Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-28 00:00:00

До Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області звернувся [PERSON] з позовом до Піщанської сільської ради, Виконавчого комітету Піщанської сільської ради, фізичної особи-підприємця [PERSON] , в якому просить: - визнати незаконним і скасувати рішення Виконавчого комітету Піщанської сільської ради № 3 від 20.07.2007 про оформлення права власності на нежиле приміщення по [ADDRESS] за [PERSON] ; - визнати незаконним і скасувати видане Виконавчим комітетом Піщанської сільської ради свідоцтво про право власності на нежиле приміщення по [ADDRESS] від 14.08.2007 серія ЯЯЯ № 579770; - визнати за [PERSON] право власності на нежиле приміщення магазину, загальною площею 140,1 кв.м. по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна з реєстру прав власності на нерухоме майно 19909044. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що з метою здійснення підприємницької діяльності збудував на належній позивачу на праві приватної власності земельній ділянці магазин, загальною площею 140,1 кв. м, по [ADDRESS] . Вказане нежитлове приміщення остаточно було добудовано та введено в експлуатацію у 2017 році. Однак на безоплатній основі з 2005 року у даному приміщенні також здійснює свою підприємницьку діяльність [PERSON] . У зв`язку з прийняттям рішення про припинення підприємницької діяльності, позивач у 2017 році запропонував [PERSON] придбати вказане нежитлове приміщення. На що останній відповів, що на підставі свідоцтва про право власності виданого Виконавчим комітетом Піщанської сільської ради також є власником даного нежитлового приміщення. Як зазначає позивач у позові оскаржувані свідоцтво про право власності та рішення Виконавчого комітету Піщанської сільської ради, на підставі якого воно видане є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки прийняті протиправно, з порушенням вимог чинного законодавства на підставі заяви про надання дозволу на видачу свідоцтва про 1/2 частку у праві власності на спірне нежитлове приміщення, яка не підписувалась позивачем. Крім того, незаконно оформивши право власності [PERSON] позбавив позивача, як власника земельної ділянки, на якій воно знаходиться права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися нею, хоча земельна ділянка належить позивачу на правів власності, а тому такий стан справ порушує його законні права та охоронювані законом інтереси. Ухвалою суду від 18.05.2018 відкрито провадження у справі за даним позовом за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче провадження з розгляду справи. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, 11.06.2018 [PERSON] надав до суду відзив, в якому вказує про безпідставність позовних вимог. Як зазначено у відзиві, [PERSON] та позивач разом здійснювали будівництво спірного нежитлового приміщення, при цьому участь [PERSON] у будівництві є значно більшою, оскільки будівельні матеріали шукав та доставляв відповідач власним автотранспортом, на придбання матеріалів частково давав кошти і позивач. [PERSON] за згодою позивача власноруч написав заяви від свого імені та від імені позивача до Піщанської сільської ради щодо оформлення свідоцтва про право власності на магазин в рівних частках по 1/2 кожному. Також відповідач просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності, оскільки позивач знав про наявність спірного рішення Виконавчого комітету Піщанської сільської ради з часу його прийняття у 2007 році. Відповідно до наданого 12.06.2018 відзиву за підписом голови Піщанської сільської ради, Піщанська сільська рада та Виконавчий комітет Піщанської сільської ради по суті позову заперечень не мають, позовні вимоги визнають повністю. При цьому відповідач вказує, що на момент прийняття рішення виконавчим комітетом Піщанської сільської ради про оформлення права власності, магазин, як об`єкт нерухомості не був прийнятий у встановленому порядку в експлуатацію, а отже, не міг бути зареєстрований на праві власності за відповідною особою. Згідно з наданою до суду 19.06.2018 заявою позивач просить суд у разі можливого пропуску позивачем строку позовної давності поновити строк звернення до суду із позовною заявою для захисту порушеного права. При цьому позивач вказує, що порушення права власності є триваючим і таким, що має місце і на день звернення позивача до суду. Тому на зазначений позов не поширюються вимоги щодо строків позовної давності. Окрім того позивач вказує, що не знав ні про існування вказаного вище рішення органу місцевого самоврядування, ні свідоцтва про право власності, оскільки відповідної заяви про надання дозволу на видачу свідоцтва на право власності та заяви про реєстрацію права власності на нерухоме майно не подавав, рішення виконавчого комітету Піщанської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, свідоцтва про право власності, витягу щодо проведення державної реєстрації права власності за приватним підприємцем [PERSON] та [PERSON] на 1/2 частину нежилого приміщення не отримував. 25 липня 2018 року позивач надав до суду відповідь на відзив, в якому наводить обставини на спростування доводів відповідача, викладених у відзиві [PERSON] , зокрема щодо участі останнього у придбанні обладнання та частини будівельних матеріалів. Також позивач зазначає, що відносини між сторонами були дружніми, позивач повністю довіряв [PERSON] , який є хрещеним батьком дитини позивача. Тому позивач на безоплатній основі протягом 12 років дозволяв відповідачеві здійснювати підприємницьку діяльність в приміщенні спірного магазину. До цього жодних конфліктів у них не виникало, а питання подальшої долі магазину виникло лише після припинення позивачем ведення підприємницької діяльності. 03 вересня 2018 року [PERSON] надано до суду заперечення на відповідь на відзив, зміст яких є тотожним відзиву. Ухвалою суду від 12.09.2018 закрито підготовче провадження у справі, призначено цивільну справу до розгляду по суті. У подальшому, у зв`язку із закінченням повноважень судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області Степченка М.Ю., на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.10.2018 дану цивільну справу передано на розгляд судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області Середі Л.В. 26.01.2022р. представник відповідача [PERSON] надав заяву про застосування позовної давності, в якій вказував, що позивач просить визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету від 20.07.2007р. та свідоцтво про право власності від 14.08.2007р., а з позовом [PERSON] звернувся до суду лише в травні 2018р.. У судовому засіданні позивач та його представники позовні вимоги підтримали, позов просили задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Сизько Б.Б. проти задоволення позовних вимог заперечували. При цьому представник відповідача вказував на неналежному способі захисту прав, який обрав позивач, адже останній мав заявляти позовні вимоги про витребування з чужого незаконного володіння свого майна, а не визнання права власності на нього. Піщанська сільська рада явку свого представника у судове засідання не забезпечила. Відповідно до заяв наданих суду за підписом сільського голови Піщанської сільської ради, відповідач просить справу розглянути за відсутності свого представника, позовні вимоги визнає повністю. Виконавчий комітет Піщанської сільської ради явку свого представника у судове засідання також не забезпечив. Відповідно до заяв наданих суду Виконавчий комітет Піщанської сільської ради просить справу розглянути за відсутності свого представника, позовні вимоги визнає повністю. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи побуті, суд зазначає про таке. З матеріалів справи судом встановлено, що відповідно до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у період з 24.07.2002 по 13.02.2017 позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець, перебував на обліку в Золотоніській об`єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС у Черкаській області як платник єдиного внеску, вид діяльності Код КВЕД: 47.19 «Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах (основний)». Відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 994153 від 22.01.2008 [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0500 га, кадастровий номер 7121588201:05:001:0052, з цільовим призначенням - комерційне використання, та яка знаходиться у с. Піщана, Золотоніського району, Черкаської області. Судом встановлено, що вказана земельна ділянка розташована по [ADDRESS] та була виділена із належної позивачу земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, зі зміною цільового призначення під розміщення магазину приватному підприємцю [PERSON] . Рішенням Піщанської сільської ради від 02.09.2002 № 23 позивачу надано дозвіл на замовлення робочого проекту на будівництво приватного магазину. Згідно з наявним в матеріалах справи робочим проектом на проектування об`єкту будівництва - «Магазин по [ADDRESS] » та висновком на проект будівництва від 29.07.2005 № 23, експертним заключенням № 71.9. 8.00. 547 про відповідність проектної документації нормативним актам з питань охорони праці щодо об`єкту «Магазин по [ADDRESS] » замовником є приватний підприємець [PERSON] . Рішенням Виконавчого комітету Піщанської сільської ради від 26.11.2004 № 57 надано дозвіл приватному підприємцю [PERSON] на відкриття торгової точки (магазину) в [ADDRESS] . Також з наявних в матеріалах справи угоди № 76 від 01.08.2005, укладеної з Золотоніською районною санітарно-епідеміологічною станцією, акта санітарно-епідеміологічного обстеження об`єкта від 29.11.2002, погоджень наданих Золотоніською районною санітарно-епідеміологічною станцією щодо можливості відкриття та функціонування продовольчого магазину по [ADDRESS] , а також можливості торгівлі в даному магазині товарами побутової хімії, парфумерно-косметичними виробами, засобами особистої гігієни та санітарії, сувенірами та іншими непродовольчими товарами, експертного висновку відділу пожежної безпеки УМВС України в Черкаській області, та акта здачі в експлуатації установки автоматичної пожежної сигналізації в магазині по [ADDRESS] та інших дозволів та угод пов`язаних з належною експлуатацією приміщення спірного магазину судом встановлено, що вказані документи надані за зверненням саме позивача. Відповідно до наявної в матеріалах справи копії заяви від 20.07.2007 адресованої до Виконавчого комітету Піщанської сільської ради приватні підприємці [PERSON] та [PERSON] просять надати дозвіл на видачу свідоцтва про право власності на 1/2 магазину, що знаходиться по [ADDRESS] на ім`я [PERSON] та 1/2 частку на ім`я [PERSON] . Згідно з рішенням Виконавчого комітету Піщанської сільської ради від 20.07.2007 № З «Про порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна» вирішено оформити право власності на об`єкти нерухомого майна на основі даних погосподарських книг Виконавчого комітету Піщанської сільської ради і матеріалів технічної інвентаризації юридичних і фізичних осіб [PERSON] та [PERSON] по [ADDRESS] . Вказаним рішенням доручено Золотоніському відділу Черкаського об`єднаного бюро технічної інвентаризації оформити право власності на об`єкт нерухомого майна юридичних та фізичних осіб відповідно до п. 1 цього рішення, провести реєстрацію об`єкта нерухомого майна. Доручено підписувати свідоцтво про право власності на об`єкти нерухомого майна з проставкою печатки секретаріату сільської ради. На підставі вказаного рішення Виконавчого комітету Піщанської сільської ради від 20.07.2007 № 3 Виконавчим комітетом Піщанської сільської ради 14.08.2007 видано свідоцтво про право власності приватних підприємців [PERSON] та [PERSON] на нерухоме майно - нежиле приміщення загальною площею 140,1 кв. м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Частка власності у праві власності на спірне нерухоме майно кожного з власників 1/2. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки 82161399 від 10.03.2017 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14.08.2007 на підставі свідоцтва про право власності серія [NUMBER] виданого 14.08.2007 Виконавчим комітетом Піщанської сільської ради зареєстровано 1/2 частки права власності приватного підприємця [PERSON] на нежитлове приміщення, загальною площею 140,1 кв.м, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Також згідно з вказаною Інформаційною довідкою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14.08.2007 зареєстровано 1/2 частки права власності приватного підприємця [PERSON] на нежитлове приміщення, загальною площею 140,1 кв.м, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності серія [NUMBER] виданого 14.08.2007 Виконавчим комітетом Піщанської сільської ради. Відповідно до наявної в матеріалах справи копії заяви [PERSON] до ЧООБТІ від 28.07.2007 позивач просить зареєструвати право власності на спірне нежиле приміщення, що належить приватним підприємцям [PERSON] та [PERSON] . Згідно з висновком експерта від 14.11.2017 № 1/2642, складеним за результатами проведеної судово-почеркознавчої експертизи підпис від імені гр. [PERSON] в графі « [PERSON] » у заяві про надання дозволу на видачу свідоцтва на право власності від 20.07.2007 виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням будь-якого справжнього підпису (підписів) гр. [PERSON] . Також у висновку експерта від 14.11.2017 № 1/2642 зазначено, що підпис від імені гр. [PERSON] в графі «Заявник» у заяві про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.07.2007 виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Наведені вище висновки щодо справжності підпису позивача у заяві про надання дозволу на видачу свідоцтва на право власності від 20.07.2007 та у заяві про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.07.2007, також зазначено у висновку експерта від 23.04.2018 № 1/939, який складено за результатами проведеної судово-почеркознавчої експертизи. При цьому суд зауважує, що відповідач неодноразово під час судового розгляду справи, як усно в судових засіданнях, так і письмово в наданих процесуальних документах вказував, що підпис від імені позивача вчинено саме відповідачем за їх усною домовленістю. З дослідженої в судовому засіданні 16.08.2021 технічної справи об`єкта нерухомого майна - магазину, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] судом встановлено відсутність в матеріалах даної технічної справи акта введення об`єкта в експлуатацію, документів на підтвердження повноважень особи, яка звернулась із заявою, правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на якій розміщено нерухоме майно. Доказів введення нежитлового приміщення магазину, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , сторони суду не назвали та не надали, хоча відповідач вказував, що такі докази позивачем було вилучено з матеріалів справи та переховано. Однак жодних доказів таких обставин матеріали справи не містять. Допитана у судовому засіданні 31.03.2021 в якості свідка [PERSON] пояснила, що раніше працювала у БТІ обмірником і 10 років тому приїздила до магазину-кафе в с. Піщана Золотоніського району. Також свідок пояснила, що у вказаного об`єкту нерухомості було 2 власники, які були присутні під час здійснення обмірів приміщення. Допитана у судовому засіданні 31.03.2021 в якості свідка [PERSON] пояснила, що приблизно 10 років тому працювала у БТІ, та вона разом зі свідком [PERSON] поїхали обміряти спірний магазин, на об`єкті були також присутні 2 власники. Також свідок пояснила, що документи оформляли на двох власників, сільрада дала довідку на двох власників Допитаний у судовому засіданні 31.03.2021 в якості свідка [PERSON] пояснив, що сторони у минулому були друзями, все робили разом, разом і будували спірний магазин, чи були в них документи на вказаний магазин не знає. Допитаний у судовому засіданні 31.03.2021 в якості свідка [PERSON] також пояснив, що сторони будували спірний магазин разом, разом у ньому торгували. Допитана у судовому засіданні 31.03.2021 в якості свідка [PERSON] пояснила, що працювала у спірному магазині продавцем більше 10 років, та знає, що магазин є спільною власністю сторін. Також свідок пояснила де в магазині знаходилось свідоцтво про право власності на будівлю. Крім того свідок пояснила, що в магазині була одна каса, одні гроші. Допитаний у судовому засіданні 17.05.2021 в якості свідка [PERSON] пояснив, що сторони будували спірний магазин разом, разом у ньому торгували. Власника земельної ділянки, на якій знаходиться магазин, та чи є відповідні документи на право власності на нього йому не відомі. Допитана у судовому засіданні 17.05.2021 в якості свідка [PERSON] пояснила, що у минулому 8 років працювала у спірному магазині продавцем. Свідок пояснила, що каса в магазині була одна, а залишок після сплати податків, оплати комунальних послуг та заробітної плати, витрат на придбання товару забирали сторони. Магазин охороняли власники по черзі: [PERSON] і [PERSON] . Також свідок пояснила, що всі папери з приводу господарської діяльності, а також правовстановлюючі документи на магазин лежали у підсобному приміщенні магазину. Допитана у судовому засіданні 16.08.2021 в якості свідка [PERSON] пояснила, що вже 16 років працює у спірному магазині, який сторони будували удвох, працювали сторони у ньому теж удвох, каса була одна, товар теж один, гроші давали обоє. Також свідок пояснила, що документи на магазин знаходились у підсобному приміщенні магазину, право власності на магазин оформлено на обох. Свідок пояснила, що знає про свідоцтво про спільну власність сторін на магазин з 2005 року. Також свідок пояснила, що магазин здавали в експлуатацію, приїжджали всі контролюючі органи. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зауважує, що позивач під час судового розгляду справи визнав факт безоплатного використання відповідачем частини приміщення спірного магазину для здійснення своєї господарської діяльності, оскільки між сторонами були наявні дружні відносини та не заперечував факту спільного його будівництва. Разом із тим до пояснень свідків щодо наявності наміру позивача на оформлення спільного із [PERSON] права власності на вказаний магазин суд відноситься критично, оскільки свідки [PERSON] та [PERSON] здійснювали оформлення технічної документації, в тому числі для будівництва об`єкта архітектури, отже обміри вказаного магазину, які вони здійснювали, не можуть свідчити виключно про намір позивача та відповідача оформити право власності на вказаний магазин саме по 1/2 за кожним. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] пояснювали, що вони працювали у спірному магазині та вказували, що папка з документами на магазин знаходилась у підсобному приміщенні, однак не змогли пояснити, які саме там перебували документи, їх зміст та відповідна належність. Інші допитані в судовому засіданні свідки не знають про оформлення права власності на вказаний магазин за будь-ким. Крім того суд зауважує, що жоден із вказаних свідків не приймав участь саме в оформленні відповідних прав на вказаний магазин, та не зміг підтвердити надання згоди позивачем на оформлення 1/2 частини вказаного магазину за [PERSON] .. Згідно з частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Із системного аналізу наведених норм права вбачається, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову у їх задоволенні. Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 392 ЦК України власник може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документів, який засвідчує його право власності. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 331 ЦК України встановлено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У частині четвертій статті 373 ЦК України зазначено, що власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Нормативно регламентованим є право власника на забудову земельної ділянки, яке здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (частина третя статті 375 ЦК України). Відповідно до змісту частини четвертої статті 375 ЦК України у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються статтею 376 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил У силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Із комплексного аналізу Цивільного кодексу України, законів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «Про основи містобудування», «Про регулювання містобудівної діяльності» випливає, що особа стає власником новоствореного об`єкта нерухомості після завершення його будівництва, прийняття нерухомого майна до експлуатації та державної реєстрації. При цьому державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття речових прав на нерухоме майно. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18. До реєстрації права власності на новозбудоване нерухоме майно особа є власником лише матеріалів, обладнання та іншого майна, що було використано в процесі будівництва. Верховний Суд у постанові від 21.03.2019 у справі № 909/175/18 зазначив, що це правило застосовується лише «при наявності усієї дозвільної документації, тобто документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва.». З матеріалів справи судом встановлено та визнається сторонами, що спірне нерухоме майно збудоване на земельній ділянці, яка на праві приватної власності належить позивачу. За зверненням позивача та саме йому було надано дозвіл на проектування та будівництво спірного об`єкту нерухомості, дозвіл на відкриття торгової точки в приміщенні спірного магазину. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує, що відповідач, скориставшись довірою позивача, та без його відома вчинив дії щодо реєстрації за собою 1/2 частки права власності на магазин позивача, який збудований на кошти позивача та на належній позивачу земельній ділянці. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. З матеріалів справи судом встановлено, що відповідач набув 1/2 частки права власності на спірне майно на підставі рішення Виконавчого комітету Піщанської сільської ради, виданого за заявою від 20.07.2007. Водночас відповідно до висновку експерта від 14.11.2017 № 1/2642 складеного за результатами проведеної судово-почеркознавчої експертизи підпис від імені гр. [PERSON] в графі « [PERSON] » у заяві про надання дозволу на видачу свідоцтва на право власності від 20.07.2007 виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням будь-якого справжнього підпису (підписів) гр. [PERSON] . Також у висновку експерта від 14.11.2017 № 1/2642 зазначено, що підпис від імені гр. [PERSON] в графі «Заявник» у заяві про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.07.2007 виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Наведені вище висновки щодо справжності підпису позивача у заяві про надання дозволу на видачу свідоцтва на право власності від 20.07.2007 та у заяві про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.07.2007, також зазначено у висновку експерта від 23.04.2018 № 1/939, який складено за результатами проведеної судово-почеркознавчої експертизи При цьому суд зауважує, що відповідач неодноразово під час судового розгляду справи, як усно в судових засіданнях, так і письмово в наданих процесуальних документах вказував, що підпис в зазначених заявах від імені позивача вчинено саме відповідачем. Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин (набуття відповідачем 1/2 частки в праві власності на спірне нерухоме майно) Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно проводиться на підставі заяви правоволодільця (правонабувача), сторін (сторони) правочину, за яким виникло речове право, або уповноважених ними (нею) осіб. Згідно з ч.,ч. 2-4 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин, у разі подання заяви про державну реєстрацію прав фізична особа повинна пред`явити документ, що посвідчує особу, а в разі подання заяви представником фізичної чи юридичної особи - документ, що підтверджує його повноваження діяти від імені цих осіб. Представник особи - нерезидента України пред`являє документи, легалізовані в установленому порядку. Заява про державну реєстрацію права власності подається до органу державної реєстрації прав, на території якого перебуває нерухоме майно або більша за площею його частина. Державна реєстрація інших речових прав на нерухоме майно та їх обмежень проводиться в органі державної реєстрації прав, де зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна. Для державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно до місцевого органу державної реєстрації прав разом із заявою про державну реєстрацію прав подаються документи про правочини щодо такого об`єкта нерухомого майна та їх копії або інші документи, що свідчать про встановлення, зміну чи припинення речового права. У статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин наведено перелік документів для державної реєстрації прав на нерухоме майно. Так, відповідно до вказаної норми однією із підстав для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є акти прийому нерухомого майна до експлуатації. Згідно з п. 1.6 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказ Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5 (тут і далі в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин (далі - Тимчасове положення), реєстрації підлягають права власності тільки на об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку, за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим БТІ, яке проводить реєстрацію права власності на ці об`єкти. Відповідно до п. 2.1 Тимчасового положення для реєстрації виникнення, існування, припинення прав власності на нерухоме майно та оформлення прав власності на нерухоме майно до БТІ разом із заявою про реєстрацію прав власності подаються правовстановлювальні документи (додаток 1), їх копії (нотаріально засвідчені), а також інші документи, що визначені цим Положенням. Відповідальність за достовірність та повноту інформації у документах несе власник (власники) нерухомого майна. Згідно з п. 2.3 Тимчасового положення для здійснення реєстрації права власності на нерухоме майно власник (власники) або належним чином уповноважена ним (ними) особа подає заяву встановленої форми (додаток 3). Пунктом 2.4 Тимчасового положення в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що під час подання заяви про реєстрацію прав власності фізична особа повинна пред`явити документ, що посвідчує її особу, а у разі подання заяви представником фізичної чи юридичної особи - документ, що підтверджує повноваження діяти від імені цих осіб, при цьому особа, яка представляє особу - нерезидента України, пред`являє документи, які в разі необхідності легалізовані в установленому чинним законодавством України порядку. Відповідно до\~пп. а) п. 6.1 Тимчасового положення оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування: - фізичним особам та юридичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об`єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та за наявності акта комісії про прийняття об`єкта і введення його в експлуатацію. З дослідженої в судовому засіданні 16.08.2021 технічної справи щодо об`єкта нерухомого майна магазину, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] судом встановлено відсутність в матеріалах даної технічної справи акта введення об`єкта в експлуатацію, документів на підтвердження повноважень особи, яка звернулась з заявою, правовстановчих документів на земельну ділянку, на якій розміщено нерухоме майно. Доказів введення нежитлового приміщення магазину, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , сторони суду не назвали та не надали. Таким чином, на підставі викладеного вище, враховуючи, встановлені судом обставини справи вбачається, що на момент оформлення оспорюваного свідоцтва про спільне часткове право власності за сторонами у рівних частках 1/2 на спірне майно, дане майно є об`єктом незавершеного будівництва, що унеможливлювало оформлення на нього речового права. Водночас згідно з частиною п`ятою статті 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. За загальними правилами кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. У справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього. Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК України), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це право не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК України). Вирішуючи справу за позовом власника (землекористувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановити усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушення будівельних норм та істотних правил. При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34,37 цього Закону). Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (пункт 5 частина п`ята стаття 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»). Частиною восьмою статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію забороняється. Аналогічна норма закріплена пунктом 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року №461. Велика Палата Верховного Суду у справі №200/22329/14-ц зазначила, що визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено. Аналогічні обставини вказано також у правовому висновку Верховного Суду від 25.018.2020 у справі №760/21223/ 17-ц. Відтак, суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів сторони позивача щодо позовних вимог в частині визнання незаконним і скасування рішення Виконавчого комітету Піщанської сільської ради № 3 від 20.07.2007 про оформлення права власності на нежиле приміщення по [ADDRESS] за [PERSON] ; визнання незаконним і скасування виданого Виконавчим комітетом Піщанської сільської ради свідоцтво про право власності на нежиле приміщення по [ADDRESS] від 14.08.2007 серія ЯЯЯ № 579770. Водночас, беручи до уваги, що доказів введення нежитлового приміщення магазину, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , станом на час вирішення справи по суті сторони суду не назвали та не надали, а визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання за [PERSON] права власності спірне нежиле приміщення магазину. Щодо заяв сторони відповідача про те, що позивачем пропущено строк для звернення до суду з даним позовом, суд зазначає про таке. Частиною 1 ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частин другої-четвертої статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Із детального аналізу статті 261 ЦК України вбачається, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом встановлено, що позивач відповідних заяв, що в подальшому стали підставою для реєстрації прав власності не подавав, отже участі у прийнятті рішення Виконавчого комітету Піщанської сільської ради № 3 від 20.07.2007 про оформлення права власності на нежиле приміщення по [ADDRESS] за [PERSON] та отриманні виданого Виконавчим комітетом Піщанської сільської ради свідоцтво про право власності на нежиле приміщення по [ADDRESS] від 14.08.2007 серія ЯЯЯ № 579770 не брав, їх копій не отримував про наявність таких не повідомлявся, а тому не міг знати про порушення своїх прав. Крім того, суд погоджується із доводами позивача, що наявність оспорюваного рішення та свідоцтва про право власності на нежиле приміщення впливає також на права позивача в тому числі щодо вільного володіння, користування та розпорядження належною йому земельною ділянкою. При цьому Верховний Суд неодноразово вказував, що позови про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном можуть бути пред`явлені протягом періоду порушення права власності, яке визначається триваючим. Таким чином суд приходить до висновку, що позивач не пропустив установлений законом строк позовної давності. Крім того позивач про порушення своїх прав довідався лише після повідомлення вказаних обставин відповідачем в тому числі після встановлення, що підпис від імені позивач виконала інша особа, що і стало підставою для звернення позивача до суду із даним позовом. Відтак, підстави для застосування строків позовної давності відсутні, а позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial