Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-16 00:00:00

У січні 2021 року [PERSON] (далі по тесту - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - [PERSON] , відповідач), треті особи: Дарницький районний відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що з 27 жовтня 2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу вони мають дитину, [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 жовтня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Оскільки сторони не дійшли згоди стосовно користування та розпорядження набутим під час шлюбу спільним майном, позивач, звернувся з вимогою про визнання спільною сумісною власністю подружжя квартиру [ADDRESS] , автомобіля марки Hyundai Getz 2010 року випуску та боргових зобов`язань на загальну суму 27 500 доларів США та 3 400 гривень 37 копійок. В порядку поділу спільного сумісного майна просив визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки Hyundai Getz 2010 року випуску, право власності на 27/100 частини квартири [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості Ѕ частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки Hyundai Getz в розмірі 70 720 гривень. В порядку поділу спільного сумісного майна визнати за [PERSON] право власності на 73/100 частини квартири [ADDRESS] . Боргові зобов`язання подружжя в розмірі 27 500 доларів США та 3 400 гривень37 копійок визнати за позивачем. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19 січня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання. Відповідачка позовні вимоги визнала частково, а саме в частині визнання спільного сумісного майна подружжя - квартири [ADDRESS] та автомобіля марки Hyundai Getz 2010 року випуску. Щодо інших позовних вимог заперечувала, вважала їх безпідставними та необґрунтованими. Пояснила, що після початку бойових дій на території Донецької області сторони разом з донькою переїхали до м. Києва. В 2016 році прийняли рішення про інвестування коштів об`єкт незавершеного будівництва шляхом участі у Фонді Фінансування будівництва згідно договору від 23.08.2016 року № 73199 про уступку майнових прав, укладеним між ПАТ АКБ Аркада» та позивачем. Об`єктом інвестування була спірна квартира, вартість становила 838 588 гривень 14 копійок. Для сплати внеску, що у доларовому еквіваленті становив близько 33 000 доларів США було продано автомобіль марки «Kia Sportage», д.н.з. [NUMBER] за 18 000 доларів США, але цих грошей було не достатньо, тому вона звернулася до своїх батьків про надання безповоротної грошової допомоги на придбання житла. 08 серпня 2016 року мати, [PERSON] привезла кошти в розмірі 15 000 доларів та передала їх сім`ї. Таким чином грошові кошти на придбання квартири були отримані як спільна сумісна власність подружжя від продажу автомобіля та грошової допомоги від батьків відповідачки. Водночас, повідомила, що грошові зобов`язання, що виникли на думку позивача в інтересах сім`ї на загальну суму 27 000 доларів США та 3 400 гривень 37 копійок є такими, що не відповідають дійсності, а тим більше не укладені в інтересах сім`ї, оскільки про наявність такої заборгованості дізналася лише під час розгляду справи про поділ майна подружжя. Згоди на підписання договору позики не надавала, грошові кошти не отримувала. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, з підстав, викладених у позові та просив суд їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечувала та просила відмовити. Суд, вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, що містяться в матеріалах справи, доходить до наступного. З 27 жовтня 2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу вони мають дитину, [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 жовтня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. У період шлюбу сторони набули у власність квартиру [ADDRESS] та автомобіль марки Hyundai Getz, ідентифікаційний номер [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , 2010 року випуску. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження у статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), відповідно до положень якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Випадки, коли набуте за час шлюбу майно є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, встановлені статтею 57 цього Кодексу. Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 зазначеної норми особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, виходячи з того, що в Україні діє загальний режим спільності майна подружжя, згідно з яким майно, набуте в шлюбі, вважається таким, що належить подружжю, то у зв`язку з цим речі, набуті за час шлюбу, автоматично підпадають під режим спільного майна подружжя. За принципом змагальності цивільного судочинства кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (частина 3 статті 12, частина 1 статті 81 ЦПК України), проте жодних заперечень проти позову та доказів на спростування спільності майна відповідачем не надано. Отже з огляду на те, що заявлені до поділу квартира [ADDRESS] та автомобіль марки Hyundai Getz, ідентифікаційний номер [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , 2010 року випускубули набуті в період зареєстрованого шлюбу сторін, наявні підстави вважати їх об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Оскільки сторони не домовилися про поділ майна за взаємною згодою, що передбачено частиною 2 цієї статті, даний спір повинен вирішуватися судом. Позивач просив визнати за [PERSON] право власності на 27/100 частини квартири [ADDRESS] , а за [PERSON] право власності на 73/100 частини квартири [ADDRESS] . Боргові зобов`язання подружжя в розмірі 27 500 доларів США та 3 400 гривень 37 копійок визнати за позивачем. Щодо позовних вимог в частині визнання боргових зобов`язань в розмірі 27 500 доларів США та 3 400 гривень 37 копійок спільним боргом подружжя слід зазначити наступне. Судом встановлено, що 10 вересня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики у формі розписки, відповідно до якої [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти в сумі 25 000 доларів США на придбання за Договором уступки права вимоги двокімнатної квартири в новобудові в житловому будинку [ADDRESS] . Орієнтована загальна площа квартири - 60 кв.м. Термін повернення до 10 серпня 2019 року. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 лютого 2020 року по цивільній справі № 753/20777/19 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 25 000 доларів США. 22 червня 2022 року державним виконавцем Дарницького відділу державної виконавчої служби Шпака О.І. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом №753/20777/19, виданого 03.04.2020 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики у розмірі 25 000 доларів США на підставі пункту дев`ять частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», за заявою стягувача від 10 червня 2022 року у зв`язку зі сплатою боргу. Виконавчий збір та витрати в розмірі 3 400 гривень 37 копійок стягнуті в повному обсязі. Відповідно до статті 1046 ЦК України - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 154/3443/18. Згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору позики та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів. Верховний Суд у своїй Постанові від 11 листопада 2015 року, справа № 6-1967цс15 зазначив, що відповідно до статей 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Одночасно з цим, позивачем було долучено до матеріалів справи копію довідки № 52025 від 27 грудня 2017 року про інвестування у повному обсязі на 100% згідно Договору № 73199 від 15 січня 2016 року про участь у ФФБ до Фонду фінансування будівництва виду А «Патріотика» за програмою ТОВ «Будреволюція», однак ця довідка виступає лише в якості доказів своєчасної оплати майнових прав до умов договору та не містять жодної інформації, що це є тими коштами, які отримані саме від [PERSON] . Суд звертає увагу на те, що частини четвертої статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Разом з тим, у частини третьої, четвертої статті 65 СК України встановлено наступне для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.11.2018 у справі № 205/9626/16-ц (провадження № 61-37796св18) до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Згідно із статей 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При цьому матеріалами справи достеменно не доведено, щонайменше те, що саме кошти, які були предметом позики від 10 серпня 2016 року були отриманні позивачем на придбання спірного майна за Договором уступки права вимоги двокімнатної квартири в новобудові в житловому будинку [ADDRESS] , більш того, саме по собі зазначення мети використання коштів у розписці без доведення відповідного їх витрачання не свідчить про укладення договору позики в інтересах сім`ї та використання коштів виключно в інтересах сім`ї. Враховуючи вищезазначене, а також письмові пояснення [PERSON] та заперечення [PERSON] щодо обізнаності та використання запозичених [PERSON] грошових коштів на придбання спірної квартири в інтересах сім`ї, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову [PERSON] в частині визнання боргових зобов`язань в сумі 27 000 доларів США 3 400 гривень спільною сумісною власністю подружжя, в зв`язку з чим позивачем також не доведено обов`язку за договором позики у відповідачки [PERSON] . Відповідно до частини 3 статті 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно з частини 1 статті 70 цього Кодексу встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Посилання позивача, як на підставу збільшення його частки у спірній квартирі на зарахування йому боргових зобов`язань в розмірі 27000 доларів США та 3 400 гривень суд не приймає в якості належного доказу для збільшення частки позивача при розподілі спірної квартири. Таким чином, враховуючи, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, то така є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд приходить висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем та відповідачем право власності по на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування. У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Аналогічні висновки висловлені, зокрема у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18) та від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18). Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, зробленим у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) "[…] суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду". Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Примусове припинення права власності можливе лише згідно зі статтею 365 ЦК України. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.02.2019 р. у справі № 464/7011/16-ц. Аналізуючи наведені норми закону, суд дійшов висновку, що придбаний сторонами під час шлюбу автомобіль марки автомобіль марки Hyundai Getz, ідентифікаційний номер [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , 2010 року, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу шляхом визнання за відповідачем, як фактичним користувачем, права власності на зазначений автомобіль та стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості частини 1/2 частини цього автомобіля, що становить суму в розмірі 70 720 гривень (141 440 грн. (вартість автомобіля визначається виходячи із Висновку про вартість автомобіля, проведеного суб`єктом оціночної діяльності «ТОВ «Оціночна фірма «Форватор» не спростованого відповідачем). Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial