Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-07 00:00:00

у квітні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом про захист прав споживача та визнання недійсним договору позики. В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що 24 липня 2021 року між ним та ТОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» був укладений договір позики № 555152450665. На думку позивача, оспорювальний договір за своїм змістом порушує принцип добросовісності та призводить до істотного дисбалансу договірних прав, оскільки платіжні зобов`язання клієнта за договором фінансового кредиту щодо сплати відсотків за користування кредитом є непомірно високими, а тому договір підлягає визнанню недійсним з підстав порушення вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо несприятливих умов договору. Крім того, відповідач ввів в оману позивача, оскільки під час та до укладання спірного договору не надав позивачу інформацію, необхідну для здійснення свідомого вибору, в тому числі й щодо сплати штрафних санкцій за договором. За таких підстав, позивач просить визнати недійсним договір позики № 555152450665 від 24.07.2021 року, укладений між ним та ТОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія». Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 25 квітня 2022 року відкрито спрощене позовне провадження у даній справі. (а.с. 19). Відповідач ТОВ "Київська торгово-інвестиційна компанія" відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. 24 липня 2021 року позивач уклав договір позики № 555152450665 з ТОВ "Київська торгово-інвестиційна компанія". На підставі заявки на позику від 24.07.2021 року, підписаної позичальником за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, товариство надало позичальнику на умовах строковості, зворотності, платності грошові кошти на суму у загальному розмірі 2 000 грн., які у випадку проведення пролонгації/реструктуризації заборгованості направляються на погашення заборгованості за договором позики № 5551524506665 від 24.07.2021 року, укладеного між сторонами, на строк 30 календарних днів під проценти, вказані в п. 1.1.1, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві позику та сплатити зазначені проценти. Договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов"зань за цим договором. Згідно п. 1.1.1 сторонипогодили тип процентної ставки - фіксована. Процентна ставка за користування коштами кредиту залежить від фактичного виконання позичальнкиом умов договору та становить: 1.1.1.1. знижена процентна ставка, фіксована 1,10% за день (400,00% річних)від суми позики у межах строку надання позики, зазначеного в п. 1.1 цього договору, якщо в цей строк споживач здійснить повне погашення заборгованості або здійснить погашення протягом 1 календарних днів, що слідують за датою закінчення такого строку, 1.1.1.2 стандартна процентна ставка, фіксована 2,60% за день (950,00% річних) від суми позики застосовується: - у межах строку надання позики, зазначеного в п. 1.1 цього договору, якщо позичальник не виконав умови, зазначені в п.п. 1.1.1.1 договору для затосування процентної ставки, та - у межах періоду прострочення, але не більше 30 календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, що застосовується відповідно до абз. 2 част. 1 ст. 1048 ЦК України. Позика надається позичальнику шляхом перерахування позикодавцем позики на банківський картковий рахунок позичальника за реквізитами його банківської платіжної картки, зазначений у реєстраційній анкеті клієнта - позичальника у системі "Loany" на сайті системи www.loani.com.ua. Датою надання позики є дата списання грошових коштів з поточного рахунку позикодавця на банківський картковий рахунок позичальника, передбачений у п. 2.1 цього договору. Звертаючись у суд з позовом про визнання недійсним договору позики № 555152450665 від 24.07.2021 р., [PERSON] зазначає, що оспорюваний договір за своїм змістом порушує принцип добросовісності та призводить до істотного дисбалансу договірних прав, оскільки платіжні зобов"язання клієнта за договором фінансового кредиту щодо сплати відсотків за користування кредитом є непомірно високими. Крім того, лише після підписання даного договору про надання фінансового кредиту позивач отримав від відповідача вказаний договір та інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обгрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. На думку позивача, відповідач ввів в оману позивача, оскільки під час та до укладання спірного договору не надав позивачу інформацію, необхідну для свідомого вибору, в тому числі й щодо сплати штрафних санкцій за договором. Суд не погоджується з доводами позивача з огляду на наступне. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей. Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. За змістом наведених статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Отже, обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, позивач в силу положення ч. 1 ст. 81 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що 24 липня 2021 року року між сторонами було укладено кредитний договір на підставі заяви позивача № 555152450665. Судом встановлено, що під час підписання кредитного договору між сторонами дотримано вимоги чинного законодавства, зокрема досягнуто згоди з усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов`язання позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; кредитний договір укладено у письмовій формі та підписано його сторонами; сторони кредитного договору мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі. При цьому, суд зазначає, що нерозуміння позичальником запропонованих відповідачем умов кредитного договору або неможливість їх оцінити в сукупності в момент укладення, щодо витрат на його обслуговування, не є обманом зі сторони ТОВ "Київська торгово-інвестиційна компанія". Також позивачем не доведено, що під час укладення кредитного договору йому не була надана повна інформація щодо кредиту, чи що при підписанні договору його введено в оману та приховано сукупну вартість кредиту, у зв`язку із чим він не зміг оцінити доцільність отримання кредиту на таких умовах. Крім того, позичальник при укладенні кредитного договору мав можливість ознайомитися з його умовами та не погодитися чи відмовитися від укладення договору. Проте [PERSON] не звертався до відповідача із заявами про надання додаткової інформації або роз`яснення певних положень договору, не скористався правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», отримав кредитні кошти, тобто договір виконувався сторонами. Доводи заявника про те, що відповідачем перед укладенням кредитного договору в порушення чинного законодавства не надано повної та достовірної інформації про умови кредитування, суд відхиляє, оскільки істотні умови кредитування були погоджені сторонами, оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, а отже, вони досягли домовленості з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним й відповідало їхній внутрішній волі. Отже встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладенні оспорюваного кредитного договору суперечили волевиявленню позичальника, а також про наявність у таких діях умислу з боку ТОВ "Київська торгово-інвестиційна компанія", який був спрямований на введення споживача в оману, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Таким чином, суд вважає, що позивачем не надано та матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, статтями 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Також слід зазначити, одночасне посилання позивача на положення статей 230 ЦПК України (правові наслідки вчинення правочину під впливом обману), а також статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», як підстав для визнання недійсним договору, є необґрунтованим, оскільки зазначені підстави є взаємовиключними.

Outcome: dismissed