правильність та законність прийнятого рішення іншим суддею. Відповідно до п. 15 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. З наведених Верховним Судом роз`яснень вбачається, що під терміном «поширення» розуміється розповсюдження такої інформації серед сторонніх осіб, як це буває при її розміщенні в мережі інтернет, соціальних мережах, засобах масової інформації тощо. В даному випадку інформація, яку позивач вважає недостовірною, викладена відповідачем у відзиві на позовну заяву та який поданий виключно до суду в рамках розгляду цивільної справи і міститься виключно в матеріалах судових справ, тобто публічного оголошення відповідної інформації не було. Позивач не надав доказів, що така інформація була розголошена чи розповсюджена публічно шляхом її оприлюднення серед сторонніх осіб, за допомогою мережі інтернет, соціальних мережах, засобах масової інформації тощо. Таким чином, поширення інформації не відбулося, оскільки така інформація стала відома лише суду, як уповноваженому органу, який розглядає цивільну справу, а саме спори які виникли між позивачем [PERSON] та [PERSON] (дружиною позивача). Як зазначено у п.17 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження. В Постанові Верховного суду від 13.02.2019 р. по справі № 583/3294/16-ц зроблено правовий висновок про те, що відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 17 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Виходячи з наведеного суд встановлює що інформація, що міститьсяу відзиві на позовну заявунадана у зв`язку з розглядом конкретної справи, не може бути визнана недостовірною шляхом подання окремого позову. При цьому, зі змісту позову вбачається, що документ з «недостовірною інформацією» розцінюються позивачем саме як письмовий доказ у іншій справі, достовірність, або не достовірність такої інформації повинен встановлювати суд (суддя), якому надані відповідні докази, як зазначено у п. 17 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1. Отже, судом встановлено, що інформація яка міститься у відзиві на позовну заяву надана до суду як письмовий доказ, на момент розгляду цивільних справ від позивача не було заяв що вказана інформація оформлена з будь-якими порушеннями та це не вбачає суд, а тому вищевказаний відзив поданий в межах прав сторони по справі як письмовий доказ. Таким чином, повідомлення (надання) інформації суду у вигляді відзиву на позовну заяву не може вважатись поширенням недостовірної інформації та не може тягти за собою обов`язок її спростування в порядку ст. 277 ЦК України, без підтвердження що цей доказ був відхилений судом при ухваленні рішення, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Також, суд вважає, що позивач як сторона по справі №495/9673/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та сплати аліментів, отримував вищевказаний відзив відповідача, ознайомлювався з ним проте зі свого боку жодних заперечень або зауважень стосовно інформації яка в ньому наведена не надав. Крім того, позивачем у позовній заяві зазначено, що поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідачем до позивача, що в свою чергу впливає на зниження цінності його особи, більше того створили негативну соціальну оцінку його особи в очах оточуючих, порушавши його честь, оскільки професія захисника Вітчизни є соціально важливою, передбачає безперервний належний процес підтримання іміджу Збройних Сил України у суспільстві, а тому йому завдану шкоду немайновим інтересам. Суд зауважує, що позивачем не вказано в який самий спосіб він бажає захистити свої немайнові права та інтереси. Проте суд наголошує, що даний захист є похідним від вимоги про захист честі та гідності в задоволенні якої відмовлено, а тому і похідна вимога задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. В силу частин 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог до відповідачів у повному обсязі. Враховуючи, що суд дійшов висновків щодо відмови у задоволенні позовних вимог, то, з урахуванням положень ст. 88 ЦПК України, відшкодування судового збору, у разі відмови у позові не підлягають.

Outcome: dismissed