Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-15 00:00:00

[PERSON] , звернувся до суду із позовом до [PERSON] , у якому просить зобов`язати відповідача не чинити перешкод у користуванні 5/6 частинами двокімнатної квартири [ADDRESS] та вселити у зазначену квартиру. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він успадкував по смерті своєї бабці [PERSON] 5/6 частин двокімнатної квартири [ADDRESS] . Спадкування здійснив по заповіту бабці від 05.01.2010 року за яким усе своє майно вона заповіла позивачу. Також зазначає, що із заявою про прийняття спадщини по смерті бабці звернувся у Сьому Львівську державну нотаріальну контору дядько позивача [PERSON] . Як її син та інвалід першої групи він мав право на обов`язкову частку у спадщині у відповідності до ст. 1241 ЦК України, у якій вказано, що повнолітні непрацездатні діти спадкодавця спадкують незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Спадковим майном, яке успадковувалось по смерті [PERSON] була зазначена двокімнатна квартира [ADDRESS] . Право позивача на спадкування на зазначену квартиру заперечувалось дядьком [PERSON] . Після його смерті [INFO] моє право на спадкування продовжувала заперечувати дружина дядька [PERSON] - відповідач. Однак, рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 21.04.2020 року у справі № 462/125/17 за позивачем визнано право власності у порядку спадкування на 5/6 частин зазначеної вище квартири. Право власності зареєстровано 22.03.2021 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка з реєстру від 28.05.2021 року. Загальна площа вказаної квартири 46, 8 кв.м., житлова площа 29,4 кв.м. Квартира складається з двох житлових кімнат і кухні. Решта 1/6 частин у вказаній квартирі успадкувала по смерті її чоловіка [PERSON] , який, у свою чергу успадкував цю частку за законом по смерті моєї бабці [PERSON] . Право власності на 1/6 частин у вказаній квартирі за відповідачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в даний час не зареєстровано, однак таке підтверджується обставинами, встановленими у зазначеному судовому рішенні та виникли у відповідача на підставі ст. 1216 та ст. 1268 ЦК України. Також позивач зазначає, що після смерті дядька [PERSON] у зазначеній квартирі продовжує проживати відповідач, яка змінила замки у квартиру, не пускає позивача до квартири. Позивач звертався до відповідача з пропозицією спільного користування зазначеною квартирою, однак відповідач відмовляється та ігнорує усі пропозиції та вимоги. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 24.01.2022 року позовну заяву було залишено без руху у зв`язку з істотними недоліками (а.с. 16). 21.02.2022 року позивач подав суду письмову заяву про усунення недоліків позовної заяви (а.с. 19). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 28.02.2022 року позовну заяву було залишено без руху у зв`язку з істотними недоліками (а.с. 32). 22.03.2022 року позивач подав суду письмову заяву про усунення недоліків позовної заяви (а.с. 34). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 29.03.2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 36). У вказаний строк відповідач не надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до вимог ст. 178 ЦПК України, без поважних причин. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 21.04.2020 року у справі № 462/125/17 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа Сьома Львівська державна нотаріальна контора про визнання права власності на частку в квартирі у порядку спадкування за заповітом задоволено. Ухвалено визнати за [PERSON] право власності на 5/6 часток квартири [ADDRESS] у порядку спадкування за заповітом (а.с. 4-6). Із змісту вказаного рішення вбачається, зокрема, що у разі відсутності заповіту, відповідач [PERSON] успадковував би 1/3 частку квартири [ADDRESS] . А у зв`язку з наявністю заповіту, відповідно до ст. 1241 ЦК України, розмір його частки у спадковому майні становить 1/6 (обов`язкова частка в квартирі у вигляді половини від частки яка б успадковувалась за законом - 1/3:2). Тому розмір частки позивача [PERSON] , як спадкоємця майна померлої за заповітом, становить 5/6 квартири (1 - 1/6). Постановою Львівського апеляційного суду від 16.02.2021 року апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21.04.2020 року залишено без змін. Рішення суду набрало законної сили 16.02.2021 року. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 258883417, сформованої 28.05.2021 року стверджується, що [PERSON] є власником 5/6 частки у праві спільної часткової приватної власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7-8), ці ж дані підтверджуються інформаційною довідкою № 300481125, сформованою 19.02.2022 року (а.с.27) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 249806510, сформованим 25.03.2021 року (а.с. 28). Конституцією України у ст. 41 та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року згідно Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Зокрема, згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які також передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Чинним законодавством України не передбачено збереження права користування житлом за колишнім його власником. Виникнення права особи на користування житлом залежить від наявності у цієї особи права власності на це житло, а отже припинення права власності цієї особи та членів її родини на житло припиняє їх право на користування житлом. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Захист права власності - це сукупність передбачених законом цивільно-правових засобів, які, по-перше, гарантують нормальне господарське використання майна (тобто вони забезпечують захист відносин власності в їх непорушеному стані), а по-друге - застосовуються для поновлення порушених правовідносин власності, для усунення перешкод, що заважають їх нормальному функціонуванню, для відшкодування збитків, які заподіяні власнику. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (ст. 391 ЦК України). Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Відповідно, власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає його користуванню та/або розпорядженню своїм майном. Підставою звернення за захистом в судовому порядку є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або/та користування належним йому майном, за умови відсутності між сторонами спірних договірних правовідносин відносин. Характерною ознакою такого порушення права власності є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або/та користування належним йому майном. Таким чином для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном. Також суд зазначає, що за положеннями ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпоряджатись своєю часткою у праві спільної часткової власності. Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Як убачається із матеріалів справи, домовленості між сторонами, щодо користування спірною квартирою не досягнуто. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою домовленість щодо користування майном між співвласниками. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 641/3624/16-ц. Частинами 1-3 ст. 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до положень п. 33, 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов`язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Основного Закону України. На основі всебічно з`ясованих обставин, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Позивач поніс документально підтверджені судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання до суду позовної заяви у сумі 1 816 грн. 00 коп. (а.с. 31, 35), що підлягають стягненню з відповідача на його користь, у зв`язку з повним задоволенням позовних вимог.

Outcome: approved