Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-22 00:00:00

У вересні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний позов мотивований тим, що 20.03.2020 [PERSON] на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, виданого 20,03.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коліжук О.О. та зареєстрованого в реєстрі за №56, набув у власність квартиру , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі окрім позивача та його членів сім`ї зареєстровано місце проживання колишнього власника квартири [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Позивач зазначає, що відповідачі у зазначеній квартирі не проживають, не сплачують комунальні послуги та не беруть участі в утриманні квартири, чим порушують права позивача, як власника, вільно користуватися та розпоряджатися майном. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26.10.2021 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ст.ст. 174, 178 ЦПК України відповідачі не скористалася своїм правом та не направили суду відзив на позовну заяву. Позивач, зокрема, після отримання ухвали про відкриття провадження у справі, з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. За даних обставин, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178, ст. 181 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає необхідним позов задовольнити частково, виходячи з наступного. Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч.ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що 20.03.2020 [PERSON] на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, виданого 20,03.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коліжук О.О. та зареєстрованого в реєстрі за №56, набув у власність квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано місце проживання відповідачів: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 13.08.2021 позивач звернувся до Відділу з питань реєстрації місця проживання Голосіївської РДА із заявами про зняття з реєстрації місця проживання відповідачів у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 16.08.2021 Відділом з питань реєстрації місця проживання Голосіївської РДА у задоволенні вказаних заяв позивачу відмовлено. Як зазначено позивачем та не спростовано відповідачами, відповідачі: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не є членами його сім`ї, у вказаній квартирі фактично не проживають та між сторонам відсутні будь-які домовленості щодо користування квартирою. Факт реєстрації відповідачів перешкоджає повноцінній реалізації права власності позивачем, а саме заважає на власний розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним майном, що призводить до порушення його прав. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснив, що судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Отже, на підставі вищезазначених норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов в частині визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщення є обґрунтованим, доведеним і таким, що підлягає задоволенню. Однак, не можуть бути задоволені вимоги позивача щодо визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, на момент звернення позивача до суду неповнолітній [PERSON] , [INFO] , не досяг десяти років. Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У відповідності до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. В силу положень ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Згідно ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Статтею 3 Конвенції «Про права дитини» схваленою резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 44/25від 20 листопада 1989 року та ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-12, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Позивачем суду не надано належних доказів того, що дитина на даний час має інше місце проживання, хоча це є його процесуальним обов`язком. Положеннями ч. 3 ст. 45 ЦПК України визначено, що суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. За таких обставин, правових підстав для задоволення позову в частині позовних вимог до малолітнього [PERSON] , [INFO] , суд не вбачає. У відповідності до приписів ст. 141 ЦПК України з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: partial