Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-31 00:00:00

Адвокат Кухта О.В., яка діє в інтересах [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду із вищезазначеною позовною заявою, яку мотивує тим, що з травня 2011 року [PERSON] перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем [PERSON] . Від фактичних шлюбних відносин у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 04.11.2019 року визнано [PERSON] , [INFO] , громадянина України, зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , батьком дитини - [PERSON] , [INFO] . Рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 08.07.2020 року визначено способи участі у вихованні дитини та встановлено [PERSON] , [INFO] , порядок побачення з його малолітнім сином [PERSON] , [INFO] : - один тиждень дитина перебуває та проживає у батька за адресою його місця проживання інший тиждень дитина знаходиться у матері - [PERSON] - батько забирає дитину з 19:00 неділі до 19:00 неділі наступного тижня. 08.10.2021 року, враховуючи інтереси малолітнього [PERSON] , [INFO] , органом опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому було встановлено, що доцільним буде визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , разом із його матір`ю [PERSON] , [INFO] , за адресою її місця проживання. 27.03.2022 року за місцем свого проживання [PERSON] передала [PERSON] їх сина. З цього часу [PERSON] не віддає [PERSON] сина з порушенням виконання рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 08.07.2020 року про визначення способу участі у вихованні дитини та утримує їх спільного сина в себе вдома. Позивачка хвилюється за свого сина, оскільки вважає, що дитина наразі перебуває під негативним впливом батька, вона не знає про психологічний та емоційний стан свого сина. За фактом неповернення дитини батьком та невиконання ним рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 08.07.2020 року, позивачка звернулася із відповідною заявою до поліції. Оскільки спроби повернути дитину виявилися безрезультатними, вказане стало приводом для звернення до суду для захисту своїх прав, на підставі ст. 162 СК України. За таких обставин, позивачка просить суд відібрати малолітнього сина [PERSON] від [PERSON] та передати дитину матері - [PERSON] . Також просить суд стягнути з [PERSON] судові витрати: оплату послуг адвоката в сумі - 10 000 грн. 10.05.2022 року [PERSON] подав відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що на даний час місце проживання [PERSON] не визначено, а тому посилання позивачки на вимоги ст. 162 СК України є помилковими. Крім цього, [PERSON] не бажає проживати разом з матір`ю. Також представник позивача у своєму клопотанні від 30.08.2022 року, посилаючись на вимоги ч.2 ст. 162 СК України, вважає, що повернення дитини на територію України, де запроваджено воєнний стан, в той час як [PERSON] отримав дозвіл Угорщини на перебування з гуманітарних причин для осіб, що потребують притулку, створює небезпеку для життя дитини. 16.05.2022 року відповідач за первісним позовом [PERSON] подав до суду зустрічний позов до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про визначення способу виховання сина [PERSON] , в якому останній просить визначити спосіб виховання сина [PERSON] його батьком [PERSON] в наступному порядку: - один тиждень дитина перебуває та проживає у батька за адресою його місця проживання, а інший тиждень дитина знаходиться у матері - [PERSON] . Батько забирає дитину з 19:00 неділі до 19:00 неділі наступного тижня. Під час перебування дитини - [PERSON] у його матері та у випадку неможливості нею забезпечити відвідування дитиною курсів угорської мови, гуртка музичного розвитку, інших гуртків та спортивних секцій, його батько має право на самостійне забезпечення відвідування сином вказаних гуртків та секцій. Представник позивачки [PERSON] - адвокат Кухта О.В. в судовому засіданні підтримала уточнені позовні вимоги в повному обсязі з викладеними в письмових поясненнях мотивами та просила їх задоволити, посилаючись на положення ст. 162 СК України. Повідомила, що позивачка боїться за життя свого сина, боїться за його емоційний та психологічний стан. Позивачка із 27.03.2022 року на бачить свого сина, відповідач незаконно в порушення рішення «Про визначення способу участі у вихованні дитини» від 08.07.2020 року за № 248, не віддає позивачці сина, спочатку утримував дитину в себе вдома, а в послідуючому, без згоди та відома матері, вивіз дитину за кордон в Угорщину. Також просила відмовити у задоволенні зустрічного позову. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні підтримала думку свого представника. Просила задоволити уточнені позовні вимоги. Повідомила, що дитина бажає проживати з мамою. У задоволені зустрічної позовної заяви просила відмовити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Лаврентьєв Ю.Г., в судовому засіданні заперечив проти задоволення первісного позову. Зазначив, що на даний час місце проживання дитини не визначено, а тому даний позов є передчасним. На сьогоднішній день дитина більш прихильна до батька, а маму сприймає з негативної сторони. Також додав, що на даний час [PERSON] отримав статус тимчасового захисту в Угорщині, а його повернення в Україну становить небезпеку для останнього, оскільки на даний час в країні війна. Зустрічну позовну заяву підтримав за викладеними в такій мотивами. Представник органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому - Шатров В., в судовому засіданні підтримав первісну позовну заяву з підстав викладених в його письмових поясненнях. Щодо зустрічного позову заперечив, оскільки дитина перебуває з батьком, а тому на його думку, позов подано з порушенням вимог ст. 159 СК України. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, ч. ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Звертаючись до суду з позовом, позивачка просить захистити її порушене право з підстав, передбачених ст. 162 СК України. Відповідно до ч.1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 142 СК України діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 162 СК України, на підставі якої позивачка звертається до суду з даним позовом, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала. Так, в судовому засіданні встановлено, що з травня 2011 року [PERSON] перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем [PERSON] . Від даних шлюбних відносин у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 04.11.2019 року визнано [PERSON] , [INFO] , громадянина України, зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , батьком дитини - [PERSON] , [INFO] . Рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 08.07.2020 року визначено способи участі у вихованні дитини та встановлено [PERSON] , [INFO] , порядок побачення з його малолітнім сином [PERSON] , [INFO] : - один тиждень дитина перебуває та проживає у батька за адресою його місця проживання інший тиждень дитина знаходиться у матері - [PERSON] - батько забирає дитину з 19:00 неділі до 19:00 неділі наступного тижня. 08.10.2021 року, враховуючи інтереси малолітнього [PERSON] , [INFO] , органом опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому було встановлено, що доцільним буде визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , разом із його матір`ю [PERSON] , [INFO] , за адресою її місця проживання. 27.03.2022 року за місцем свого проживання [PERSON] передала [PERSON] сина. З цього часу [PERSON] не віддає [PERSON] сина. В судовому засіданні встановлено, що між позивачкою та відповідачем виникли неприязні відносини, про що свідчать досліджені судом численні переписки через засоби телефонного зв`язку, а також заяви один на одного до різні органів. 24.02.2022 року Президентом України винесено Указ № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», яким запроваджено відповідний стан починаючи з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, строком на 30 діб, який в подальшому продовжено з 05 год. 30 хв. 23.08.2022 року, строком на 90 діб. В судовому засіданні встановлено, що у зв`язку із повномасштабним вторгненням Росії на Україну, що створило загрозу життю та здоров`ю малолітньому [PERSON] [INFO] за місцем його проживання у місті Ужгороді, запровадженням воєнного стану в Україні, він в супроводі батька [PERSON] 21.05.2022 року виїхав для отримання тимчасового притулку до держави ЄС -Угорщини. Станом на 30.08.2022 року [PERSON] має дозвіл на перебування в Угорщині з гуманітарних причин для осіб, що потребують притулку. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 162 СК України, дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я. З наведеного слідує, що [PERSON] вивіз дитину за кордон з метою її захисту, оскільки на даний час існує реальна загроза життю і здоров`ю [PERSON] , у зв`язку із воєнним станом на території України. Крім цього встановлено, що станом на 27.03.2022 року дитина проживала разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до абз. 1 ч.1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Як слідує з змісту рішення Ужгородського міськрайонного суду від 07.06.2022 року, таким визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з його матір`ю [PERSON] , за адресою її місця проживання. Однак, вказане рішення суду не набрало законної сили, оскільки таке оскаржено [PERSON] до апеляційної інстанції. Крім цього, встановлено, що 08.10.2021 року, враховуючи інтереси малолітнього [PERSON] , [INFO] , органом опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому було встановлено, що доцільним буде визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , разом із його матір`ю [PERSON] , [INFO] , за адресою її місця проживання. На думку суду, вказаний виносок органу опіки та піклування, не може вважатися належним доказом на підтвердження визначення місця проживання малолітньої особи, оскільки вказаний висновок носить виключно рекомендаційний характер та таким і не встановлюється місце проживання малолітнього [PERSON] [INFO] . З огляду на вказані докази, суд приходить до висновку, що на даний час, місце проживання дитини з одним із батьків не визначалося ні в судовому порядку, ні органом опіки та піклування. Положення ст. 162 СК України покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі закону або рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання, разом з тим, місце проживання малолітньої дитини із матір`ю не було попередньо визначено органом опіки та піклування або судом. У правових позиціях, викладених у постановах КЦС Верховного Суду від 20.11.2019 у справі № 201/17854/16-ц, від 26.11.2019 у справі № 241/402/19, від 03.07.2019 у справі № 757/68957/17-ц), зазначено, якщо місце проживання дитини не було попередньо визначено органом опіки та піклування або судом, вимоги про відібрання дитини на підставі статті 162 СК України є такими, що заявлені передчасно. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі №357/17852/15-ц, провадження № 14-199цс19 зазначено про те, що положення статті 162 СК України покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання. З огляду на зазначене, оскільки місце проживання дитини з матір`ю не визначалося в судовому порядку, (рішення суду не набрало законної сили) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, відповідно норми ст. 162 СК України не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, відповідно права позивачки не порушені, а заявлені позовні вимоги є передчасними та необґрунтованими, а тому у їх задоволенні слід відмовити. Що стосується заявленого [PERSON] зустрічного позову, то на думку суду, такий заявлено з порушенням вимог ст. 159 СК України, оскільки як встановлено в судовому засіданні, на даний час малолітній [PERSON] ,22.02.2016 року проживає разом саме з батьком, а тому заявлені [PERSON] вимоги суд вважає безпідставними, і в задоволення таких також слід відмовити. Що стосується вимоги [PERSON] про стягнення на її користь судових витрат, то з врахуванням тих обставин, що у задоволенні заявленого нею позову суд відмовив, виходячи з вимог п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, суд не вбачає підстав для задоволення вказаної вимоги.

Outcome: dismissed