Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-01 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Черкаської міської ради, Придніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання права на спадщину та скасування арешту і заборони відчуження цієї частки. Позов обґрунтовує тим, що 1/6 частки квартири [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] , який помер [INFO] . Спадкоємцями померлого є його дружина [PERSON] та син [PERSON] , які проживали разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини і прийняли спадщину. Частки спадкоємців [PERSON] та [PERSON] у спадщині яка відкрилася після смерті [PERSON] є рівними і становлять 1/12 частку. [PERSON] та [PERSON] після смерті [PERSON] до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину не звертались. [INFO] помер [PERSON] . Спадкоємцем після смерті [PERSON] є його мати [PERSON] , яка постійно проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини і прийняла спадщину. 25.08.2021 року Другою черкаською державною нотаріальною конторою [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] . Постановою нотаріуса Другої черкаської нотаріальної контори Демиденко О.А. від 25.08.2021 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] . Постанова обґрунтована тим, що на майно [PERSON] накладено арешт постановами про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 08.07.2015 року та від 09.03.2016 року. Оскільки кредитор спадкодавця [PERSON] не пред`явив вимоги до спадкоємця [PERSON] , що прийняла спадщину, то він позбавлений права вимоги. Обтяження спадщини у виді арешту майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, який накладений постановами ДВС унеможливлює спадкоємцю [PERSON] отримати свідоцтво про право на спадщину за законом та зареєструвати вказане право відповідно до вимог законодавства. На підстав наведеного просить визнати за [PERSON] право на спадщину за законом, яка відкрилася після смерті її сина [PERSON] , померлого [INFO] на частку 1/12 квартири [ADDRESS] та скасувати арешт накладений на майно померлого [PERSON] . Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18.10.2021 року відкрите провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 01.11.2021 року до Придніпровського районного суду м. Черкаси надійшов відзив Черкаської міської ради, в якому представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем не доведено що Черкаська міська рада порушила її право. Зазначили, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику. Відповідачем в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби. Також зазначив, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зав`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.0.2022 року закрите підготовче провадження у справі, а справа призначена до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. просив задовольнити їх повністю. Представники відповідача Черкаської міської ради в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. Представник Придніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву, в якій справу просив розглянути у його відсутність. дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari\~v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, №\~37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного Так, відповідно до ч.1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч.1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Частиною 1 ст. 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1 ст.1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно до ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. В судовому засіданні встановлено, що власником 1/6 частки квартири [ADDRESS] був [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] від 25.11.1998 року. [INFO] [PERSON] помер. Згідно довідки КП «Придніпровська СУБ» №221 від 19.01.2013 року [PERSON] з 23.04.1976 року і до дня своєї смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним на день його смерті були зареєстровані дружина [PERSON] та син [PERSON] . Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК Укрїани\~спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу,\~він не заявив про відмову від неї. Оскільки [PERSON] та [PERSON] на день смерті [PERSON] постійно проживали з ним та були зареєстровані за однією адресою, вони є такими, що прийняли спадщину після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 10.10.2018 року. Згідно довідки КП «Придніпровська СУБ» №2617 від 11.08.2018 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею зареєстрований син [PERSON] . З 10.08.2012 року в квартирі зареєстровані дві особи. Як вбачається з довідки КП «Придніпровська СУБ» №2617 від 11.08.2018 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З 03.06.2015 року в квартирі зареєстровано 1 особу. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що на момент смерті [INFO] [PERSON] , разом з ним постійно проживала його мати [PERSON] , а тому вона є такою, що прийняла спадщину після його смерті. Як вбачається з свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видане 25.08.2021 року державним нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори Демиденко О.А. спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] , який помер [INFO] є його дружина - [PERSON] , на Ѕ частку; його син [PERSON] ,, на 1/2 частку. Спадщина, на яку в указаних частках видано це свідоцтво, складається з: 1/6 частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] . Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку вказаного майна видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку вказаного майна ще не видано. Право власності на 1/12 часку у праві власності на квартиру підлягає державній реєстрації. Постановою нотаріуса Другої черкаської державної нотаріальної контори Демиденко О.А. від 25.08.2021 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, що залишилось після смерті її сина [PERSON] , який помер [INFO] , до зняття арештів. В постанові зазначено, що під час підготовки до видачі свідоцтва про право на спадщину було встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №271779979 від 25.08.2021 за [PERSON] зазначені арешти на все нерухоме майно згідно, Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони відчуження на майно, серія та номер 48054374, видана 08.07.2015 року, видавник Придніпровський ВДВС ЧМУЮ, Головний державний виконавець Сніцар Н.П. (номер запису про обтяження:10390856 (спеціальний розділ), Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони відчуження на майно, серія та номер 50130308, видана 09.03.2016 року, видавник Придніпровський ВДВС ЧМУЮ (номер запису про обтяження:13811452 (спеціальний розділ). Так, статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Приписами ст.321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з положеннями ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.5 ст.1268 цього Кодексу незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини У відповідності до розділу 10 пункту 4 підпункту 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (далі Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України) видача свідоцтв про право на спадщину на нерухоме майно, яке підлягає реєстрації проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В судовому порядку право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту шляхом його визнання у разі якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документу який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України), та є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивачка, як єдиний спадкоємець за законом, після смерті сина, звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право власності на спадкове майно, але через наявність постанов про арешт майна боржника та заборони його відчуження, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, що підтверджується матеріалами цивільної справи, а також враховуючи те, що виконавчі провадження, в яких і був накладений арешт на майно [PERSON] закінчені, суд приходить до висновку про визнання за [PERSON] право власності на 1/12 частку квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Щодо позовних вимог про скасування арешт з майна. В судовому засіданні встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №271779979 від 25.08.2021 за [PERSON] зазначені арешти на все нерухоме майно згідно, Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони відчуження на майно, серія та номер 48054374, видана 08.07.2015 року, видавник Придніпровський ВДВС ЧМУЮ, Головний державний виконавець Сніцар Н.П. (номер запису про обтяження:10390856 (спеціальний розділ), Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони відчуження на майно, серія та номер 50130308, видана 09.03.2016 року, видавник Придніпровський ВДВС ЧМУЮ (номер запису про обтяження:13811452 (спеціальний розділ). Як вбачається з довідки Придніпровського ВДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Київ) №13022 від 12.05.2022 року, згідно відомостей АСВП стягувачами у виконавчих провадженнях були: за ВП 48054374, на момент закінчення виконавчого провадження, а саме станом на 21.03.2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк»; за ВП №50130308, на момент закінчення виконавчого провадження, а саме станом на 21.03.2016 року ДПІ у м. Черкасах. Слід зазначити, що право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ утручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу, згідно з якою право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним зі способів захисту права власності є гарантована в статті 391 цього кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із статтею 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. В силу статті 1297 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину та зареєструвати це право. Відповідно до статтей 68,69 Закону України «Про нотаріат», підпункту 4.17 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо на спадкове майно накладено арешт видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. При цьому, збереження арешту спадкового майна чинить позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні успадкованим майном, а отже суд вважає, що належне позивачу майно під арештом знаходиться безпідставно. У порядку цивільного судочинства захист майнових прав стягувача, боржника та інших осіб здійснюється шляхом оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, а також у позовному провадженні. Оскільки боржником у виконавчому провадженні була особа, яка померла, і захист майнових прав шляхом оскарження бездіяльності державного виконавця неможливий, суд прийшов до висновку, що іншого способу поновити своє порушене право позивач не має, тому обґрунтовано звернувся до суду з вказаним позовом. При цьому суд враховує, що наданими позивачкою доказами підтверджено, що боржник померла, тобто його правоздатність припинена, на виконанні в органах державної виконавчої служби виконавче провадження, у межах якого накладено арешт на майно спадкодавця [PERSON] , не перебуває, наявність арешту на спадкове майно суттєво обмежує права позивачки як спадкоємця, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про звільнення майна з-під арешту, оскільки в іншій спосіб захистити свої права позивач позбавлена можливості. Суд вважає помилковим твердження представника Черкаської міської ради про те, що відповідач повинен був звернутися до суду із позовом про скасування арешту майна на підставі ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому, відповідно до ст.1 цього Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені\~Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до п.2 постанови пленуму ВССУ №5 від 03.06.2016 року «Про судову практику про зняття арешту з майна» 2. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути пред`явлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб (статті 3,\~45\~ЦПК). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3\~Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI) Разом з тим, суд вказує на те, що боржник відсутній оскільки він помер, а виконавчі провадженні закінчені, а тому позивачем правильно обраний спосіб захисту, що відповідає положенням ст..15,16 ЦПК України та позиції Верховного Суду України, якій в своїй постанові від 12 грудня 2018 року по справі № 399/142/16-ц зазначив, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друга статті 5 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду). Вирішуючи позов таким чином, суд також застосовує положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практику ЄСПЛ, що передбачено положеннями ст..10 ЦПК України. Вирішуючи даний позов, суд також враховує, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено право на ефективний засіб юридичного захисту та передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. В рішенні ЄСПЛ від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма (ст.13 Конвенції) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. В рішенні ЄСПЛ «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (№ 38722/02, п.75) зазначено, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею (ст.13 Конвенції) повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. А тому, оскільки іншого способу захисту та реалізації спадкових справ, ніж зняття арешту з нерухомого майна у позивачки не має, обраний спосіб захисту права власності позивачки в даному випадку суд вважає правильним, таким що не порушує інтереси сторін та третіх осіб в даному провадженні, таким, що не суперечить закону, в зв`язку з чим поданий позов підлягає задоволенню. На підставі наведеного, ст.ст.317,319,321,391,1216,1218.1220,1222,1261,1267,1268 ЦК України,

Outcome: approved