Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-30 00:00:00

[PERSON] звернулась 02.07.2018 року до Дзержинського районного суду м.Харкова із позовом, в якому просила, розірвати шлюб, укладений 21.01.2017 року між [PERSON] та [PERSON] ; позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] ; стягнути на користь [PERSON] на утримання сина у розмірі 50% від заробітку (доходу) щомісячно з 26.06.2017 року і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути аліменти на підставі ч.2 ст.84 СК України з 26.06.2017 року і до досягнення дитиною трьох років. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона 21.01.2017 року уклала шлюб з відповідачем, від якого народився син [PERSON] , [INFO] . Подружнє життя не склалось через відмінність характерів, різні погляди на життя, не приділення ним належної уваги малолітній дитині, зокрема, через те, що [PERSON] не дбає про матеріальне забезпечення спільного сина, а також внаслідок того, що він одразу після народження сина в травні 2017 року покинув сім`ю, пішов з дому і наразі проживає в орендованій квартирі разом з двома жінками. Сімейні стосунки припинено з травня 2017 року. З цього часу відповідач не цікавився здоров`ям сина, жодного разу не намагався контактувати з дитиною, а отже є байдужим до долі сина, жодних батьківських почуттів до сина не відчуває. З моменту народження відповідач не брав участі у вихованні або матеріальному забезпеченні сина, дитина перебуває на повному забезпеченні матері. Зазначає, що відповідач наполегливо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню сина. Більш того, він зловживає спиртними напоями. 03.04.2019 року відповідачем подано до суду зустрічну позовну заяву про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та їх вихованні та визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дітьми, яка ухвалою суду від 02.11.2021 року, постановленою без видалення суду до нарадчої кімнати, повернута відповідачу через відмову у її прийнятті. Ухвалою судді Дзержинського районного суду м.Харкова Омельченко К.О. від 11.09.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 06.06.2019 року за клопотанням позивача роз`єднано позовні вимоги [PERSON] , виділивши позовну заяву про розірвання шлюбу в окреме провадження. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільна справа розподілена в провадження судді Цвірюка Д.В. 19.03.2021 року. Ухвалою суду від 02.11.2021 року, постановленою без видалення суду до нарадчої кімнати, позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дитини та позивача залишено без розгляду на підставі відповідної заяви позивача. Ухвалою суду від 02.11.2021 року виключено третю особу Службу у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради з кола осіб, які беруть участь у справі; залучено третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради; закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні 11.02.2022 року позивач позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених у заяві, просила позбавити відповідача батьківських прав. В подальшому в судове засідання не з`являлась, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Також додатково зазначила, що відповідач з сином до теперішнього часу не спілкується, жодного разу не проявив інтересу до життя сина. Крім того, зазначила, що 22.04.2022 року вона уклала шлюб, її чоловік піклується про дітей, у тому числі [PERSON] , забезпечує їх. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, поважність причин неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, просив справу розглянути без участі Департаменту. Також надав до суду письмові пояснення, в яких зазначає, що Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради заперечує проти позовних вимог [PERSON] у зв`язку з тим, що позивачем не надано належних і допустимих доказів невиконання [PERSON] своїх батьківських обов`язків без поважних причин та не встановлено його винної поведінки щодо ухилення від виховання сина і свідомого нехтування своїми обов`язками. У відповідності до ч.1, 3, 4 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. З цього приводу Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за її відсутності за наявними матеріалами справи. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється. Заслухавши вступне слово позивача, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов наступних висновків. Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.» Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.» Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 09.06.2017 року Дзержинським районним у місті Харкові відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області. Також встановлено, що [PERSON] 22 квітня 2022 року уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом серія [NUMBER] , виданого 22.04.2022 року Миколаївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів). Крім того, встановлено, що дитина [PERSON] проживає разом із позивачкою. Позивач в позові та поданих до суду заявах зазначає, що відповідач від народження дитини ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з сином, не піклується про його здоров`я, матеріальну допомогу на його утримання не надає, не забезпечує необхідного розвитку. Позивачем також надано до суду лист-відповідь №708 від 22.06.2018 року КЗОЗ «Харківська міська дитяча поліклініка №14», зі змісту якої вбачається, що дитина [PERSON] перебуває на обліку в комунальному закладі охорони здоров`я «Харківська міська дитяча поліклініка №14» з народження. При відвідуванні дільничним лікарем хлопчика вдома була присутня мати [PERSON] . До поліклініки на прийом до дільничного лікаря зверталася також тільки мати [PERSON] . Відомості про батька дитини в поліклініці відсутні. У відповідності до довідки Комунального закладу «Заклад дошкільної освіти (ясла-садок) №436 Харківської міської ради» №03 від 21.01.2022 року [PERSON] з 19.10.2021 року відвідує зазначений заклад. Зі слів вихователя, приводили та забирали дитину з дитячого садка мати [PERSON] та вітчим [PERSON] . Мати та вітчим відвідують свята, батьківські збори, приймають участь у житті групи. Квитанції щодо сплати за харчування дитини у садку надає мати. Частиною 4 ст.19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до ч.5 ст.19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно висновку №100 від 25.01.2019 року, наданого Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради Харківської області, Департамент служб у справах дітей вважає за недоцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Зі змісту висновку вбачається, що [PERSON] повідомив, що заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно сина та запевнив, що має намір надати заяву про встановлення йому порядку участі у вихованні [PERSON] . Матеріали справи також містять заяву відповідача, якою повідомлялось директора Департаменту про бажання брати активну участь у вихованні та утриманні спільної дитини за умови надання встановленого часу для спілкування, проти позбавлення батьківських прав заперечував. В підтвердження надання матеріальної допомоги на утримання сина стороною відповідача надано до суду копії платіжних доручень (чеків) про переказ грошових коштів на ім`я [PERSON] , накладну про відправлення позивачу посилки з речами. Разом із цим надані документи не містять інформації, що саме відповідачем по справі здійснено вказані перекази, платником зазначена [PERSON] . Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю (батьком). Згідно зі ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, зокрема, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Пленум Верховного Суду України в пунктах 15 Постанови від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно ст.164 СК України батько або матір дитини можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. При цьому тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Так, у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №209/2821/15-ц (провадження №61-2357св18), від 21.11.2018 року у справі №201/6232/17 (провадження №61-41214св18) визначено поняття ухилення батьків від виконання своїх обов`язків та зазначено про необхідність встановлення судом доведеності факту винної поведінки відповідача у спорі вказаної категорії. Верховним Судом роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. З огляду на вище викладене, судом не встановлено факту винної поведінки відповідача, тобто факту свідомого ухилення батька малолітньої дитини - [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків, свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками та негативного впливу останнього на фізичний та духовний розвиток дитини та її виховання. До вказаного висновку суд прийшов, проаналізувавши надані позивачем докази на відповідність їх критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності. Так, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України). Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч.1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними, допустимими, достовірними, достатніми. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування ( ст.77 ЦПК України). В силу вимог ч.1 ст.78 ЦПК України, допустимими є докази, що одержані відповідно до порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається (ч.1 ст.81 ЦПК України), в судовому засіданні досліджено кожний доказ, що міститься в матеріалах цивільної справи і відповідає вимогам належності, допустимості і достовірності. Судом забезпечено учасникам справи принцип процесуальної рівності сторін і надано можливість кожній стороні довести ті обставини, на які вона посилається. Суд констатує факт, що сторони не були позбавлені права та можливості доводити перед судом свої вимоги та заперечення. Крім того, позбавлення батьківських прав, які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Верховним Судом роз`яснено, що так як позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка має серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дитини, встановлені статтею 166 СК України, то позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі №645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі №127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі №643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі №712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі №640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі №331/5427/17. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому погіршення особистих стосунків батька і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками суд не вбачає правових підстав для позбавлення його батьківських прав. Та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дитини в основному займається мати, з якою проживає дитина, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає приймати участь у його вихованні, у спілкуванні з ним, тобто, що свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Враховуючи вищевикладене, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надала належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції щодо свідомого нехтування відповідачем своїх батьківських обов`язків по відношенню до малолітньої дитини, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі вищевикладеного, Декларації прав дитини, Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ЗУ «Про охорону дитинства», постанови ПВСУ від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ст.ст.19,141, 150, 164, 166 Сімейного кодексу України,

Outcome: dismissed