Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що Сквирський районний суд Київської області своїм рішенням від 19.10.2021 року у цивільній справі №376/992/21: - Визнав недійсним Договір дарування квартири від 23 травня 2020 року, посвідчений державним нотаріусом Сквирської районної державної нотаріальної контори Київської області Савченко М.А., зареєстрований в реєстрі за № 769; - державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровану на [PERSON] , реєстраційний номер майна: 119140232240, номер об`єкта в РПВН: 19134180 - скасував; - визнав за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , житловою площею 17,70 кв.м, загальною площею 34,30 кв.м., яка належала йому згідно Договору купівлі-продажу квартири від 30 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вепрейчук О.І., зареєстрованого в реєстрі за № 1440. Рішення Сквирського районного суду Київської області від 19.10.2021 року набрало законної сили 19.11.2021 року. З метою виконання рішення суду та державної реєстрації прав та їх обтяжень, у грудні 2021 року позивач звернувся до державного реєстратора. Рішенням державного реєстратора № 62324268 від 16.12.2021 року відмовлено у державній реєстрації права власності, форма власності: приватна, на квартиру з реєстраційним номером 119140232240, що розташована [ADDRESS] , за суб`єктом: [PERSON] , з підстав, що право власності на об`єкт нерухомого майна зареєстровано за іншою особою, відмінною від особи, право власності якої припиняється зазначеним рішенням суду. Згодом позивач дізнався, що згідно Договору купівлі-продажу від 23.06.2020 року, номер: 847, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вепрейчук О.І., [PERSON] продав [PERSON] , жительці [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] як учасник цивільної справа №376/992/21, достеменно знав про існуючий спір щодо вказаного нерухомого майна, однак вчинив купівлю-продаж квартири [ADDRESS] з [PERSON] . На даний час рішення Сквирського районного суду Київської області від 19.10.2021 року виконати неможливо, тому позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права та просить суд: Визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вепрейчук О.І. за номером: 847, виданим 23.06.2020 року; Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 52788810 від 23.06.2020) на квартиру [ADDRESS] , номер запису про право власності: 37004411. Стягнути з відповідачів судові витрати. Позивач [PERSON] судове засідання не з`явився, надав письмову заяву, в якій просить суд розглянути справу в його відсутності, позовні вимоги підтримує а повному обсязі (а. с. 40). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням (а. с. 28) та Довідками про доставку СМС (а. с. 29,33,36) про причини неявки до суду не повідомила, правом на подання відзиву не скористалась. Письмових заяв чи клопотань не надала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням (а. с. 25, 39) та Довідками про доставку СМС (а. с. 35,37) про причини неявки до суду не повідомив, правом на подання відзиву не скористався. Письмових заяв чи клопотань не надав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання на підставі вимог ст. ст. 223,247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що заявлені вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що Сквирський районний суд Київської області своїм рішенням від 19.10.2021 року у цивільній справі №376/992/21: - визнав недійсним договір дарування квартири від 23 травня 2020 року, посвідчений державним нотаріусом Сквирської районної державної нотаріальної контори Київської області Савченко М.А., зареєстрований в реєстрі за № 769; - державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровану на [PERSON] , реєстраційний номер майна: 119140232240, номер об`єкта в РПВН: 19134180 - скасував; - визнав за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , житловою площею 17,70 кв.м, загальною площею 34,30 кв.м., яка належала йому згідно договору купівлі-продажу квартири від 30 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вепрейчук О.І., зареєстрованого в реєстрі за № 1440. Рішення Сквирського районного суду Київської області від 19.10.2021 року набрало законної сили 19.11.2021 року (а. с. 10-13). З метою виконання рішення суду та державної реєстрації прав та їх обтяжень, у грудні 2021 року позивач звернувся до державного реєстратора. Рішенням державного реєстратора № 62324268 від 16.12.2021 року відмовлено у державній реєстрації права власності, форма власності: приватна, на квартиру з реєстраційним номером 119140232240, що розташована [ADDRESS] , за суб`єктом: [PERSON] , з підстав, що право власності на об`єкт нерухомого майна зареєстровано за іншою особою, відмінною від особи, право власності якої припиняється зазначеним рішенням суду (а.с. 8). Згідно договору купівлі-продажу від 23.06.2020 року, номер: 847, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вепрейчук О.І., відповідач [PERSON] продав [PERSON] , жительці [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.12.2021, номер інформаційної довідки: 290362889 (а. с. 9). [PERSON] як учасник цивільної справа №376/992/21, достеменно знав про існуючий спір щодо вказаного нерухомого майна, однак вчинив купівлю-продаж квартири [ADDRESS] з [PERSON] . Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.1 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України є визнання права. Визнання права власності необхідне позивачу для законного володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів. В статті 328 ЦК України вказано, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Перелік вказаних вимог є вичерпним. При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою України. У ст. 204 ЦК України проголошується презумпція правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14). Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Законодавець визначає, що наявність підстав для визначення правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. І відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Постановою Київського апеляційного суду від 07.09.2020 року ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 20.11.2019 про затвердження мирової угоди, укладеної між [PERSON] та [PERSON] про поділ майнаскасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті (а.с. 14-17). Ухвалою Білоцерківського міськрайоного суду Київської області від 15.02.2021 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя залишено без розгляду, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України (а.с.18). РішеннямСквирського районного суду Київської області від 19.10.2021 у цивільній справі №376/992/21 позовні вимоги [PERSON] до Сквирської районної державної нотаріальної контори Київської області, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, задоволено. Рішення Сквирського районного суду Київської області від 19.10.2021 року набрало законної сили 19.11.2021 року. Так, [PERSON] як учасник цивільної справа №376/992/21, достеменно знаючи про існуючий спір, продав згідно Договору купівлі-продажу громадянці [PERSON] квартиру [ADDRESS] , право власності на яку згідно рішення Сквирського районного суду Київської області від 19.10.2021 визнано за [PERSON] , про що було прийнято рішення про державну реєстрацію прав (індексний номер: 52788810 від 23.06.2020). За таких умов, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсним Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вепрейчук О.І. за номером: 847, виданим 23.06.2020 року. Щодо скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 52788810 від 23.06.2020) на квартиру [ADDRESS] , номер запису про право власності: 37004411, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень`У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). За таких умов суд дійшов висновку про необхідність судового врегулювання правовідносин та задоволення вимог позивача щодо скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 52788810 від 23.06.2020) на квартиру [ADDRESS] , номер запису про право власності: 37004411, оскільки таке реєстрація порушує право позивача як законного власника вищевказаної квартири. За таких обставин, з огляду на наведене, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, відсутності доказів зі сторони відповідачів, наданих на їх спростування, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір в розмірі 992,40 грн., що підтверджується квитанцією № 90 Ощадбанка (а. с. 1), оскільки позовні вимоги задоволено в повному обсязі, то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved