Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-07 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Вишнівський І.А. звернувся до Оболонського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що станом на 28.08.2021 позивач позбавлена права як власник 1/4 квартири [ADDRESS] , розпоряджатися своїм майном, оскільки на зазначене майно накладений арешт, необхідність якого вже давно відпала. Позивач, посилаючись, серед іншого, що іншим чином не може захистити порушене право власності, щодо обмеження в його використанні, просить суд зняти арешт зі належного майна [PERSON] , номер облікової картки платників податків [NUMBER] , накладеного Постановою державного виконавця Оболонського РВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) від 10.08.2012 у виконавчому провадженні №33426284 та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис №12862223 від 13.08.2012 про арешт нерухомого майна та заборони його відчуження накладеного на підставі постанови державного виконавця Оболонського РВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) від 10.08.2012 у виконавчому провадженні №33426284, стосовно майна [PERSON] , номер облікової картки платників податків [NUMBER] , стягнути судові витрати та витрати на професійну правничу допомогу. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 18.10. 2021 позовну заяву було залишено без руху і встановлено строк для усунення недоліків протягом 10 днів. 01.11.2021 представником позивача було надано заяву з усунутими недоліками. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 05.11.2021 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. Протокольною ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 20.01.2022 залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - [PERSON] , [PERSON] , продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів. 25.01.2022 до суду від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - [PERSON] - адвоката Вишнівського І.А. надійшли пояснення, в яких між іншим, просить суд задовольнити позовні вимоги позивача, проводити розгляд справи у її відсутність та стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3500,00 грн. 26.01.2022 до суду від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - [PERSON] - адвоката Вишнівського І.А. надійшло клопотання про долучення до справи письмових доказів. Протокольною ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 26.01.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу для судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача та третіх осіб позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача - Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ ЦМУ МЮ (м. Київ) в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні з`явилися, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Положеннями ч. 8 ст. 178 ЦПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи та заслухавши учасників судового процесу, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків. Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.ст. 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 21.01.2009, квартира [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в рівних долях. (а.с.24-25) Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13.03.2012 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя було задоволено, серед іншого стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію у розмірі 36 673, 42 грн. На виконання вищезазначеного рішення суду було видано виконавчий лист №2-474 від 11.07.2012, який було пред`явлено до ДВС Оболонського РУЮ у м. Києві для примусового виконання. 10.08.2012 державним виконавцем ДВС Оболонського РУЮ у м. Києві було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, відповідно до якої накладено арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON] , [INFO] (а.с.20-21). Згідно із відомостей з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27.08.2021 № 272206311 встановлено наявність запису: тип обтяження: арешт нерухомого майна; реєстраційний номер обтяження: 12862223; зареєстровано: 13.08.2012, реєстратор: Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України; підстава обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, 33426284, від 10.08.2012, ВДВС Оболонського РУЮ; об`єкт обтяження: квартира, адреса: [ADDRESS] , власник: [PERSON] (а.с.22-23). Як убачається із матеріалів справи, [PERSON] , [INFO] , який був стягувачем у виконавчому провадженні ВП №33426284, помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 27.12.2020 (а.с.19). Відповідно до листа Оболонського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 17.08.2021 за №30407, яким здійснювалось примусове виконання виконавчого листа №2-474 виданого 11.07.2012 Оболонським районним судом м.Києва, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації у розмірі 36673,42 грн., виконавче провадження №33426284 було закінчено державним виконавцем 31.10.2012 на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції Закону, який діяв на той момент). Відповідно до пункту 2 розділу ХІ Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №1829/5 від 07.06.2017 строк зберігання завершених виконавчих проваджень становить три роки. Після закінченого вказаного строку виконавче провадження підлягає знищенню. Надати більш детальну інформацію не виявляється можливим, оскільки виконавче провадження знищено (а.с.15-16). Положеннями статті 41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15 травня 2013 року № 6-26цс13. Відповідно до частин першої, другої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 постанови від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснив, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно до частини першої-третьої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено виключний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, а саме: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності". При цьому, частина п`ята статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30) Як встановлено судом, арешт на майно, був накладений на підставі постанови ДВС Оболонського району м. Києва про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №33426284 від 10.08.2012, матеріалами справи не доведена необхідність у подальшому арешті вказаного нерухомого майна, на даний час у виконавчій службі не перебуває виконавче провадження, в межах якого було накладено арешт на вказане майно, до того ж, виконавче провадження було закінчено державним виконавцем, у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення суду. Наявність цього обтяження (арешту) перешкоджає позивачу володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, однак не може цього робити через наявність обтяження на належне йому майно. Позивач позбавлений можливості захистити свої права у інший спосіб. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про те, що підстав для існування арешту на даний час не існує, а наявність накладеного обтяження майна порушує права позивача, що дає підстави для задоволення позову, оскільки іншим шляхом відновити порушені права позивача неможливо. Щодо позовних вимог про виключення запису про арешт майна внесеного до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, суд вважає, що вони не підлягають задоволенню з таких підстав. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав, врегульовані нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме та їх обтяжень». Пунктами 1,4 частини 1 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме та їх обтяжень» передбачено, що інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили. Зняття арешту за рішенням суду є самостійною підставою для виключення даних відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Відтак, виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про обтяження за реєстраційним номером 12862223, зареєстрованого 13.08.2012 року не потребує. За таких обставин, вимоги позивача про виключення відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна задоволенню не підлягають, оскільки припинення обтяження речових прав проводить державний реєстратор за наявності судового рішення про скасування обтяження речових прав. На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), треті особи: [PERSON] , [PERSON] , про зняття арешту з майна - підлягають частковому задоволенню. Щодо вимог позивача та третьої особи про стягнення на їх користь з відповідача витрат на правову допомогу, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Частиною 12 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги. Зміст цієї норми дає підстави для висновку, що право на відшкодування судових витрат, понесених третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, реалізується за правилами розподілу судових витрат, які встановлені для тієї сторони у справі, на боці якої виступала ця третя особа, та залежно від того, заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги. Як вбачається з наявних матеріалів справи, судом залучено [PERSON] до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, тобто, фактично [PERSON] виступала на стороні позивача, та просила задовольнити позовні вимоги позивача. Судом встановлено, що 09.08.2021 між позивачем [PERSON] та адвокатом Вишнівським І.А. укладено Договір про надання правової допомоги №09/08/2021-02. 21.02.2019 між третьою особою [PERSON] та адвокатом Вишнівським І.А. укладено Договір про надання правової допомоги №21/02/2019. Відповідно до п.6.1 Договору про надання правової допомоги №09/08/2021-02 від 09.08.2021 та Договору про надання правової допомоги №21/02/2019 від 21.02.2019, вартість правової допомоги та порядок розрахунків за її надання Клієнту, визначаються сторонами у додаткових угодах, що є невід`ємними частинами цього договору. Відповідно до умов Додаткової угоди №1 від 09.08.2021 до Договору про надання правової допомоги №09/08/2021-02 від 09.08.2021 та умов Додаткової угоди №2 від 20.01.2022 до Договору про надання правової допомоги №21/02/2019 від 21.02.2019, клієнт доручає здійснити адвокату комплекс послуг з надання правої допомоги, зокрема, ознайомлення та вивчення документів, складання позовної заяви та попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат, правового супроводу, а також представництво клієнта у суді. Згідно п. 3 та п.4 Додаткової угоди №1 від 09.08.2021 до Договору та Додаткової угоди №2 від 21.02.2019, сторони домовились, що вартість професійної правничої допомоги визначається актами про виконання робіт із надання професійної правничої допомоги відповідно до Договору №09/08/2021-02 від 09.08.2021 та Додаткової угоди №1, а також відповідно до Договору від 21.02.2019 №21/02/2019 та Додаткової угоди №2, а також погодили перелік послуг адвоката та їх вартість за годину. Згідно зі акта №1 про виконання робіт з надання правової допомоги від 01.10.2021 відповідно до Договору про надання правової допомоги №09/08/2021-02 від 09.08.2021 та Додаткової угоди №1, підписаного між адвокатом Вишнівським І.А. та [PERSON], виконавець надав зазначений перелік послуг витративши 16 годин часу, погоджена сторонами вартість послуг становить 52 000,00 грн. Відповідно до акта №1 про виконання робіт з надання правової допомоги від 20.01.2022 відповідно до Договору про надання правової допомоги №21/02/2019 від 21.02.2019 та Додаткової угоди №1 від 20.01.2022, підписаного між адвокатом Вишнівським І.А. та [PERSON] , виконавець надав зазначений перелік послуг витративши 1 годину часу, погоджена сторонами вартість послуг становить 3500,00 грн. На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано квитанцією до прибуткового касового ордера №6 від 06.10.2021 про перерахування адвокату Вишнівському І.А. коштів у розмірі 52 000,00 грн. Третьою особою [PERSON] на підтвердження витрат на правничу допомогу надано квитанцією до прибуткового касового ордера №7 від 20.01.2022 про перерахування адвокату Вишнівському І.А. коштів у розмірі 3500,00 грн . За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із : 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При встановленні гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Слід також зазначити, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial