Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю шляхом виселення особи без надання іншого житлового приміщення. Позивачка обґрунтовує позовні вимоги тим, що [PERSON] з 01.03.2001 року є власницею житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування. Також, [PERSON] є співвласницею 1/2 частини земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування. Вказані об`єкти нерухомості були подаровані [PERSON] в 2001 році її батьком [PERSON] . У 2001 році батько звернувся до позивачки з проханням дозволити йому проживати в будинку разом з дружиною [PERSON] . Позивачка, як власник цього майна, надала право відповідачу користуватися будинком виключно на прохання батька. У той же час, позивач ніколи не проживала однією сім`єю з відповідачкою, ніколи не вела з нею спільного господарства та не була пов`язана спільним побутом. [INFO] батько позивача [PERSON] помер. З цього часу автоматично припинилися і обставина, яка була підставою набуття відповідачем права користування житловим будинком позивача. У 2018 році на момент смерті батька позивач постійно працювала та проживала за кордоном, здійснювала догляд за трьома малолітніми дітьми та перебувала у декретній відпустці у зв`язку з народженням молодшого сина, а тому не мала змоги приїхати в Україну. Крім того, з 12 березня 2020 року на території України були запровадженні карантинні заходи. Лише після послаблення карантинних заходів в березні 2021 року позивач змогла приїхати в Україну. Разом з тим, приїхавши до свого будинку за адресою: [ADDRESS] , позивач не змогла до нього потрапити, замки на дверях були змінені, на телефонні дзвінки за міським телефоном ніхто не відповідав, двері їй ніхто не відчинив. Потім, як стало відомо у будинку позивача проживає [PERSON] , а також її родичі син [PERSON] та невістка [PERSON] . Вказаними особами протиправно без дозволу власника будинку використовується нерухоме майно позивача. Водночас, з позивачем, як власницею будинку, проживання в ньому сторонніх осіб не узгоджувалося, умови їх проживання у домоволодінні не обговорювалися. 31.03.2021 позивач звернулася з письмовою вимогою до [PERSON] щодо звільнення до 30.04.2021 будинку. Також, відповідач було проінформовано, що з травня місяця 2021 року у будинку заплановано здійснення капітального ремонту через аварійний стан будинку. За відсутності будь-яких реакцій з боку відповідача на письмову вимогу, позивач повторно звернулася до [PERSON] з письмовою вимогою від 11.04.2021. Однак, відповідач на письмові вимоги не відреагувала та відповіді не надала. Позивач, як власник будинку, фізично позбавлена доступу до нього та можливості користуватися. У зв`язку з викладеним позивач просить суд визнати [PERSON] , такою, що втратила право на користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності [PERSON] ; усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власністю шляхом виселення [PERSON] з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 30.07.2021 відкрито провадження по справі. 20.09.2021 до суду надійшов відзив від [PERSON] відповідно до якого зазначено, що 23.12.1995 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. Після укладення шлюбу відповідачка стала проживати разом з чоловіком за адресою: [ADDRESS] . Потім 21.11.1998 [PERSON] зареєструвала своє місце проживання за вищезазначеною адресою. Таким чином, відповідач з 21.11.1998 отримала законне право користуватися вказаним домоволодінням. [PERSON] разом з чоловіком постійно сплачувала комунальні послуги, проведені поточні та капітальні ремонти за рахунок спільних сімейних коштів. [INFO] [PERSON] помер. Після смерті чоловіка відповідач продовжувала проживати за вказаною адресою, підтримала домоволодіння в належному технічному стані та самостійно сплачувала комунальні послуги. Відповідно до заповіту від 04.10.2016 [PERSON] все своє майно після смерті заповів відповідачці та донькам [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] заяву про прийняття спадщини не подали. Відповідачка прийняла спадщину за заповітом. 11 квітня 2021 року на адресу відповідача надійшов лист, в якому повідомлялось, що власником домоволодіння є [PERSON] . Однак до цього листа не було подано будь-яких документів, що підтверджують її право власності на будинок. Відповідачка є пенсіонеркою, ніде не працює, підприємницьку діяльність не здійснює, отримує пенсію в розмірі 4700грн на місяць. Будь-якого іншого доходу окрім пенсії не має. Також у відповідачки не має іншого нерухомого майна або будь-якого житла в якому вона може проживати. У зв`язку з викладеним відповідачка [PERSON] просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. 29.09.2021 до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача - адвоката Цирулевського Р.О. відповідно до якої зазначено, що позивачу до моменту ознайомлення з відзивом взагалі не було відомо про існування будь-якого заповіту. Ознайомившись з копією заповіту від 04.10.2016, у позивача виникли сумніви щодо його достовірності, так як у жовтні 2019 року батько вже був тяжко хворий, не міг навіть власноручно прочитати заповіт. Крім того, на момент складення такого заповіту [PERSON] не мав у власності нерухомого або рухомого майна. Водночас, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування був подарований позивачці 01 березня 2001 року та на момент смерті [PERSON] не належав йому на праві власності. Також, батько позивачки працював та отримував пенсію і за домовленістю з позивачкою самостійно оплачував електроенергію, газопостачання виходячи з показань лічильників за фактично спожиті ним та відповідачем. Позивач у будинку не проживала та відповідно комунальних послуг не споживала. Водночас, позивач сплачувала податок на землю. Після смерті батька в листопаді 2018 року у будинку без погодження з власницею проживали відповідач, дорослі члени її сім`ї, які відповідно споживали газ та електроенергію для своїх потреб. Відповідачка також зазначає про поточний та капітальний ремонт будинку. Однак капітальний ремонт будинку взагалі не здійснювався з моменту його побудови. Після того, як будинок був подарований [PERSON] , батько звернувся до позивачки з проханням дозволити йому надалі проживати в будинку разом з дружиною, виключно на прохання батька позивачка надала можливість тимчасово проживати та користуватися належним їй будинком. Також, як видно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідач та її син усвідомлювали необґрунтованість та протиправність своїх претензій на будинок, що належить позивачці на підставі договору дарування, а тому проявили обачність та 12.10.2006 [PERSON] придбав на своє ім`я інше житло приміщення - садовий будинок загальною площею 85,5кв.м. в с. Мала Снітинка Фастівського району Київської області та земельну ділянку. Позивачка не є членом сім`ї відповідачки, ніколи не проживали однією сім`єю з відповідачкою, ніколи не вела з відповідачем спільного господарства та не була пов`язана спільним побутом. А тому представник позивача - адвокат Цирулевський Р.О. просить суд задовольнити позовні вимоги. 11.11.2021 представник відповідача подав клопотання про зупинення провадження по справі, обґрунтовуючи клопотання тим, що Деснянським районним судом міста Києва розглядається цивільна справа № 754/16624/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Вважає, що від розгляду справи №754/16624/21 залежить правильне вирішення справи №754/11742/20. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 11.11.2021 в задоволенні клопотання адвоката Глазкова Є.С. про зупинення провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю шляхом виселення особи без надання іншого житлового приміщення було відмовлено. Позивачка [PERSON] , з якою встановлювався зв`язок через систему відеоконференц- зв`язок, оскільки остання проживає за межами держави Україна та представники позивача - адвокати Шейко О.О. та Цирулевського Р.О. в судових засіданнях підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та представник відповідача - адвокат Глазков Є.С. в судових засіданнях заперечували проти позовних вимог та просили відмовити в повному обсязі, посилаючись на докази та обставини які викладені у відзиві. 12.07.2022 в судовому засіданні були допитані свідки: [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] зазначив, що з 2012 року був другом покійного [PERSON] , зустрічалися один раз в три місяці. [PERSON] просив написати листа донці, щоб та приїхала до батька. Був присутній при розмові [PERSON] з донькою [PERSON] , коли покійний зазначав, що спадок вона не отримає. Від [PERSON] дізнався, що донька не допомагала батьку, коштів не надавала. Свідок [PERSON] є рідною сестрою покійного [PERSON] , з 1994 року знайома з відповідачкою. У 2001 році [PERSON] оформив договір дарування будинку на молодшу доньку, відповідачка знала про договір. [PERSON] спілкувався з молодшою донькою. Похованням [PERSON] займалась старша донька, однак молодша допомогла коштами. 11.08.2022 в судовому засіданні були допитані свідки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Свідок [PERSON] , з 2013 року є знайомим [PERSON] та покійного [PERSON] . Коли [PERSON] перебував у лікарні за ним доглядала лише його дружина, [PERSON] . Крім того особисто казав, що дуже жалкує, що подарував будинок молодшій донці, так як донька зовсім не спілкується з ним та не допомагає. Також жалкував, що його дружина може залишити без будинку. Намагався зв`язатися з нотаріусами щоб вирішити проблему, але не вдалось, тому і написав заповіт. Свідок [PERSON] , з 1993 року є сусідкою [PERSON] . З 2010 року знали, що [PERSON] є власницею будинку, оскільки [PERSON] розповідав, що [PERSON] є його спадкоємицею. Відповідачка завжди знала, що будинок належить позивачці. Свідок [PERSON] є сусідом, 20 років дружив з [PERSON] та покійним. Повідомив, що зі слів покійного [PERSON] було зрозуміло, що він дуже шкодував, що подарував будинок молодшій донці. Також, вважає, що відповідачка заслуговує проживати в будинку. Вона постійно проживала, підтримувала в належному вигляді будинок, тільки Вона і піклувалась за покійним чоловіком, вони проживали душа в душу. [PERSON] бачив лише маленькою, вона взагалі до батька не приїжджала, на похованні не була. Свідок [PERSON] є родичкою, 15 років назад дізналася, що будинок подарований [PERSON] . Відповідачка постійно проживала в будинку, а [PERSON] ніколи не бачила. Позивачка не приїздила та батька не навідувала. Вважає, що [PERSON] заслуговує проживати і далі в будинку, оскільки не знає куди вона може переїхати. Свідок [PERSON] , є сусідкою, з 1993 року спілкується з [PERSON] та покійним. Відомо з 2002 року, що [PERSON] подарував будинок донці, про що зазначала особисто відповідачка та сам [PERSON] . Будинок знаходиться в дуже поганому стані. З 1998 року відповідачка проживала постійно в будинку, позивачка не приїжджала та не проживала в будинку. У 2016 році відповідачка цікавилася купити будинок, оскільки зазначала, що має бажання проживати в Києві разом з сином, так як все залишається донці чоловіка. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, взявши до уваги свідчення свідків, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] , [INFO] , є рідною донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м.Києві, актовий запис № 1864. [PERSON] з 23 грудня 1995 року є дружиною [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації актів громадянського стану Ватутінського району м. Києва, зроблений запис за № 2067. З 1995 року [PERSON] та [PERSON] проживали разом за адресою: [ADDRESS] , приватний будинок, що не заперечувалось сторонами та свідками. 21 листопада 1998 року [PERSON] зареєструвалася в приватному будинку [ADDRESS] . Відповідно до договору дарування від 01.03.2001 дарувальник [PERSON] подарував, а обдарована [PERSON] прийняла у дар 1/2 частину житлового будинку з господарським та побутовими спорудами, що знаходиться у [ADDRESS] та розташовано на земельній ділянці площею 1000кв.м., договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пишньовим Д.А., зареєстровано в реєстрі за № 619. Також, [PERSON] є співвласницею 1/2 частини земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 01.03.2001. Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, житловий будинок (літ. А), об`єкт житлової нерухомості, загальною площею (кв.м.): 65.6, житловою площею (кв.м.): 25.9, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] . Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , приватний будинок, зареєстровані наступні особи, а саме: [PERSON] та [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , видане повторно Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №1520. Згідно заповіту від 04.10.2016, складеним за час життя [PERSON] , на майно яке належить йому на праві власності, заповів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , заповіт посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального Алейнік Л.О., зареєстрований в реєстрі за №547. Позивач [PERSON] обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що в березні 2021 року повернулася до України, оскільки має намір зробити капітальній ремонт та проживати в своєму приватному будинку [ADDRESS] , який позивачці подарував батько, однак не змогла до нього потрапити та не має змоги проживати в будинку, оскільки в ньому проживає відповідачка з сім`єю. 31.03.2021 [PERSON] направила [PERSON] лист-вимогу про звільнення незаконно зайнятого будинку, відповідно до якого зазначила, незаконне володіння вами будинку та незаконне перебування в ньому перешкоджає [PERSON] вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном у зв`язку з цим вимагає до 30.04.2021 звільнити належне [PERSON] на праві власності, будинок за адресою: [ADDRESS] , у тому числі від усіх проживаючих там сторонніх осіб, речей, меблів, мотлоху, сміття та передати ключі від будинку та господарських споруд представнику [PERSON] у термін до 30.04.2021. 11.04.2021 [PERSON] повторно направила [PERSON] лист-вимогу про звільнення незаконно зайнятого будинку, у термін до 30.04.2021. [PERSON] отримала вищезазначені листи - вимоги, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини другою, четвертою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Стаття 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Крім того, у ст. 3 Сімейного кодексу України зазначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Права членів сім`ї власника будинку (квартири) на об`єкти власності є похідними від прав самого власника. Слід зазначити, що відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1985 року №2 "Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України", вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, що вселилися до власника, суд має з`ясувати, чи дотриманий порядок при їх вселенні, зокрема чи була письмова згода всіх членів сім`ї власника, чи вели вони із власником спільне господарство, чи не обумовлювався між цими особами, власником і членами його сім`ї, що проживають разом із ним, певний порядок користування житловим приміщенням. За змістом зазначених норм матеріального права користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником у будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Ця норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК Української РСР). Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20. Положеннями ст. 109 Житлового кодексу Української PCP передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Частиною 3 ст. 116 Житлового кодексу Української PCP передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Судом установлено, що [PERSON] з 1995 року проживає, з 1998 року зареєстрована в будинку [ADDRESS] , як законна жінка [PERSON] , під час реєстрації був дотриманий порядок, передбачений діючим законодавством, [PERSON] була повідомлена та не заперечувала проти проживання дружини батька, як до укладання договору дарування, під час його укладання так і після. [PERSON] на даний час продовжує проживати у спірному будинку, сплачує комунальні послуги, за час проживання були проведені поточні ремонти, що підтверджується матеріалами справи та показами свідків. Суд критично ставиться до посилання представників позивачки, що будинок знаходиться в аварійному стані, оскільки навіть свідки зі сторони позивача не змогли надати точну відповідь, так як в нутрі будинок не оглядали та не були в кімнатах. Крім того суд зауважує, що стороною позивача не надані належні та допустимі докази щодо підтвердження, що будинок знаходиться в аварійному стані та підлягає до знесення, як це передбачено Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а фото які містяться в матеріалах справи не відображають таких пошкоджень щоб встановити аварійний стан. Також, судом установлено, що будинок [ADDRESS] , приватний будинок є єдине житло, де може проживати відповідачка [PERSON] , оскільки не має іншого житла. Позивач [PERSON] обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначає, що [PERSON] має інше житло, а тому повинна звільнити житло, яке належить на праві власності позивачу, посилаючись на інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкті, відповідно до якого син відповідачки [PERSON] володіє нерухомістю, а саме: земельною ділянкою та садовим будинком загальною площею 85,5кв.м. в с. Мала Снітинка, Фастівського району, Київської області. Однак, в матеріалах справи відсутні докази, що садовий будинок загальною площею 85,5кв.м. в с. Мала Снітинка, Фастівського району, Київської області придатний для проживання, має всі необхідні умови для проживання, та в якому можна проживати не тільки в теплу пору року. При цьому, суд бере до уваги, що [PERSON] не може винаймати житло, оскільки не працює та є пенсіонеркою, місячний доходів відповідачки складає 4775,42грн - 5287,98грн, що підтверджується довідкою про дохід № [NUMBER] видана пенсіонерці, що перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві (Деснянський район) в м. Києві. Також, суд критично ставиться до тверджень позивача про повернення позивачки та її сім`ї до України, на постійне місце проживання, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивачка у даний момент дійсно проживає або перебуває в Україні та має намір проживати в будинку [ADDRESS] , враховую ситуацію, яка на сьогодні склалася в країні, а саме введення воєнного стану у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. Відповідно до положення статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що [PERSON] з 1995 року по теперішній час постійно проживає в будинку [ADDRESS] , з 1998 року зареєстрована в даному будинку, піклується про майно та несе відповідні витрати щодо його утримання, не має іншого належного житла для проживання, будинок є єдиним житлом для проживання, отже позовні вимоги щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення особи без надання іншого житлового приміщення не знайшли своє підтвердження, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах житлового та цивільного законодавства України, а тому не підлягають до задоволення. Сам факт переходу права власності на будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Судом установлено та не заперечувалося сторонами по справі, що [PERSON] у 2018 році та на момент смерті батька, працювала та проживала за кордоном, лише тільки в березні 2021 року приїжджала до України. Однак в березні 2021 року позивач не змогла потрапити до будинку, оскільки [PERSON] чинила перешкоди, що підтверджується актом не допуску до об`єкту будівництва Товариства з обмеженою відповідальністю «Елкоммонтаж» від 03.05.2021, прибувши 03 травня 2021 року о 09:15год, актом не допуску до об`єкту будівництва Товариства з обмеженою відповідальністю «Елкоммонтаж» від 03.05.2021, прибувши 13 травня 2021 року о 08:30год, для здійснення будівельних ( демонтажних) робіт у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] директор та працівники ТОВ «Елкоммонтаж» не змогли потрапити на прибудинкову територію, ворота були зачинені на замок, хвіртку ніхто не відчинив, доступу до будинку не надав. 21.07.2021 [PERSON] звернулася до Деснянського УП ГУНП у м.Києві із заявою (повідомленням) про кримінальне правопорушення відповідно до якої просила відкрити кримінальне провадження по факту вчинення групою осіб злочинів, передбачених ст. 162 та ст.356 КК України, та внести відповідні відомості до ЄРДР; надати витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати досудове слідство; визнати [PERSON] потерпілою по даній справі. Отже, [PERSON] порушує право власності позивача, позбавляє можливості користуватися своїм майном, тобто позивачка обмежена у доступі до свого майна, що порушує її права, як власника. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володіння майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги норми цивільного законодавства України, обмеження позивача у здійсненні права користування своїм майном, суд зобов`язує [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] в користуванні майном, а саме житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Таким чином, аналізуючи викладене вище, суд вважає правильним та справедливим задовольнити позовні вимоги частково. На підставі ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати в розмір 908,00рн.

Outcome: partial