Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до ТОВ «Річковий парк-2» про стягнення пені за невиконання зобов`язань та стягнення моральної шкоди. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 01.10.2021 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. В підготовче судове засідання сторони не з`явилися. Через канцелярію суду представник позивача подав заяву про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті. Представник відповідача в підготовче судове засідання не з`явився, заяв та клопотань до суду не направляв. 13.12.2021 ухвалою суду закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду. Сторона позивача подала клопотання про розгляд справи без їх участі, не заперечувала щодо заочного рішення в справі, а сторона відповідача жодних заперечень чи відзиву не подала. Згідно з ч.3 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в позовній заяві обґрунтування позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши законодавчу базу, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивач звернувся до суду із позовною заявою до ТОВ «Річковий парк-2» про стягнення з відповідача 9332107,93 грн. пені та 20000,00 грн. моральної шкоди у зв`язку з невиконанням умов договору. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що між нею та відповідачем 14.08.2014 був укладений договір купівлі продажу майна, що буде створено в майбутньому. Позивач вважає, що відповідачем не належним чином виконано зобов`язання, взяті ним на себе по вказаному договору, зокрема: на момент звернення до суду порушено строки планового закінчення будівництва та введення в експлуатацію комплексу, де знаходяться об`єкти, що є предметом договору (перше півріччя 2017 року), а визначений у п.4.2 Договору розмір пені 0,01% є нікчемним в цій частині договору. Позивач до відповідача звертався із письмовою претензією, однак відповідач на претензії не відреагував, тому за захистом своїх прав як споживача позивач змушена звернутися до суду. Відповідно до ст.42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ст.2 Закону України «Про захист прав споживачів» законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів. Згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відповідно до вимог ст.6 ч.1 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виробник, виконавець) зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Частиною 1 ст.5 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. Згідно ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Відповідно до ст.4 ЦПК України та ст.15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Міжнародними актами, зокрема, Резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, сформульовано керівні принципи для захисту інтересів споживачів, серед яких визначено сприяння у боротьбі зі шкідливою діловою практикою підприємств, яка негативно відбивається на споживачах. Хартією захисту споживачів, ухваленою 25 сесією консультативної асамблеї Европейського союзу у 1973 році за № 543, передбачено, що надання товарів чи послуг не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, оскільки споживачу під час укладення договору об"єктивно бракує знань для здійснення правильного вибору послуг із запропонованих на ринку та оцінки укладеного договору. Отже, вказаними міжнародними правовими актами передбачено, що споживач перебуває у нерівних умовах порівняно із виконавцем послуг, а тому саме на відповідача покладено обов`язок по доведенню факту належного виконання ним взятих на себе зобов`язань та по спростуванню вимог споживача. При цьому, хоча Хартія захисту споживачів, ухвалена 25 сесією консультативної асамблеї Европейського союзу у 1973 році за № 543, і не ратифікована Україною, проте її положення враховуються у нормотворчій діяльності та в судовій практиці (в рішенні від 28 серпня 2017 року апеляційний суд Донецької області при розгляді справи №227/277/17, звертав увагу на рішення Конституцій¬ного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011). В наведеному рішенні Конституцій¬ного Суду України зазначалось, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України ( 254к/96-ВР ) має найвищу юридичну силу;закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України ( 254к/96-ВР ) і повинні відповідати їй (частини перша, друга статті 8 Основного Закону України) ( 254к/96-ВР ); Конституційний Суд Укра¬їни бере до уваги також положення актів міжнародного права. Так, у пунктах 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року N 39/248 ( 995_903 ) зазначено такі цілі: сприяти країнам у встановленні або подальшому забезпеченні належного захисту свого населення як споживачів; сприяти створенню структур виробництва і розподілу, здатних задовольняти потреби і запити споживачів; заохочувати високий рівень етичних норм поведінки тих, хто пов`язаний з виробництвом і розподілом товарів та послуг для споживачів; сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою всіх підприємств на національному і міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах; заохочувати створення ринкових умов, що надають споживачам більший вибір при нижчих цінах. При цьому уряди повинні розробляти, укріплювати та продовжувати активну політику захисту інтересів споживачів. Хартією захисту споживачів, схваленою Резолю¬цією від 17 травня 1973 року N 543, пе¬редбачається, що надання товарів чи по¬слуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача. Разом з тим, п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» вбачається, що позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов. До заяви повинні бути додані необхідні документи - залежно від заявлених вимог (наприклад, договір, квитанція-замовлення, квитанція-зобов`язання, транспортна чи інша накладна, чек, касовий ордер). Таким чином, позивач, вважаючи себе споживачем, при зверненні до суду у дотримання вимог ст.175 ЦПК України, зобов`язаний викласти зміст позовних вимог та обставини, якими вона обґрунтовує вказані позовні вимоги у відповідності до норм Закону України «Про захист прав споживачів», зазначивши про те, яке право споживача порушено у відповідності до ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів», таким чином навівши підтвердження того, що між сторонами існують правовідносини, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», а також надати допустимі та належні докази підтвердження фактів порушень виконавцем таких правовідносин, що призвело до неналежного виконання взятих зобов`язань та понесених збитків. За правилами п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України). За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Однак, згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Відповідно до положень ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Між сторонами 14.08.2014 укладено Договір купівлі продажу майна, що буде створено в майбутньому №01/18/14 (а.с. 7-8) за яким позивачу у власність передається нерухоме майно, в подальшому за будівельною адресою : [ADDRESS] , а саме 2-кімнатна квартира, площею 74,6 м.кв. Додатковою угодою №1 від 23.04.2015 до Договору купівлі продажу майна, що буде створено в майбутньому від 14.08.2014 сторонами погоджено вартість квартири та встановлено порядок розрахунків (а.с. 12). Аналогічний Договір №01/17/14 купівлі продажу майна, що буде створено в майбутньому від 14.08.2014 разом з відповідними додатковими угодами також укладено між сторонами. З 14 серпня 2014 по 13 грудня 2016 позивач за договорами сплатила відповідачу суму коштів в розмірі 750859,47 грн., згідно до наданих копій платіжних доручень (а.с.13-26). Таким чином покликання позивача про сплату суми в розмірі 852247,30 грн. свого підтвердження в матеріалах справи не знаходять, а відтак позивачем підтверджено лише сплату в сумі 750859,47 грн. В той же час відповідачем не належним чином виконано зобов`язання, взяті ним на себе по вказаному вище договору, адже порушено строки планового закінчення будівництва та введення в експлуатацію комплексу, де знаходяться об`єкти, що є предметом договору (перше півріччя 2017 року) і вказаний строк порушено більш ніж на 4 роки (а.с. 33-34). Зазначені вище обставини ніяким чином не спростовані матеріалами справи. Одночасно п. 4.2 договору сторони погодили пеню за порушення строку передачі квартири більш як на 6 місяців у розмірі 0,01% за кожен день прострочення від фактично сплачених сум (а.с.8, 11). Отож з наявних матеріалів справи слід дійти висновку, що відповідачем не належним чином виконано покладені на нього обов`язки, за що передбачена відповідальність згідно до закону і договірних зобов`язань. Встановивши, що відповідач повинен сплатити неустойку суду залишається визначитися із її вірним розміром, адже наведений та погоджений сторонами розмір 0,01% за кожен день прострочення від фактично сплачених сум не відповідає розміру 3% за кожен день прострочення, як це передбачено в Законі України "Про захист прав споживачів". Так, «У пункті 8.26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) вказано, що "водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах". Тлумачення пункту 3 статті 3, статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору; у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору, форми договору. При реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. У статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів". Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. За частиною третьою статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4). Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-330цс16. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).» Наведене вказано у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.10.2021 (справа № 553/1091/19, провадження № 61-8504св21). Правові висновки та правові позиції суду касаційної інстанції є обов`язковими до застосування та покликані забезпечити сталість та єдність судової практики, а наведені судові прецеденти є релевантними та корелюються зі спірними правовідносинами. Отож суд приходить до переконання, що при проведенні розрахунку неустойки з відповідача в даному конкретному випадку слід застосувати розмір пені 3% за кожен день прострочення від вартості роботи (послуги), адже погоджений сторонами у договорах розмір 0,01% за кожен день прострочення від фактично сплачених сум в п.4.2 не відповідає Закону України "Про захист прав споживачів", є по суті несправедливою умовою договору, яка всупереч принципу добросовісності тягне наслідком за собою істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, а відтак є нікчемною, а отже і недійсною в силу закону і для такого визнання недійсності окремого судового рішення не потрібно, а те, що правочин не був би вчинений без включення до нього недійсної частини підстав вважати немає. В той же час при розрахунку суми відшкодування позивач виходив із розміру 852247,30 грн., в той час як судом підтверджено лише 750859,47 грн. (а.с. 13 та 20 є копіями одного і того ж самого платіжного доручення від 14.08.2014 за одним і тим самим договором на одну і ту ж суму ), а тому кінцева сума пені становитиме не 9332107,93 грн. (852247,30*3%*365), як помилково вирахував позивач, а 8221911,19 грн. (750859,47 *3%*365). Отож в цій частині позов підлягає до часткового задоволення. Щодо стягнення моральної шкоди, яку позивач визначив в розмірі 20000,00 грн., то суд вказує таке. Позивач зазначає, що внаслідок дій відповідача вона немає змоги отримати житло, розпочати ремонтні роботи, її фактично ошукали і по даному факту розпочато кримінальне провадження. Враховуючи глибину своїх страждань позивач заявляє, що 20000,00 грн. є прийнятним розміром моральної шкоди. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1статті 16 ЦК України). Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв. Враховуючи усі обставини справи в їх сукупності суд не приймає і не може погодитися із доводами сторони позивача в частині того, що позивач зазнав моральних страждань, а також із розміром визначеної сатисфакції з огляду на таке. В усіх справах про відшкодування моральної шкоди, суд повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив та чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. В той же час із позову та долучених додатків випливає, що ця вимога заявлена формально та факультативно, без жодних обґрунтувань та хоч якихось доказів підтверджень завдання позивачу якихось психологічних страждань, напружень чи розчарувань і незручностей, які завдають йому моральної шкоди. Жодних доказів і обгрутовань, фактів, які б свідчили, що дії відповідача призвели до наслідків у вигляді заподіяння моральної шкоди суду не представлено. Оскільки оцінка рівня моральної шкоди залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я особи, що зазнала моральних страждань то в даному конкретному випадку слід констатувати про відсутність достатніх правових підстав для задоволення позову в цій частині, а часткове задоволення позову про стягнення пені в даному випадку не є безумовною підставою для стягнення моральної шкоди. Судові витрати підлягають розподілу згідно до ст. 141 ЦПК України . Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved