Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просить: визнати дії відповідача щодо переведення її (позивача) на посаду няні кафе-бару « [INFO] » на підставі наказу №15 від 28.12.2021 «По кадрах» протиправними та скасувати даний наказ; визнати протиправним рішення відповідача про її (позивача) звільнення, прийняте на підставі наказу №16 від 30.12.2021 «По кадрах» та скасувати даний наказ; зобов`язати відповідача поновити її (позивача) на посаді адміністратора кафе-бару « [INFO] » з 28.12.2021 про що зробити запис у її трудовій книжці; зобов`язати відповідача оформити трудові відносини з нею за період з 22.06.2021 до 15.09.2021 у зв`язку з фактичним виконанням роботи адміністратора кафе-бару «Богуславка» без укладення трудового договору; зобов`язати відповідача сплатити ЄСВ за її (позивача) роботу у період з 22.06.2021 до 15.09.2021 без укладення трудового договору. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вказані накази про її переведення та звільнення з роботи прийняті з грубим порушенням законодавства про працю, є незаконними та діями відповідача щодо її переведення та звільнення було порушило її трудові права, передбачені ст.43 Конституції України. Крім того, позивачка посилається на те, що згідно з ч. 3 ст.184 КЗпП України не допускається звільнення окремих категорій працівників, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Тому відповідач не мав права звільняти її з роботи, оскільки на момент звільнення вона була вагітною жінкою, про що відповідачу було добре відомо. Відповідач допустив грубі порушення її трудових прав, незаконно звільнив з роботи, а тому вона вимушена звернутись з вказаним позовом до суду для захисту своїх прав. 18 лютого 2022 року від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому він просить відмовити у задоволенні позову з наведених в ньому підстав. Зокрема, у відзиві зазначено, що з 01 лютого 2021 року [PERSON] була зареєстрована, як фізична особа-підприємець. 01.09.2021 між ФОП [PERSON] та ТОВ фірма «Богдана» було укладено договір оренди частини нежитлового приміщення на першому поверсі, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , як кафе-бар « [INFO] ». 15 вересня 2021 року до ФОП [PERSON] з заявою про прийняття на роботу звернулася [PERSON] , та як наслідок між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено трудовий договір №5 від 15.09.2021, згідно якого на [PERSON] покладено обов`язки адміністратора кафе-бару «Богуславка», та останню прийнято на роботу. На виконання вимог ст. 40 КЗпП України 03 грудня 2021 року ФОП [PERSON] було видано наказ №15 та працівникам ФОП, зокрема і [PERSON] було вручено повідомлення про їх звільнення у зв`язку з припиненням підприємницької діяльності та ліквідацією підприємства. 28 грудня 2021 року позивачка звернулася до ФОП [PERSON] із заявою про переведення її з посади адміністратора кафе-бару « [INFO] » на посаду няні кафе-бару « [INFO] ». 28 грудня 2021 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено трудовий договір №5, згідно якого [PERSON] переведено на посаду няні кафе-бар « [INFO] », про що винесено відповідний наказ №15 «По кадрах» від 28.12.2021. Станом на 30 грудня 2021 року в силу обмежень пов`язаних з захворюваннями на COVID-19 та соціально-економічним станом в країні, та станом здоров`я [PERSON] , а також значним зменшенням прибутків від підприємницької діяльності, ФОП [PERSON] з метою недопущення порушень податкового законодавства та конституційного права на оплату праці найманим працівникам було прийнято рішення про припинення підприємницької діяльності, розірвання договорів оренди та звільнення працівників. Так, 30.12.2021 між ФОП [PERSON] та ТОВ фірма «Богдана» було розірвано договір оренди частини нежитлових приміщень укладені 02.02.2021 та 01.09.2021. Також, 30.12.2021 наказом № 16 ФОП [PERSON] , [PERSON] - няню кафе-бару « [INFO] » було звільнено з роботи з 30.12.2021, у зв`язку з ліквідацією підприємства (припиненням підприємницької діяльності) на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. 31 грудня 2021 року ФОП [PERSON] припинила здійснення підприємницької діяльності, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. При звільненні [PERSON] роботодавцем було забезпечено право на вихідну допомогу та вплачено вихідну допомогу в розмірі 6 500 гривень, а також виплачено [PERSON] компенсацію за невикористану частину відпустки за період роботи з 16.09.21 по 30.12.202. З наказом [PERSON] була ознайомлена в день звільнення, копію якого отримала власноручно. До трудової книжки також було внесено відповідні відомості, яку в день звільнення було повернуто працівнику. Що стосується факту вагітності [PERSON] , про це відповідачу стало відомо із змісту позовної заяви [PERSON] , лише після отримання ухвали Богуславського районного суду від 24.01.2022 про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження за позовом [PERSON] про незаконне звільнення та поновлення на роботі. Разом з тим, відповідачем 03.12.2021 до Богуславської районної філії Київського обласного центру зайнятості було подано звітність - інформацію про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (Форма№4-НП). При цьому, на підтвердження викладеного у відзиві представником відповідача було надано підтверджуючі письмові докази. 01 квітня 2022 року від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, де зазначається про те, що оцінюючи всі пояснення та докази представника відповідача [PERSON] , сторона позивача вважає, відзив безпідставним, позиція та твердження представника відповідача є необґрунтованою, а тому вважає обґрунтування надані позивачем в позовній заяві неспростованими. Разом з тим, представником відповідача у відзиві було зазначено про те, що позивачка [PERSON] була письмово попереджена про звільнення у зв`язку з ліквідацією ФОП [PERSON] , однак в самому повідомленні від 03.12.2021 та наказі №15 від 03.12.2021 було чітко зазначено дату припинення ФОП [PERSON] , а саме: 03.02.2022. Тоді, як про не виконання свого ж наказу, з яким під підпис було ознайомлено позивачку , та недотриманням встановленого КЗпП України 2-х місячного строку для звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією ФОП у відзиві нічого не зазначено. Про свою вагітність [PERSON] відповідача повідомляла, надавши інформацію про свій лікарняний. З доданої копії звітності (Форма№4-НП) вбачається, що у графі №4 «Дата запланованого вивільнення працівників» зазначена дата «03.02.2022». Посилання у відзиві на договір оренди додаткового приміщення не вважає доказом на підтвердження укладення трудового договору відповідача з позивачем з 15.09.2021, та не спростовує факт перебування в трудових відносинах [PERSON] з ФОП [PERSON] в період з 22.06.2021 до 15.09.2021, у зв`язку з фактичним виконанням роботи адміністратора кафе-бару «Богуславка» без укладення трудового договору. Вважає, що позов є цілком обґрунтованим, у зв`язку з цим просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Під час судового розгляду справи представник позивачки [PERSON] обґрунтовуючи свою заяву про поновлення строку для подання доказів та приєднання доказів до матеріалів справи вказав на те, що у зв`язку з необхідністю доведення факту, що позивач у період з 22.06.2021 до 15.09.2021 працювала адміністратором кафе-бар « [INFO] » без укладення трудового договору, є необхідність у приєднанні до матеріалів справи роздрукованих із мобільного телефону позивача скрін-копій СМС її листування у застосунку Вайбер з представниками роботодавця-ФОП (відповідача у цій справі). Також, зазначає, що позивач, як вагітна і мати двох малолітніх дітей, з 03.03.2022 виїхала з місця постійного проживання в якості біженки внаслідок інтенсивних бойових дій збройних сил РФ на території України і, зокрема в Київській області, що розпочалися 24.02.2022, тому вказані докази надано з пропуском строку для надання доказів. Ухвалою Богуславського районного суду Київської області від 30 травня 2022 року заяву представника позивачки - [PERSON] про поновлення строку для подання доказів та приєднання доказів до матеріалів справи задоволено частково. Поновлено стороні позивача строк для подання доказів, а саме скрін-копій СМС листування позивача з представниками роботодавця - ФОП (відповідача) (а.с. 47 - 51) та приєднано ці копії до матеріалів справи. Витребувано у сторони позивача оригінал електронного доказу для дослідження його в судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав з підстав, зазначених у відзиві, при цьому просив врахувати, що позивачкою особисто була подана заява про її переведення за згодою сторін. Крім того, звільнення [PERSON] з роботи проведено у відповідності до вимог чинного законодавства, у зв`язку з ліквідацією підприємства (припиненням підприємницької діяльності), що передбачено п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Суд, вислухавши представників сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Так, матеріалами справи підтверджується що [PERSON] 15 вересня 2021 року була прийнята на роботу на посаду адміністратора кафе-бар « [INFO] » до фізичної особи-підприємця [PERSON] . Між нею та ФОП [PERSON] було укладено безстроковий трудовий договір №5 від 15.09.2021, згідно якого на [PERSON] покладено обов`язки адміністратора кафе-бару « [INFO] », що розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4). В матеріалах справи міститься повідомлення №1 від 03.12.2021 на ім`я позивачки про майбутнє звільнення, на підставі пункту 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 6). Наказом № 15 «По кадрах» ФОП [PERSON] від 03 грудня 2021 року [PERSON] повідомлено письмово про вивільнення в зв`язку з ліквідацією підприємства (закриття ФОП), яке відбудеться 04 лютого 2022 року (а.с. 5). З копії заяви від 28 грудня 2021 року, наданої відповідачем вбачається, що [PERSON] просить перевести її з посади адміністратора на посаду няні кафе-бару « [INFO] » з 28 грудня 2021 року (а. с. 28). 28 грудня 2021 року згідно наказу №16 «По кадрах» від 28.12.2021, [PERSON] переведено на посаду няні кафе-бар « [INFO] » з 28 грудня 2021 року, з посадовим окладом 6500,00 грн. на місяць, звільнивши її з посади адміністратора кафе-бару «Богуславка», на підставі заяви [PERSON] (а.с. 7). Згідно трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю № 5 від 28 грудня 2021 року (внесено зміни до договору наказом №15 від 28.12.2021), такий укладено між [PERSON] та ФОП [PERSON] , згідно якого на [PERSON] покладено обов`язки няні кафе-бару « [INFO] », що розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). 30 грудня 2021 року між ФОП [PERSON] та ТОВ фірма «Богдана» було розірвано договори оренди частини нежитлових приміщень укладені 02.02.2021 та 01.09.2021, що підтверджується копіями відповідних договорів (а.с. 29-32). Наказом № 16 ФОП [PERSON] від 30 грудня 2021 року [PERSON] - няню кафе-бару « [INFO] » звільнено з роботи з 30 грудня 2021 року, у зв`язку з ліквідацією підприємства (припиненням підприємницької діяльності) на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 9). З даним наказом позивачка [PERSON] ознайомлена у день звільнення 30.12.2021 під особистий підпис. Із копії трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] від 18.09.2017 року вбачається, що остання була прийнята на роботу до ФОП [PERSON] адміністратором кафе-бар « [INFO] » згідно Наказу № 10 від 15.09.2021, про що 16 вересня 2021 року зроблено відповідний запис. З 28 грудня 2021 року переведена на посаду няні кафе-бар « [INFO] » згідно Наказу № 15 «По кадрах» від 28.12.2021. Звільнена [PERSON] 30 грудня 2021 року з посади няні кафе-бару « [INFO] » згідно Наказу № 16 від 30.12.2021, на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, в зв`язку з ліквідацією підприємства (Закриття ФОП [PERSON] ) (а. с. 14). Згідно відомостей наданих відповідачем, вбачається, що [PERSON] роботодавцем було забезпечено право на вихідну допомогу та вплачено вихідну допомогу в розмірі 6 500 гривень, а також виплачено [PERSON] компенсацію за невикористану частину відпустки за період роботи з 16.09.21 по 30.12.2021. Відповідно до наявного в матеріалах справи Витягу з державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 151866862227 від 02.02.2021, фізичною особою-підприємцем [PERSON] здійснюється підприємницька діяльність з 01 лютого 2021 року, вид діяльності: КВЕД 56.10 Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (основний); КВЕД 47.11 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; КВЕД 55.10 Діяльність готелів і подібних засобів тимчасового розміщування (а.с.25). Згідно Витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №425634602472 від 04.01.2022, фізична особа-підприємець [PERSON] здійснювала підприємницьку діяльність в період з 01.02.2021 по 31.12.2021, вид діяльності: КВЕД 56.10 Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (основний); КВЕД 47.11 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; КВЕД 55.10 Діяльність готелів і подібних засобів тимчасового розміщування (а.с.24). 03 грудня 2021 року фізичною особою-підприємцем [PERSON] до Богуславської районної філії Київського обласного центру зайнятості було подано звітність за Формою №4-НП, а саме інформацію про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (а.с.27). Окрім наведеного вище, судом встановлено, що позивачка [PERSON] є матір`ю малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 25.06.2008 відділом реєстрації актів цивільного стану Богуславського РУЮ Київської області, та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 18.01.2012 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Богуславського РУП у Київській області (а.с.12). За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Конституції України та Кодексу законів про працю України. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Так, відповідно до частини другої статті 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів, відповідно до суспільних потреб. Частина друга статті 24 Конституції України, а також стаття 2 Кодексу Законів про працю України проголошують, що всі громадяни рівні у трудових правах незалежно від походження, кольору шкіри, соціального чи майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин. Згідно із статтею 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема - вільний вибір виду діяльності. Закріпивши гарантії права на працю, законодавство України про працю встановлює порядок прийому на роботу, порядок переведення, вичерпний перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи власника (або уповноваженого ним органу) тощо. Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Відповідно ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. У ході судового розгляду справи було встановлено, що 15 вересня 2021 року [PERSON] була прийнята на роботу фізичною особою-підприємцем [PERSON] на посаду адміністратора кафе-бар « [INFO] », що розташоване за адресою: [ADDRESS] , за трудовим договором №5 від 15.09.2021 (а.с. 4), що підтверджується записом в трудовій книжці (а.с. 14). 28 грудня 2021 року згідно наказу №15 «По кадрах» від 28.12.2021, [PERSON] переведено на посаду няні кафе-бар « [INFO] » з 28 грудня 2021 року, з посадовим окладом 6500,00 грн. на місяць, звільнивши її з посади адміністратора кафе «Богуславка», на підставі заяви [PERSON] (а.с. 7). Окрім інших позовних вимог, позивачка просить визнати дії відповідача щодо переведення її на посаду няні кафе-бару « [INFO] » на підставі наказу №15 від 28.12.2021 «По кадрах» протиправними та скасувати даний наказ. При цьому належного обгрунтування незаконності даного наказу, позивачка не зазначила. Із досліджених матеріалів справи вбачається, що 28 грудня 2021 року позивачка звернулася до ФОП [PERSON] із заявою про переведення її з посади адміністратора кафе-бару « [INFO] » на посаду няні кафе-бару « [INFO] ». 28 грудня 2021 року ФОП [PERSON] було видано наказ №15 «По кадрах», яким [PERSON] переведено на посаду няні кафе-бару « [INFO] » з 28 грудня 2021 року та цього ж дня між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено трудовий договір №5, згідно якого працівник [PERSON] взяла на себе зобов`язання виконувати обов`язки няні кафе-бар « [INFO] » (а.с. 7, 8, 28). В судовому засіданні представником позивачки не спростовано факт написання позивачкою самою власноруч заяви про її переведення з посади адміністратора кафе-бару « [INFO] » на посаду няні кафе-бару « [INFO] » з 28 грудня 2021 року, а також вбачається, що трудовий договір №5 (а.с. 8) підписаний позивачкою. Крім того, в п. 17 цього договору зазначено, що трудовий договір розірваний сторонами 30 грудня 2021 року, підстава - ліквідація підприємства закриття ФОП п. 1 ст. 40 КЗпП України, наявні підписи сторін. Таким чином, підставою для видачі наказу №15 від 28.12.2021 «По кадрах» про переведення [PERSON] на посаду няні кафе-бару « [INFO] » з 28 грудня 2021 року явилась написана нею власноруч заява. Доказів незаконного впливу на позивачку зі сторони відповідачки при написані вказаної заяви суду не надано. Іншого обгрунтування незаконності наказу№15 «По кадрах» від 28.12.2021 не наведено, а тому наявні підстави для відмови в задоволенні позову в цій частині позовних вимог. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника. В судовому засіданні достовірно встановлено, що ФОП [PERSON] припинила підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця 31 грудня 2021 року, що підтверджено випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 24). Таким чином звільнення позивачки на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України було проведено на законних підставах. Як на одну з підстав для визнання незаконним та скасування наказу про звільнення №16 «По кадрах» від 30.12.2021, а також поновлення на роботі, позивачка посилається на ч. 3 ст.184 КЗпП України, зазначаючи, що станом на день звільнення вона була вагітною. З протоколу ультразвукового обстеження вагітних Богуславської ЦРЛ №304 від 15.12.2021 вбачається, що [PERSON] 15 грудня 2021 року пройшла медичний огляд, який проводився лікарем [PERSON] , висновок УЗД: вагітність 12-13 тижнів (а.с.10). Тобто, очевидним є те, що станом на день звільнення, тобто станом на 30 грудня 2021 року, [PERSON] була вагітна. Натомість, достатніх об`єктивних доказів про те, що позивачка повідомила ФОП [PERSON] про свою вагітність на день звільнення, суду не було надано. Відповідно до ч. 3 ст.184 КЗпП України, не допускається звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років -частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. В судовому засіданні встановлено, що відповідачем 03.12.2021 до Богуславської районної філії Київського обласного центру зайнятості було подано звітність - інформацію про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (Форма№4-НП). (а.с. 27) Трудове законодавство не містить положень, яким чином здійснюється працевлаштування у разі ліквідації підприємства, установи, організації, але в даному випадку повідомлення відповідачем до центру зайнятості мало сприяти у працевлаштуванні позивачки. Таким чином, відповідно до відомостей в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань фізична особа-підприємець [PERSON] припинила свою діяльність, договори оренди нежитлових приміщень з ТОВ фірма «Богдана» розірвані 30.12.2021, що в цілому виключає можливість задоволення вимоги про поновлення позивачки на роботі. Оскільки не встановлено протиправності наказу про звільнення позивачки, позовні вимоги про її поновлення є похідними, а тому вони також не підлягають задоволенню. Позивачка стверджує, що вона перебувала в трудових відносинах з ФОП [PERSON] ще в період з 22.06.2021 до 15.09.2021 у зв`язку з фактичним виконанням роботи адміністратора кафе-бару «Богуславка» без укладення трудового договору, а тому просила суд зобов`язати відповідача оформити трудові відносини з нею за період з 22.06.2021 до 15.09.2021 у зв`язку з фактичним виконанням роботи адміністратора кафе-бару «Богуславка» без укладення трудового договору та сплатити ЄСВ за її (позивача) роботу у період з 22.06.2021 до 15.09.2021, на підтвердження чого надала суду копії роздруківки з електронного додатку «Вайбер», а також послалася на показання свідків. Однак, надані як докази, а саме роздруківки Вайбер-листування, смс-повідомлень з електронних носіїв не свідчать про те, що [PERSON] перебувала в трудових відносинах з ФОП [PERSON] за період з 22.06.2021 до 15.09.2021, у зв`язку з фактичним виконанням роботи адміністратора кафе-бару «Богуславка» без укладення трудового договору. Як зазначалося вище, ухвалою Богуславського районного суду Київської області від 30 травня 2022 року заяву представника позивачки - [PERSON] про поновлення строку для подання доказів та приєднання доказів до матеріалів справи задоволено частково. Поновлено стороні позивача строк для подання доказів, а саме скрін-копій СМС листування позивача з представниками роботодавця - ФОП (відповідача) (а.с. 47 - 51) та приєднано ці копії до матеріалів справи. Витребувано у сторони позивача оригінал електронного доказу для дослідження його в судовому засіданні. Однак, на виконання даної ухвали, суду не було надано оригінал електронного доказу і такий доказ не досліджувався в судовому засіданні. Відтак, суд не бере до уваги в якості належного та допустимого доказу на підтвердження заявлених позовних вимог досліджену переписку у застосунку Вайбер (а.с.47-51), як паперову копію електронного доказу. В судовому засіданні були допитані свідки зі сторони позивача. Так, свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що точно не знає коли взяли позивачку [PERSON] на роботу адміністратором, але пам`ятає, що це було у вересні місяці 2021 року. З червня місяця 2021 року [PERSON] працювала в кафе Богуславка, однак на якій посаді їй невідомо. [PERSON] розповідала що робота їй подобається, однак після того як стало відомо, що вона завагітніла, на роботі стали виникати непорозуміння з керівництвом. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що позивачку [PERSON] в середині липня 2021 року взяли на роботу офіціанткою в кафе-бар « [INFO] », де вона ( [PERSON] ) також працювала по листопад місяць. Офіційно працевлаштованою свідок зазначає, що вона не була. Позивачка [PERSON] працювала адміністратором, зокрема працювала з постачальниками, ходила на закупки, складала меню. [PERSON] офіційно була працевлаштована десь восени, до цього часу орієнтовно з місяць працювала неофіційно. Після того як стало відомо, що вона завагітніла, їй повідомили, що вона має звільнитися. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що їй лише відомо те що, позивачка [PERSON] працювала в кафе «Богуславка». В період часу з 29 по 30 серпня 2021 року [PERSON] робила в кафе замовлення на поминальний обід, яке приймала в неї [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що [PERSON] йому розповідала ще в червні місяці, що йде працювати адміністратором в кафе « [INFO] ». Влаштувавшись на роботу [PERSON] розповідала, що робота їй подобається, з колективом склалися хороші відносини, роботодавці добрі. Та все змінилося, коли стало відомо, що [PERSON] завагітніла, як наслідок їй стали погрожувати та змушували звільнитися. Свідки зі сторони відповідача пояснили суду наступне. Так, свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона працювала з липня по грудень 2021 року барменом у ФОП « [PERSON] ». [PERSON] почала працювати разом з нею восени, орієнтовно з вересня 2021 року. На запитання чи працювала [PERSON] влітку в кафе точно сказати не може, але пам`ятає, що бачила її декілька раз в них по місцю роботи. Під час свого стажування при прийомі на роботу, [PERSON] вона не бачила. В період з липня по вересень 2021 року [PERSON] бачила на роботі, однак ніяких розпоряджень від неї не отримувала. Відносини з [PERSON] мала робочі, про її вагітність вона не знала. Про звільнення з роботи всіх повідомляли офіційно. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона працювала у ФОП [PERSON] на посаді бармена з березня по грудень 2021 року. Позивачка [PERSON] прийшла на роботу в кінці вересня 2021 року на посаду адміністратора. Про звільнення з роботи всіх повідомляли офіційно. Відносини з [PERSON] мала робочі. Під час їх роботи про вагітність позивачки їй не було відомо, та вона знала що у позивачки вже є неповнолітні діти. Влітку [PERSON] вона на роботі не бачила, і чи виконувала вона якісь обов`язки їй невідомо. Ніхто перешкод позивачці у роботі не створював. Оцінюючи показання свідків про роботу [PERSON] на посаді адміністратора кафе-бару «Богуславка», суд приходить до переконання, що дані показання не підтверджують факт постійного та безперервного виконання позивачкою обов`язків адміністратора кафе-бару « [INFO] » у період з 22.06.2021 до 15.09.2021. В даному випадку належним та допустимим доказом на підтвердження факту виконання позивачкою обов`язків адміністратора кафе-бару « [INFO] » у період з 22.06.2021 до 15.09.2021, мав би бути табель обліку робочого часу, яким є поіменний список усіх працівників із відмітками про використання робочого часу протягом облікового періоду.. Форму Табеля (типова форма № П-5) затверджено Наказом Міністерства статистики України № 489 від 05 грудня 2008 року. Але позивачкою такого доказу не було надано суду. Згідно з ч.1, ч.2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінивши досліджені по справі докази, суд приходить до висновку, що сторона позивача не довела об`єктивними, достатніми та допустимими доказами того факту, що [PERSON] перебувала в трудових відносинах з ФОП [PERSON] за період з 22.06.2021 до 15.09.2021, а тому в цій частині позовних вимог також необхідно відмовити. З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що в задоволені позову слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Однак, відповідно до п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачка звільнена від сплати судового збору, а тому судові витрати у вигляді судового збору необхідно компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed