Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-03 00:00:00

У серпні 2021 року позивачі звернулись до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: державний реєстратор прав на нерухоме майно виконавчого комітету Боярської міської ради Київської області Мамедова А. В. про визнання права спільної сумісної власності на земельну ділянку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,1563 га кадастровий номер 3222486201:01:003:0035, розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку від 02 вересня 2011 року серії ЯК № 254141, виданим Софіївсько-Борщагівською сільською радою Київської області на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 жовтня 2010 року № 1412. За рахунок залучених від замовників (нині членів ОСББ «ШКІЛЬНИЙ 2-Б») коштів на підставі укладених ними договорів інвестування з [PERSON] як виконавцем на вищевказаній земельній ділянці було збудовано багатоквартирний житловий будинок, який входить до складу ОСББ «ШКІЛЬНИЙ 2-Б». Багатоквартирний житловий будинок за будівельною адресою: [ADDRESS] введений в експлуатацію, що підтверджується декларацією про готовність об`єкта до експлуатації від 30 липня 2012 року КС 14312129363, виданою Інспекцією ДБК у Київській області та переданий на баланс ОСББ «ШКІЛЬНИЙ 2-Б» 27 листопада 2013 року. За умовами договорів інвестування після завершення будівництва багатоквартирного житлового будинку [PERSON] як виконавець договору зобов`язувався зареєструвати право власності на квартири за замовниками та передати у спільну власність співвласників багатоквартирного житлового будинку земельну ділянку шляхом передачі її на баланс ОСББ «ШКІЛЬНИЙ 2-Б». Водночас [PERSON] не виконав свої зобов`язання в частині передання земельної ділянки. На підставі вищенаведеного, позивачі просили суд визнати за співвласниками багатоквартирного будинку «ШКІЛЬНИЙ 2-Б» право спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,1563 га кадастровий номер 3222486201:01:003:0035, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.10.2021 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання у справі. 06 червня 2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Сторони в судове засідання не з`явилися. Представник позивачів через канцелярію суду подав заяву, в якій просив здійснювати розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд дійшов таких висновків. Згідно з положеннями ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Частинами 1-3 ст. 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Власникам квартир багатоквартирного житлового будинку відповідно до частини другої статті 382 ЦК України на праві спільної сумісної власності належать приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Відповідно до частини другої статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Статтею 186 ЦК України передбачено, що річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Згідно п. п. 4, 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» прибудинкова територія - це територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку. Спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 серпня 2020 року у справі № 569/16666/16-ц (провадження № 61-14719св19), на яку посилається позивач в касаційній скарзі, зроблено висновок, що «системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що співвласники багатоквартирного будинку набувають права власності чи права користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення їх житлових, соціальних і побутових потреб, після передачі такої ділянки у їх власність чи у постійне користування на загальних підставах у вставленому законом порядку». Зазначене у статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» поняття «права на земельну ділянку» варто розуміти як оформлене у встановленому законом порядку право власності чи право постійного користування. Суд встановив, що [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,1563 га кадастровий номер 3222486201:01:003:0035, розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку від 02 вересня 2011 року серії ЯК № 254141, виданим Софіївсько-Борщагівською сільською радою Київської області на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 жовтня 2010 року № 1412. За рахунок залучених від замовників (нині членів ОСББ «ШКІЛЬНИЙ 2-Б») коштів на підставі укладених ними договорів інвестування з [PERSON] як виконавцем на вищевказаній земельній ділянці був збудований багатоквартирний житловий будинок, який входить до складу ОСББ «ШКІЛЬНИЙ 2-Б». Багатоквартирний житловий будинок за будівельною адресою: [ADDRESS] введений в експлуатацію, що підтверджується декларацією про готовність об`єкта до експлуатації від 30 липня 2012 року КС 14312129363, виданою Інспекцією ДБК у Київській області та переданий на баланс ОСББ «ШКІЛЬНИЙ 2-Б» 27 листопада 2013 року. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Після завершення будівництва багатоквартирного житлового будинку [PERSON] як виконавець інвестиційних договорів зобов`язувався зареєструвати право власності на квартири за замовниками та передати у (спільну власність співвласників багатоквартирного житлового будинку) земельну ділянку шляхом передачі її на баланс ОСББ «ШКІЛЬНИЙ 2-Б». ОСББ «ШКІЛЬНИЙ 2-Б» зареєстроване як юридична особа 27.02.2013 року, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. 06.10.2015 року [PERSON] надав нотаріально посвідчену заяву такого змісту: «Я, [PERSON] (забудовник багатоквартирного житлового будинку на [ADDRESS] ), повністю розуміючи значення і правові наслідки своїх дій та без будь-якого тиску зі сторони,

Outcome: approved