Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-07 00:00:00

Позивач звернувся до Київського районного суду м. Одеси із заявою, по якій просить: 1) стягнути з Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь [PERSON] 48 895,80 грвень; 2) стягнення зазначеної суми виконати у спосіб примусового списання з Державної казначейської служби України; 2.1) передбачити негайне виконання судового рішення. Мотивує вимоги тим, що постановою Одеського апеляційного суду від 08.04.2021 cтягнуто з Держави Україна в особі Головного Управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь [PERSON] 107327 гривень 68 копійок у спосіб примусового списання 107327 гривень 68 копійок з Державної Казначейської служби України. Решта розрахованого індексу інфляції в сумі 48 895 гривень 89 копійок з Держави України не стягнуто. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01.01.2022 року справа передана за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси. 22 лютого 2022 року матеріали справи надійшли до Приморського районного суду м. Одеси та за результатами автоматизованого розподілу справ між суддями передана судді Абухіну Р.Д.. Ухвалою від 23 лютого 2022 року заява прийнята до розгляду, встановлений спрощений порядок розгляду справи. 06.04.2022 року до суду надійшов відзив на позов Головного Управління Пенсійного фонду України в Одеській області. 20.04.2022 року до суду надійшов відзив на позов Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області 26.04.2022 року до суду надійшли відповіді на відзив. 03 та 04 серпня 2022 року до суду надійшло клопотання представника Головного управління Пенсійного Фонду України в Одеській області про розгляд справи за відсутності представника. Проти позову заперечує в повному обсязі, всі доводи наведені у відзиві від 04.04.2022. 08.08.2022 року до суду надійшла заява позивача про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить застосувати негайне виконання рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини справи. Постановою Київського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2010 року у справі № 2а-1289\\10\\1512 позов [PERSON] задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2019 року скасовано. Визнано неправомірними дії Управління пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси щодо нарахування і виплати основної та додаткової пенсії [PERSON] 1 як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії, інваліду 2 групи у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, починаючи з 01 квітня 2010 р. Зобов`язано Управління пенсійного фонду України в Київському районі м.Одеси виконати перерахунок та виплату [PERSON] основної пенсії у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової песії за шкоду, заподіяну здоров"ю, у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, відповідно до вимог ст.ст. 50. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 1 квітня 2010 року. У задоволенні іншої частини позову [PERSON] відмовилено. Рішення набрало законної сили. Постановою Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області від 03.08.2012 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2а-1289\\10\\1512 (ВП № 33685137). Постановою Одеського апеляційного суду від 08.04.2021 року апеляційна скарга [PERSON] задоволена. Постановлено нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з Держави Україна в особі Головного Управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь [PERSON] 107327 гривень 68 копійок у спосіб примусового списання 107327 гривень 68 копійок з Державної Казначейської служби України. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. У постанові зазначено, що «Визначаючи розмір компенсації, що підлягає стягненню з органів пенсійного фонду у зв`язку із порушенням відповідачем строків виконання грошового зобов`язання, [PERSON] допустився арифметичних помилок та невірно визначив початок періоду нарахувань що призвело до неправильного визначення розміру відшкодування. За судовим рішенням від 20.12.2010, яке набрало законної сили 10.07.2012 і фактично виконано боржником 27.04.2019 сума до стягнення становила 72 918, 84грн. Відповідно до статті 3 Закону України від 3 липня 1991 року №1282-Х11 "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики (Державним комітетом статистики України) і не пізніше 10 числа кожного місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону (стаття 4). Розрахунок здійснюється за формулою ІІС = (ІІ1 : 100) x (ІІ2 : 100) x (ІІ3 : 100) x (ІІZ : 100) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. IIc (99,80 : 100) x (99,70 : 100) x (100,10 : 100) x (100,00 : 100) x (99,90 : 100) x (100,20 : 100) x (100,20 : 100) x (99,90 : 100) x (100,00 : 100) x (100,00 : 100) x (100,10 : 100) x (100,00 : 100) x (99,90 : 100) x (99,30 : 100) x (100,00 : 100) x (100,40 : 100) x (100,20 : 100) x (100,50 : 100) x (100,20 : 100) x (100,60 : 100) x (102,20 : 100) x (103,30 : 100) x (103,80 : 100) x (101,00 : 100) x (100,40 : 100) x (100,80 : 100) x (102,90 : 100) x (102,40 : 100) x (101,90 : 100) x (103,00 : 100) x (103,10 : 100) x (105,30 : 100) x (110,80 : 100) x (114,00 : 100) x (102,20 : 100) x (100,40 : 100) x (99,00 : 100) x (99,20 : 100) x (102,30 : 100) x (98,70 : 100) x (102,00 : 100) x (100,70 : 100) x (100,90 : 100) x (99,60 : 100) x (101,00 : 100) x (103,50 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (99,90 : 100) x (99,70 : 100) x (101,80 : 100) x (102,80 : 100) x (101,80 : 100) x (100,90 : 100) x (101,10 : 100) x (101,00 : 100) x (101,80 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) x (100,20 : 100) x (99,90 : 100) x (102,00 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (101,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,10 : 100) x (100,80 : 100) x (100,00 : 100) x (100,00 : 100) x (99,30 : 100) x (100,00 : 100) x (101,90 : 100) x (101,70 : 100) x (101,40 : 100) x (100,80 : 100) x (101,00 : 100) x (100,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) = 2.60048784 Інфляційне збільшення: 72 918,84 x 2.60048784 - 72918,84 =116705,72 грн. Розрахунок 3% річних здійснюється за формулою 3% * сума боргу * кількість прострочених днів) /365 (кількість днів у році). з 10/07/2012 до 31/12/2012 72918,84 x 3 % x 175 : 366 : 100 = 1045,97 грн. з 01/01/2013 до 31/12/2015 72918,84 x 3 % x 1095 : 365 : 100 = 6562,70 грн. з 01/01/2016 до 31/12/2016 72918,84 x 3 % x 366 : 366 : 100 = 2187,57 грн. з 01/01/2017 до 27/04/2019 72918,84 x 3 % x 847 : 365 : 100 = 5076,35 грн. Всього: 14872,58 грн. У суді першої інстанції та апеляційної інстанції відповідачі про застосування строків позовної давності не заявляли, надані позивачем розрахунки не спростували, заперечення проти позову зводилися тільки до того, що на спірні правовідносини положення ст. 625 ЦК України не розповсюджуються. Разом з тим, позивач просить стягнути з відповідачів загальну суму у розмірі 107327 гривень 68 копійок та за таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі.» Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. У відповідності до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової(матеріальної)і моральноїшкоди іншійособі та інші юридичні факти, рішення суду. За змістом статей 524, 533-535 і 625ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, провадження № 14-68цс18 та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Незазначення у судових рішеннях конкретної суми не свідчить про відсутність грошового зобов`язання. У таких категоріях справ (зобов`язання здійснити перерахунок нарахованої пенсії) суд не має можливості визначити розмір грошового зобов`язання та зазначити його у резолютивній частині, оскільки зобов`язує орган Пенсійного фонду України здійснити перерахунок, тобто сума не визначена, проте грошове зобов`язання існує.Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 12 грудня 2018 року справі № 331/6352/16-ц, провадження № 61-15124св18, від 31 липня 2019 року у справі № 335/10856/16-ц, провадження № 61-24883св18, від 15 липня 2020 року у справі № 335/6976/19, провадження № 61-20077св19, від 16 вересня 2020 року у справі № 335/6979/19, провадження № 61-346св20. За змістом частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати пенсії, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України. Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами виникли грошові зобов`язання, оскільки праву позивача вимагати від відповідача виконання певних дій кореспондує обов`язок відповідача сплатити грошові кошти на користь позивача, а тому до таких відносин підлягає застосуванню положення статті 625 ЦК України. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції на вказані норми матеріального права уваги не звернув та не врахував, що відповідач порушив грошове зобов`язання, а тому дійшов помилкового висновку про те, що у позивача не виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Згідно ст. 107 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» Пенсійний фонд, його органи та посадові особи за шкоду, заподіяну особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання соціальних послуг, призначення (перерахунку) та виплати пенсій, несуть відповідальність згідно із законом. Оскільки саме Головне управління Пенсійного фонду України порушило грошове зобов`язання з виплати позивачу разової грошової допомоги, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат процеза період невиплати пенсії. Проте, при вирішенні питання здійснення механізму такого стягнення, колегія суддів зазначає наступне. Так, законом має бути визначено відповідний орган, який повинен бути відповідачем у справі за вимогами про стягнення збитків та сум, визначених ст.625 ЦК України. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Відповідно до ч.1 ст.3 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Відповідно до статті 25 Бюджетного кодексуУкраїни Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Згідно з підпунктом 1 пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексуУкраїни рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Зазначені рішення передаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання. Відповідно до пункту 23-1 частини першої статті 2Бюджетного кодексуУкраїни єдиний казначейський рахунок - це рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (далі - Казначейство України), у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні. Згідно зпунктом 1Положення про Державну казначейську службу України,затвердженого постановою КабінетуМіністрів України від 15квітня 2015року №215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення). Згідно із пунктом 9 Положення Казначейство здійснює свої повноваженнябезпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Відповідно доп ідпункту 14 пункту 4 Положення про головні управління Державної казначейськоїс лужби Українив Автономній Республіці Крим, областях,містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 12 жовтня 2011 року № 1280, Головне управління Казначейства відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. На підставі аналізу наведених нормативно-правових актів слід зробити висновок про те, що Державна казначейська служба України, діючи від імені держави в цілому, здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Правовий статус цього органу визначається функціями з обслуговування єдиного казначейського рахунку держави, пов`язаними з консолідацією та обслуговуванням Державного бюджету України, зокрема й з безспірним списанням коштів державного бюджету. Таким чином, належним відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі мають бути відповідний орган Казначейської служби (який, відповідно до законодавства, є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди (наведене відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі №359/11706/15-ц, провадження №61-13907св18 та від 10 січня 2019 року у справі №532/1243/16-ц, провадження №61-34251св18). Як вбачається із матеріалів справи, Одеським апеляційним судом стягнуто 107 327, 68 гривень тому з урахуванням раніше сплачених сум - 14 872,58 гривень, а тому необхідність стягнення залишку невідшкодованих інфляційних витрат складає 24 250,62 гривень, про що зазначено у відзиві на позовну заяву Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області. З урахуванням викладеного, підлягають стягненню з Держави України в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь [PERSON] 24 250,62 гривень у спосіб примусового списання 24 250,62 гривень з Державної казначейської служби України. При цьому, відсутні підстави для задоволення вимог щодо звернення судового рішення до негайного виконання, оскільки відсутні підстави передбачені ст. 430 ЦПК України.

Outcome: partial