Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-07 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідачів, який в подальшому уточнила заявою від 23.05.2022 року про збільшення позовних вимог, просить визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Н.М. щодо передачі на реалізацію через електронні торги «СЕТАМ» автомобіля марки «MITSUBISHI PAJERO WAGON», 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , чорного кольору та автомобіля марки «HYNDAI TUCSON», 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , чорного кольору; визнати протиправною та скасувати постанову та акт приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Н.М. від 28.08.2019 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, згідно яких передано стягувачу [PERSON] в рахунок погашення заборгованості [PERSON] транспортний засіб - автомобіль марки «HYNDAI TUCSON», 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , чорного кольору; визнати протиправною та скасувати постанову та акт приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Н.М. від 07.09.2020 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, згідно яких передано стягувачу [PERSON] в рахунок погашення заборгованості [PERSON] транспортний засіб - автомобіль марки «MITSUBISHI PAJERO WAGON», 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , чорного кольору; усунути перешкоди у користуванні позивачем належним її майном, шляхом зобов`язання приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Н.М. не вчиняти будь яких дій, що перешкоджають [PERSON] у здійсненні її права власності (володіння, користування, розпорядження) відносно Ѕ частки автомобілів марки «MITSUBISHI PAJERO WAGON», 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , чорного кольору та автомобіля марки «HYNDAI TUCSON», 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , чорного кольору. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 06.10.1991 року між нею та третьою особою укладено шлюб, під час якого придбано автомобіль марки «MITSUBISHI PAJERO WAGON», 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] та автомобіль марки «HYNDAI TUCSON», 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , які були зареєстровані за третьою особою. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 05.12.2018 року, проведено поділ майна подружжя та визнано за кожним з подружжя право власності на Ѕ частку кожного автомобіля. Фактично на даний час вона користується транспортними засобами і в подальшому дізналася, що на підставі постанов приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Н.М. від 28.08.2019 року і від 07.09.2020 року вони передані стягувачу [PERSON] в якості погашення заборгованості третьої особи [PERSON] , про що також складені відповідні акти про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу. Оскільки вказане майно є спільною сумісною власністю, а вона не є боржником за виконавчим документом, приватний виконавець такими діями порушила її право власності і тому постанови про передачу майна стягувачу та відповідні акти просить визнати протиправними і скасувати в судовому порядку. Крім того, з метою ефективного захисту порушеного права також просить визнати протиправними дії приватного виконавця щодо передачі на реалізацію майна, а також усунути перешкоди у користуванні майном, шляхом зобов`язання приватного виконавця не вчиняти будь-яких дій, що перешкоджають їй у здійсненні права власності відносно Ѕ частки автомобілів. Відповідач приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Баірова Н.М. не погодилась та подала відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. Вказує, що позивач не є стороною виконавчого провадження, а після надходження до виконання виконавчого листа приватний виконавець починає діяти як публічна особа органу державної влади. Відтак, оскарження її рішень має відбуватись за правилами адміністративного судочинства. Просить закрити провадження у справі. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування не надходило. Позовна заява поступила до суду 23.11.2021 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 20.12.2021 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. За відповідним клопотанням представника позивача від 13.05.2022 року, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 16.05.2022 року вжито заходи забезпечення позову та заборонено приватному виконавцю виконавчого округу Львівської області Баіровій Н.М. вчиняти будь-які дії (оголошувати розшук, вилучати, передавати іншим особам, перешкоджати користуванню власникам) в межах виконавчого провадження № 58999119 щодо автомобіля марки «MITSUBISHI PAJERO WAGON», 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , чорного кольору та автомобіля марки «HYNDAI TUCSON», 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , чорного кольору. Одночасно заборонено органам поліції вилучати на підставі постанов приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Н.М. автомобіль марки «MITSUBISHI PAJERO WAGON», 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , чорного кольору та автомобіль марки «HYNDAI TUCSON», 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , чорного кольору. Також, представник відповідача [PERSON] подав до суду клопотання про закриття провадження у справі, вважаючи, що спір не може розглядатись в порядку цивільного судочинства. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 21.06.2022 року, у задоволенні такого клопотання відмовлено. Крім того, під час підготовчого провадження представник позивача подав до суду заяву про збільшення позовних та викладення їх в кінцевій редакції. Ухвалою суду від 26.05.2022 року, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання, суд прийняв цю заяву. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. За відповідним клопотанням позивача суд виключив з числа третіх осіб [PERSON] та залучив [PERSON] , оскільки в первинній редакції позовної заяву була допущена технічна помилка. Крім того, суд також поновив відповідачу приватному нотаріусу виконавчого округу Львівської області Баіровій Н.М. строк для подання відзиву, про що без виходу до нарадчої кімнати постановив відповідну ухвалу від 28.04.2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання. Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 21.06.2022 року. Справа призначена до судового розгляду по суті. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому, що в силу вимог ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Представник позивача, який одночасно представляє інтереси третьої особи - адвокат Колошкін І.А. в судовому засіданні під час виступу з вступним словом позовні вимоги підтримав. Дав пояснення, аналогічні мотивам позову та просить такий задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Рейхель Р.П. під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позову заперечив. Не оспорює факт належності автомобілів подружжю на праві спільної сумісної власності, проте вказує, що заборгованість чоловіка позивача також виникла за час шлюбу. Вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту і остання вправі звернутись до суду з позовом про стягнення грошової компенсації. В свою чергу, відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем, а оспорювані постанови і акти стали підставою для набуття права власності. Просить у задоволенні позову відмовити. Відповідач приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Баірова Н.М. в судовому засіданні на стадії судових дебатів висловилась про необґрунтованість позовних вимог, просить відмовити у задоволенні позову. Враховуючи обсяг зібраних доказів, яких достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, суд вважає за можливе завершити розгляд справи у відсутності осіб, які не з`явились. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на таке. Судом встановлено, що 06.10.1991 року між позивачем та третьою особою зареєстровано шлюб. За час шлюбу ними набуто у власність автомобіль марки «MITSUBISHI PAJERO WAGON», 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] та автомобіль марки «HYNDAI TUCSON», 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , які були зареєстровані за третьою особою. Вказані обставини ніким не оспорюються і в силу вимог частини першої статті 82 ЦПК України вони не підлягають доказуванню. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 05.12.2018 року (а.с.9-11), яке набрало законної сили, проведено поділ зазначеного майна подружжя і, серед іншого, визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частки кожного з автомобілів. Також учасники справи не оспорюють, що на підставі виконавчого листа № 450/2339/18, виданого Пустомитівським районним судом Львівської області з третьої особи [PERSON] на користь [PERSON] стягується заборгованість в загальному розмірі 706599,0 доларів США. Вказаний виконавчий лист перебуває на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Н.М. В процесі примусового стягнення заборгованості вказані вище автомобілі передавались на примусову реалізацію. У зв`язку з відсутністю цінової пропозиції торги не відбулись, внаслідок чого стягувачу [PERSON] запропоновано вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна. Відповідач [PERSON] , яка є стягувачем у виконавчому провадженні підтвердила своє бажання залишити за собою нереалізоване майно і постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Н.М. від 28.08.2019 року (а.с.13), транспортний засіб марки «HYNDAI TUCSON», 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] передано стягувачу. Крім того, за аналогічних обставин постановою від 07.09.2020 (а.с.15), відповідачу [PERSON] передано транспортний засіб марки «MITSUBISHI PAJERO WAGON», 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Баіровою Н.М. складено відповідні акти, які також є предметом оскарження (а.с.14, 16). Незважаючи на складені постанови і акти, автомобілі перебувають у фактичному користуванні позивача, чого сторони не оспорюють. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області від 22.11.2021 року (а.с.122-123), такі автомобілі оголошено в розшук. Вважаючи, що приватний виконавець своїми діями позбавила позивача права власності, остання звернулася до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Таким чином, з огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити питання про правомірність передачі на реалізацію майна боржника, яким він володіє спільно з позивачем та, як наслідок, правомірність передачі цього майна стягувачу в рахунок погашення боргу. Суд також вирішить питання про правильність обраного позивачем способу захисту. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України. Таким способом може бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (частина друга статті 16 ЦК України). Крім того, згідно частини першої статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх добровільно, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно зі статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, серед іншого, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. За змістом статей 48, 56, 57, 61 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Приписи частин шостої та сьомої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» допускають можливість залишення нереалізованого майна стягувачу у випадку, якщо таке майно не було реалізоване за результатами трьох аукціонів (в редакції, чинній на час вчинення виконавчих дій). У разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. У разі якщо стягувач протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця письмово не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, арешт з майна знімається, і воно повертається боржникові. За відсутності у боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, виконавчий документ повертається стягувачу без виконання. За змістом частини дев`ятої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно. Особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства (стаття 650 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною першою статті 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. З аналізу частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на електронних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Сторонами в договорі купівлі-продажу є продавець і покупець. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (частина перша статті 658 ЦК України). Набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, є державна виконавча служба та організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є переможець електронних торгів. Отже, відчуження майна з електронних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, тому така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 цього Кодексу). Подібний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 910/856/17. Водночас, Верховний Суд України у постанові від 16.11.2016 року у справі № 6-1655цс16 зазначив, що постанова, прийнята державним виконавцем у результаті передачі стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна в рахунок погашення боргу, та складений державним виконавцем акт про передачу майна стягувачу не можуть визнаватися недійсними на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України, а згідно зі статтею 393 ЦК України серед способів захисту права власності закріплено визнання незаконним та скасування правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і частина третя статті 368 ЦК України. При цьому, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17. Таким чином, оскільки спірні автомобілі придбані в період шлюбу такі вважаються спільною сумісною власності допоки відповідна презумпція не буде спростована. З огляду на зміст рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 05.12.2018 року про поділ майна подружжя, цієї презумпції не спростовано. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відсутність письмової згоди одного із подружжя на розпорядження цінним майном, тобто укладення договорів щодо цього майна, є підставою визнання їх недійсними. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17, яка відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07.10.2015 у справі № 6-1622цс15, від 27.01.2016 у справі № 6-1912цс15 та від 30.03.2016 у справі № 6-533цс16, посилаючись на те, що такі висновки суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. Відповідно до частини шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення звертається саме на майно боржника. Звернення стягнення проводиться в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі, якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця. Відтак, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 462/518/18 (постанова від 01.04.2020), виконавець перед вирішенням питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника повинен з`ясувати питання, чи не володіє він даним нерухомим майном спільно з іншими особами, після чого вирішувати питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами. При цьому, як також зазначив Верховний Суд у цій справі, факт реєстрації спірного майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Однак, у справі яка розглядається, приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Баірова Н.М. лише пересвідчилась в тому, що автомобілі зареєстровані на боржника і не з`ясувала його сімейний стан та не встановила, чи придбані ці автомобілі в період шлюбу, хоча в силу вимог статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» вона зобов`язана була, серед іншого, вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Тому, суд відкидає доводи відповідача щодо відсутності у приватного виконавця обов`язку перевіряти наявність судових рішень про поділ майна подружжя, оскільки незалежно від рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 05.12.2018 року про поділ майна подружжя, приватний виконавець в процесі виконання рішення суду зобов`язаний був з`ясувати сімейний стан боржника, враховуючи при цьому презумпцію спільності права власності подружжя на майно, і передача цього майна на реалізацію можлива лише після встановлення часток або ж якщо буде встановлено, що вказана презумпція спростована у встановленому законом порядку. Як наслідок, оспорювані постанови і акт підлягають визнанню незаконними та скасуванню в силу вимог статті 393 ЦК України як такі, що порушують право власності позивача як співвласника цього майна на вільне володіння, користування і розпорядження ним. Вказане відповідає правовому висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленому під час розгляду справи № 753/9500/18 (постанова від 01.12.2021), де також визнавались незаконними та скасовувались постанова і акт державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, оскільки таке майно було спільною сумісною власністю подружжя. Тому, суд також відкидає доводи представника відповідача [PERSON] про те, що в цій частині позивачем обрано невірний спосіб захисту. Що ж стосується інших позовних вимог, в їх задоволенні належить відмовити. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18 та багатьох інших. У справі яка розглядається суд, визнаючи незаконними та скасовуючи постанови і акти про передачу майна стягувачу тим самим відновив порушене право позивача і визнання протиправними дій приватного виконавця, які полягають у передачі майна на реалізацію взагалі не матиме будь-якого значення для ефективного відновлення порушеного права, при тому, що самі автомобілі перебувають у володінні позивача, а після скасування зазначених постанов і актів можливості позивача володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном відновлюються в повному обсязі. Те саме стосується позовної вимоги про усунення перешкод в користуванні майном, оскільки правові акти, якими порушувалось право власності позивача, визнаються незаконними і скасовуються. Зрештою, об`єктом захисту виступає порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019, справа № 922/3537/17. Однак, вимога про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов`язання приватного виконавця утриматись від вчинення певних дій не направлена на усунення порушеного, невизнаного чи оспорювана права позивача, а отже, такий спосіб захисту не відповідає характеру порушеного права. Тому, в цій частині позовних вимог належить відмовити. Частино першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд у вказаній справі задовольнив дві вимоги немайнового характеру. Відтак, пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 1816,0 гривень, сплата якого підтверджується відповідними квитанціями (а.с.1, 2). Оскільки порушення прав позивача допущені приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Баіровою Н.М., а задоволені позовні вимоги по суті були направлені лише до цього відповідача, вказаний судовий збір належить стягнути лише з неї. Одночасно, з цього відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в розмірі 496,20 гривень, який сплачувався за подання заяви про забезпечення позову (а.с.125) і яка задоволена ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 16.05.2022 року. Позивач у своїй першій заяві по суті справи не вказувала, що очікує понести інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи. В подальшому позивач не заявляла про понесені нею інші судові витрати. Відповідно, немає підстав для їх стягнення. Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати пропорційно розміру відхилених позовних вимог відповідачі не подавали. Крім того, відповідачі не наводили попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вони понесли або очікують понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно, суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат. Аналогічною є позиція суду відносно третьої особи, який також не подавав суду докази про судові витрати, які він поніс у зв`язку з розглядом справи та не повідомляв про їх розмір.

Outcome: partial