Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-30 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. Позивач зазначає, що він є власником будинку [ADDRESS] . В будинку зареєстрована його колишня дружина [PERSON] та її діти від попереднього шлюбу - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В березні 2020 року відповідачі виселились з будинку, проживають у іншому місці, інтересу до житла не мають, їх реєстрація в будинку обмежує права позивача як власника будинку. Просить визнати відповідачів такими, що втратили право користуванням будинком. Заперечення відповідача [PERSON] . Відповідач вважає, що вона вправі користуватись будинком як його співвласник. А саме, на момент її вселення з дітьми будинок був недобудований. Добудова здійснювалася в період шлюбу з позивачем, а отже виникла спільна сумісна власність. До того ж, вона вкладала у будівництво свої кошти. Позивач вигнав її з будинку з дітьми від першого шлюбу, залишив у помешканні лише спільних з нею дітей. Просить у позові відмовити. Мотивувальна частина рішення. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Право власності зареєстровано 21.11.2017, номер запису про право власності: 23527562. Шлюб між сторонами був укладений 03.01.2018. Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 12.10.2020, яке набрало законної сили 12.11.2020, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Тобто, сторони перебували в шлюбі менше трьох років, нетривалий час. Згідно будинкової книги, позивач зареєстрований у будинку 07.12.2017, відповідач [PERSON] зареєстрована 11.12.2017, з чого слідує, що будинок був закінчений і готовий до реєстрації і проживання у ньому мешканців ще до укладення шлюбу 03.01.2018. Тобто, спільна сумісна власність у сторін автоматично, у зв`язку з перебуванням у шлюбі, ніяк не могла виникнути. До того ж, згідно згаданого вище Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, декларація про готовність будинку до експлуатації була видана 07.07.2014, задовго до укладення шлюбу. Відповідач [PERSON] не довела, що вона проживала з позивачем однією сім`єю до 2014 року - у період, коли будинок будувався. Не довела вона також своєї участі працею і коштами у будівництві будинку, яка могла б мати наслідком виникнення спільної власності на будинок. Таким чином, [PERSON] і, відповідно, її діти від першого шлюбу як члени її сім`ї не можуть мати правовою підставою для користування будинком право власності на нього. Щодо такої правової підстави для користування будинком як віднесення до членів сім`ї власника будинку - позивача, то відповідачі, - [PERSON] та її діти від першого шлюбу, - припинили сімейні відносини з позивачем з березня 2020 року, коли залишили будинок і влаштували окреме сімейне життя в іншому місці. Відповідач [PERSON] стверджувала, що таке залишення житла позивача і розрив сімейних стосунків з ним не були добровільними, що позивач їх вигнав. Однак, дослідження матеріалів цивільної справи № 159/3889/20, провадження № 2/159/990/20, спростовує це її твердження і переконує, що у березні 2020 [PERSON] з власної ініціативи залишила спірний будинок з наміром розірвати сімейні стосунки з позивачем. Зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу, поданому [PERSON] у вказаній справі зазначено: «Лише в березні 2020 року, маючи твердий намір залишити помешкання чоловіка, вирішила забрати з собою [PERSON] і [PERSON] , проте [PERSON] того дня був у діда, і відповідач розуміла, що забрати з собою дитину свекри не дадуть, тож покинула постійне місце проживання лише з меншою дитиною» (а.с.147 справи № 159/3889/20). Впродовж розгляду справи № 159/3889/20 судами першої та апеляційної інстанцій [PERSON] жодного разу ані письмово, ані в усній формі, не заявляла про те, що « [PERSON] силою відібрав у неї спільних дітей, а її з дітьми від попереднього шлюбу силою вигнав з будинку», як про це вона заявляє у відзиві на позов у цій справі. Згадане твердження у відзиві не доведене нічим. До того ж, позивач, як видно, зокрема, з матеріалів справи № 159/3889/20, взагалі перебував на заробітках, коли [PERSON] залишала у березні 2020 року його помешкання, а отже ніяк не міг її вигнати з будинку. Залишення [PERSON] помешкання взагалі було абсолютною несподіванкою, незрозумілим для оточуючих і безвідповідальним вчинком по відношенню до дітей, що стало навіть підставою для звернення у відповідні органи з питанням позбавлення [PERSON] батьківських прав. І під час розгляду цього питання [PERSON] не заявляла про неправомірні дії позивача, а пояснювала свої дії рішенням перервати сімейні стосунки з ним і влаштувати своє життя окремо від нього, що, зокрема, видно з аудіозапису пояснення [PERSON] під час розгляду справи у апеляційній інстанції 17.02.2021 року (а.с.179 справи № 159/3889/20). [PERSON] , зокрема, заперечуючи твердження про безвідповідальне її ставлення до дітей, пояснила, що її діти від попереднього шлюбу внаслідок залишення нею помешкання позивача не залишились бездоглядними, вони були або з нею в новому житлі, яке вона знайшла, або ж їх забрала її рідня у своє житло. Це пояснення [PERSON] не залишає сумніву у тому, що вона самостійно і без примусу залишила разом з дітьми від попереднього шлюбу, які є відповідачами у справі, помешкання позивача, знайшла собі інше житло і облаштувала іншу сім`ю, окрему від позивача. І під час розгляду справи № 159/3889/20 вона не лише не виявляла будь-якого інтересу до житла позивача і наміру проживати у ньому, але і всіляко доводила, що вона знайшла для себе нове, окреме від позивача, житло, не має наміру з ним проживати, всі її діти від попереднього шлюбу, які є відповідачами у справі, прилаштовані і мають інше житло. Права позивача, як власника житла, у спірних правовідносинах захищені ст.41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.319, 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. На період проживання [PERSON] у шлюбі з позивачем, відповідачі набули особистого сервітуту, що полягав у праві користування належним позивачу будинком. Такий сервітут є тимчасовим, і припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для його встановлення. Обставини, які були підставою для існування у відповідачів права користування належним позивачу будинком, припинилися. Шлюб між [PERSON] та позивачем розірваний, сімейні відносини між ними припинилися, причому з ініціативи останньої, яка виселилася з належного позивачу будинку, забрала своїх дітей від іншого шлюбу і облаштувалася в іншому місці. Підтвердженням такого облаштування в іншому місці є довідка Четвертнянського старостинського округу Колківської селищної ради Луцького району Волинської області № 57/20-10/2-22 від 21.07.2022, відповідно до якої [PERSON] та її діти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , - відповідачі у справі, - зареєстровані по [ADDRESS] з 22.02.2022 року. Таким чином, як [PERSON] так і її діти поселилися з власної ініціативи в іншому місці, повністю перервали сімейні відносини з позивачем, більше того, [PERSON] народила [INFO] ще одну дитину, тоді як шлюб з позивачем був розірваний 12.11.2020 року, а сімейні відносини з ним взагалі припинилися у березні 2020 року. Тобто, ще одна дитина [PERSON] взагалі не має ніякого правового зв`язку з позивачем і його будинком. За таких обставин відповідачі втратили право користування належним позивачем будинком, інтерес до цього житла. Відповідачі мають зараз право користування іншим житлом, де вони зареєстровані, а отже забезпечені ним. У висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Ковельської міської ради, затвердженого рішенням від 27.01.2022 № 1/2, визнано за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] за місцем її фактичного проживання. Таким місцем фактичного проживання [PERSON] , а отже її дітей не від шлюбу з позивачем, є зараз [ADDRESS] . Збереження за відповідачами реєстрації у будинку позивача за таких обставин порушить його право власності на будинок, буде втручанням у це право власності без необхідних для цього підстав. Позов слід задовольнити. Згідно ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, з поміж іншого, витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Представництво інтересів позивача [PERSON] здійснював адвокат Півень Г.В. (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 18.06.2010 № 449 від 13.11.2006, видане Радою адвокатів Волинської області). Понесені позивачем [PERSON] витрати на правничу допомогу підтверджені договором про надання правничої допомоги від 10.03.2021, додатковою угодою № 1 до договору про наданої правничої допомоги від 16.09.2021, розрахунком наданої правничої допомоги від 18.05.2022, актом наданої правничої допомоги від 18.05.2022, квитанцією про сплату гонорару на загальну суму 9000 гривень. Суд вважає, що понесені позивачем [PERSON] витрати на правничу допомогу в сумі 9000 грн. підлягають до стягнення з позивача, заява про їх відшкодування і розрахунок були надані у строк, визначений ч.8 ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved