Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-11 00:00:00

\~ \~ \~ \~18.04.2022 адвокат Романюк Л.С. в інтересах [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінактив», про витребування майна з чужого незаконного володіння та реєстрацію права власності на нього. Позов мотивує тим, що 29.03.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» та позивачем було укладено договір про надання споживчого кредиту в іноземній валюті в сумі 175\~000 доларів США. 04.05.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» та позивачем було укладено договір про надання споживчого кредиту №11151517000 в іноземній валюті у доларах США в сумі 90\~000, що дорівнювало еквіваленту 454\~500 грн за курсом НБУ на день укладення договору. На забезпечення виконання вищевказаних кредитних договорів, позивач передала АКІБ «УкрСиббанк» в іпотеку нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] . 29.03.2007 та 04.05.2007 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Данич Оксана Федорівна внесла в державний реєстр іпотеки інформацію про іпотеку у вигляді нежитлового вбудованого приміщення ресторану загальною площею 343 кв.м.( [ADDRESS] ). 29.03.2007 і 04.05.2007 приватним нотаріусом Ковальчук Л.С. в єдиний реєстр заборон відчуження нерухомого майна було внесено відомості про заборону відчуження нерухомого майна у вигляді нежитлового вбудованого приміщення ресторану загальною площею 343 кв.м.( [ADDRESS] ). 24.11.2016 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Фінактив» було укладено договір факторингу, згідно умов якого (п.2.1, 2.2) клієнт відступив фактору, а фактор зобов`язувався прийняти права вимоги та в їх оплату зобов`язувався передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах визначених цим договором. 28.12.2016 між ТОВ «ФК «Фінактив» та відповідачем [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги №28/12, згідно умов якого до [PERSON] перейшло право вимоги до боржника за кредитними договорами №11134998000 від 29.03.2007 та №11134997000 від 04.05.2007, який ТОВ «ФК «Фінактив» немала права укладати з [PERSON] , як з фізичною особою. Заочним рішення Луцького міськрайонного суду від 23.01.2017 у цивільній справі №161/14096/16 стягнуто з позивача на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за вищевказаними кредитними договорами. Усі виконавчі листи були об`єднанні в зведене виконавче провадження ЗВП №43504816, в межах якого була винесена постанова від 22.11.2017 про передачу спірного приміщення у вигляді нежитлового вбудованого приміщення ресторану загальною площею 343 кв.м. ( [ADDRESS] ) стягувачу [PERSON] у рахунок погашення боргу, за початковою ціною 6\~084\~960 грн. 28.11.2017 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Кухлевською М.В. видано [PERSON] свідоцтво №2621 про право власності на спірне приміщення. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21.12.2017 заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.01.2017 у цивільній справі №161/14096/16 скасовано. Постановою Волинського апеляційного суду від 08.08.2019 було скасовано рішення у цивільній справі №161/14096/16-ц від 22.03.2019 та ухвалено нове судове рішення, яким в позові ПАТ «УкрСиббанк», правонаступник [PERSON] до позивача про стягнення боргу відмовлено, оскільки фізична особа [PERSON] не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права, тобто немає відповідного обсягу дієздатності. Тому, [PERSON] є не добросовісним набувачем майна в розумінні ст.387 ЦК України та спірне майно вибуло з її власності поза її волею. \~ \~ \~ \~13.05.2022 на адресу суду надійшов відзив від представника відповідача [PERSON] , в якому зазначається, що [PERSON] отримала статус стягувача у виконавчих провадженнях, а державний виконавець передав [PERSON] нерухоме майно не на підставі договору про відступлення права вимоги, а на підставі процесуальних документів, виданих судом. Ухвалами Луцького міськрайонного суду від 12.05.2017 та від 07.08.2017 по справі №161/14096/16-ц у виконавчому провадженні №53681422 було замінено стягувача з ПАТ «УкрСиббанк» на [PERSON] , які на сьогоднішній день не були скасовані у встановлено законом порядку, тобто є чинними. На підставі таких ухвал суду, виконавцем 14.07.2017 та 08.11.2017 у виконавчому провадженні №53681422 було прийнято постанови, якими було змінено стягувача з ПАТ «УкрСиббанк» на [PERSON] . Передача майна стягувачу була здійснена 22.11.2017, коли усі судові рішення про стягнення з позивача заборгованості були чинними. Державний виконавець діяв виключно в межах закону та керувався вищезазначеними виконавчими листами та ухвалами про заміну стягувача у виконавчих провадженнях, які не скасовані по сьогоднішній день. Таким чином, під час передачі майна стягувачеві не було порушено законодавства України та права [PERSON] . Позивач у справі №161/14096/16-ц мала можливість подати заяву про поворот виконання рішення і таким чином відновити своє право на отримання різниці у вартості майна, однак не зробила цього. Також, визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги не скасовує та не припиняє безпосереднє зобов`язання боржника перед кредитором, а тому не може слугувати підставою для витребування спірного майна від [PERSON] . Також вказує на те, що позов подано за межами строку позовної давності. У зв`язку з цим у задоволенні позовної вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння та похідної вимоги про внесення додержавного реєстру запису про право власності позивача на спірне майно просить відмовити. У відповіді на відзив від 25.05.2022 представник позивача [PERSON] звертає увагу на те, що у діях власника майна - [PERSON] відсутня воля на передачу майна [PERSON] , що є підставою для витребування відповідного майна у відповідача, яка не може бути добросовісним набувачем майна. Відповідно до додаткових пояснень від 07.06.2022 представник відповідача [PERSON] ще раз звертає увагу суду на пропущення позивачем строку позовної давності. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та просив їх задовольнити. Строк позовної давності вважає не пропущеним, оскільки 30.07.2019 позивач подала до Луцького міськрайонного суду Волинської області позовну заяву про визнання недійсним договору факторингу, то з цього моменту строк позовної давності перервався, а даний позов був поданий 15.04.2022. Просив стягнути судові витрати по справі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов не визнав, додатково пояснив, що позивач могла відновити своє порушене право шляхом отримання від стягувача компенсації, але через свою бездіяльність не зробила цього. Вказав, що строк позовної давності для заявлених [PERSON] позовних вимог сплив ще 28.11.2020, тобто три роки з 28.11.2017р., з дати державної реєстрації права власності [PERSON] на спірне майно. Просив суд відмовити в задоволенні позову з підстав наведених у відзиві або з підстав пропуску строку позовної давності. Від представника ТзОВ «»ФК «Фінактив» надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, вказаний позов вважають безпідставним, просить відмовити в його задоволенні. Враховуючи викладене, суд вважає можливим провести судовий розгляд за їх відсутності. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Cтаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України,\~\~доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що на день розгляду даної справи, [PERSON] змінила своє прізвище - спочатку на « [PERSON] », в подальшому - на « [PERSON] ». Зазначене підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] та свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 13-15). Згідно відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно, позивач була власником нежитлового вбудованого приміщення ресторану загальною площею 343,00 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.16). 24.11.2016 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінактив» укладено договір факторингу. Відповідно до п. 2.1. та п.2.2, клієнт відступає фактору, а фактор зобов`язується прийняти права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах визначених цим договором. Права вимоги, які клієнт відступає фактору за цим договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед клієнтом, що передбачені умовами первинних договорів, та визначені в реєстрі боржників, що підписується сторонами у паперовому вигляді протягом 14 днів з моменту підписання даного договору, але не пізніше повного розрахунку за даним договором (а.с.21-25). Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу № 48 від 24.11.2016 передано ТОВ «Фінансова компанія «Фінактив» право вимоги по кредитних договорах, укладених між АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] (а.с.26). 28.12.2016 між ТОВ «Фінансова компанія «Фінактив» та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги № 28/12 за умовами якого до [PERSON] перейшло право вимоги до боржника [PERSON] за кредитними договорами № 11134998000 від 29.03.2007 та №11134997000 від 04.05.2007, укладеними між АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] з усіма додатковими угодами та додатками до них (а.с.27-30). 14.07.2017 заступником начальника відділу Луцького районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Волинській області Копетюком В.О. винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження з ПАТ «УкрСиббанк» на [PERSON] (ВП №53681422), згідно ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.05.2017(а.с.31). 22.11.2017 старшим державним виконавцем Луцького районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Волинській області Будь С.Л. винесено постанову про передачу майна стягувачу [PERSON] у рахунок погашення боргу в сумі 2\~234\~918,12 грн та 190\~064,31 доларів США (ЗВП №43504816), на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.11.2006 (справа №2-6506/06). У постанові вказується, що приміщення передається за початковою ціною прилюдних торгів, які не відбулися, у розмірі 6\~084\~960 грн(а.с.32). Судом встановлено, що вказана заборгованість виникла з судових рішень у справах №№161/14096/16-ц, 2-2896/11 та 2-1737/2011, які перебували в провадженні Луцького міськрайонного суду Волинської області. Ухвалою суду від 07.09.2017 по справі №2-1737/11 було замінено стягувача у виконавчому провадженні стосовно примусового виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області №2-1737/11 від 24.02.2011 року щодо стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором №11151517000 від 04.05.2007 року в розмірі 733236,29 грн, а саме: публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» на [PERSON] (а.с.97). Ухвалою суду від 26.05.2017 у справі №2-2896/11 було замінено стягувача\~ публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» на правонаступника [PERSON] у виконавчому провадженні № 43164990 з примусового виконання виконавчого листа Луцького міськрайонного суду від 28.04.2014 року у справі № 2-2896/11 (а.с.102). Ухвалами суду від 12.05.2017 та від 07.08.2017 у справі №161/14096/16-ц було замінено стягувача у виконавчому провадженні № 53681422 стосовно примусового виконання виконавчого листа Луцького міськрайонного суду № 161/14096/16-ц від 16 березня 2017 року в частині стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованості за кредитними договорами, а саме: ПАТ «Укрсиббанк» на [PERSON] (а.с105-108). За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.1 Закону України « Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі\~ рішення)\~ сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Частиною восьмою статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові. В даному випадку, як слідує з матеріалів справи, на час винесення виконавцем постанови та акту від 22.11.2017 про передачу спірного приміщення стягувачу [PERSON] , були чинні усі три вищезазначені судові рішення. Отже, державним виконавцем було дотримано вимоги ст.61 ЗУ «Про виконавче провадження» під час передачі майна стягувачу в рахунок погашення боргу. Передача майна стягувачу державним виконавцем була здійснена 22.11.20117, тобто коли були чинними усі судові рішення у вищезазначених справах і відповідно вартість нереалізованого на торгах майна не перевищувала загальної суми боргу боржника перед стягувачем. У відповідача [PERSON] на час передачі їй нереалізованого майна в рахунок погашення боргу не виникло обов`язку внести на відповідний рахунок органу виконавчої служби різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на її користь. Після передачі майна стягувачу ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21.12.2017 рішення суду від 25.01.2017 по справі №161/14096/16-ц було скасоване. Після скасування вищезазначеного рішення суду, з позивача підлягає стягненню кредитна заборгованість, яка стягується на підставі заочних рішень суду у цивільних справах №2-6772/10, №2-2896/11. Ця обставина , а також обставина, що права [PERSON] не були порушені при передачі майна є встановленою постановою Волинського Апеляційного суду від 27.08.2021 по справі №161/15019/19, а тому не потребує доказування (а.с.184-193). Відповідно до роз`яснень, наданих в п. 10\~постанови Пленуму Верховною Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~не піддягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1\~ст. 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. За положеннями ст. ст.\~330,\~387,\~388 ЦК України\~власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17.12.2014 року у справі № 5-140цс14). Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1\~ст. 388 ЦК України\~пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом\~ст. 388 ЦК України\~випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Оскільки добросовісне набуття у розумінні\~ст. 388 ЦК України\~можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Відповідно до вимог\~ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~ст. 388 цього Кодексу\~майно не може бути витребуване у нього. Такий випадок передбачений, зокрема, ч. 2\~ст. 388 ЦК України, відповідно до якого майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідно до ч. 5\~ст. 12 ЦК України\~презюмується добросовісність набувача. Набуваючи майно у власність [PERSON] не порушила жодної норми цивільного закону, а тому вона є добросовісним набувачем майна. Відповідно до ст.444 ЦПК України якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він:1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Суд вирішує питання про поворот виконання, якщо за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами він:1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Відповідно, позивач могла б відновити своє право на отримання від стягувача компенсації різниці між вартістю майна та розміром боргу. Відповідно до\~ч.8\~ст.\~61\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» у\~разі якщо\~стягувач виявив\~бажання залишити\~за собою\~нереалізоване майно,\~він зобов`язаний\~протягом 10\~робочих днів\~з дня\~надходження від\~виконавця відповідного\~повідомлення внести\~на відповідний\~рахунок органу\~державної виконавчої\~служби або\~рахунок приватного\~виконавця різницю\~між вартістю\~нереалізованого майна\~та сумою\~коштів,\~що підлягають\~стягненню на\~його користь,\~якщо вартість\~нереалізованого майна\~перевищує суму\~боргу,\~яка підлягає\~стягненню за\~виконавчим документом.\~За рахунок\~перерахованих стягувачем\~коштів оплачуються\~витрати виконавчого\~провадження,\~задовольняються вимоги\~інших стягувачів\~та стягуються\~виконавчий збір\~і штрафи,\~а залишок\~коштів повертається\~боржникові. Після скасування 21.12.2017 рішення Луцького міськрайонного суду від 25.01.2017 по справі №161/14096/16-ц, позивач не повідомляла державного виконавця про його скасування та не зверталась до нього із заявами щодо повідомлення стягувача про необхідність сплати вищевказаної різниці. Відповідно до пункту 1 частини першої\~статті 512 ЦК України\~кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно положень\~ст. 516 ЦК України\~заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Уступка права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов`язанні, не впливає на зміст самого зобов`язання і заміна сторони у зобов`язанні жодним чином не порушує права та інтереси боржника. При цьому наведеними нормами цивільного законодавства не встановлено вимог щодо платності відступлення права вимоги, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого попередній кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Такої правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2018 у справі №909/968/16, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 11.10.2019 у справі №910/13731/18, Верховний Суд у постановах від 19.11.2019 у справі №924/1017/18, від 11.12.2019 у справі №127/8772/17-ц, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03.06.2020 р. у справі №916/1410/19. Визнання недійсним договору про відступлення права вимоги не скасовує зобов`язання боржника перед кредитором, а тому не може бути підставою для витребування майна. Отже, суд прийшов до висновку, що з цих підстав позов непідлягає до задоволення. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Однак, суд враховує подання відповідачем заяви про застосування строку позовної давності. Відповідно до\~ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. ЄСПЛ, практика якого є обов`язковою для застосування національними судами, зауважує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу". Відповідно до\~статті 257 Цивільного кодексу України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав. При цьому відповідно до частин першої та п`ятої\~статті 261 Цивільного кодексу України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості захистити своє право в примусовому порядку через суд (постанова КЦС ВС від 03.07.2019 по справі №136/277/18, постанова КЦС ВС від 10.07.2019 по справі №321/1702/16-ц). Приписами ч. 1\~ст. 258 ЦК України\~визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Відповідно до\~ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Частиною 1\~ст. 261 ЦК України\~визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Велика Палата Верховного Суду вирішила виключну правову проблему, яка стосується визначення початку перебігу позовної давності у правовідносинах щодо витребування майна від добросовісного набувача. Так, передаючи справу № 914/3224/16 на розгляд Великої Палати ВС, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду зазначив про необхідність вирішення питання щодо застосування судами положень статей 256, 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності у правовідносинах, що регулюються ст. 388 ЦК України, а саме з моменту, коли особа довідалася/або могла довідатися про момент порушення її права, тобто з вибуття майна із власності або користування чи з моменту набуття майна особою, у якої це майно перебуває на час подачі позову. Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається. Обов`язковою умовою переривання позовної давності шляхом пред`явлення позову також є дотримання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції та інших, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц). Так як вже встановлено в судовому засіданні, у вказаній справі позивачу було відомо про порушення його права ще 28.11.2017, коли [PERSON] зареєструвала право власності на спірне майно, то строк позовної давності сплив ще 28.11.2020. В судовому засіданні 29.07.2022 представник позивача визнав, що [PERSON] стало відомо про вибуття з її володіння спірного майна 28.11.2017. А тому пояснення представника позивача, що подання позову про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги [PERSON] у липні 2019 року перериває позовну давність по справі за позовом про витребування спірного майна не заслуговує на увагу. Згідно з вимогами\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 12 ЦПК України\~передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи\~\~мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 89 ЦПК України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, враховуючи, що з позовом до суду за захистом своїх прав та інтересів [PERSON] звернулася лише 18.04.2022\~\~року, то суд дійшов до висновку, що позивач пропустила трирічний строк звернення до суду (позовну давність), визначений\~статтею 257 ЦК України, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Частиною 3\~статті 267 ЦК України\~встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесенням ним рішення.\~\~ Згідно з приписами ч. 4\~ст. 267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Верховний Суд України у постанові від 22.04.2015 року у справі № 6-48цс15 дійшов висновку, що відповідно до частини 1\~ст. 261 ЦК України\~перебіг позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Разом з тим, відповідно до п.11\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. У відповідності до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, наявність заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з спливом строку позовної давності, а отже з урахуванням викладеного, суд відмовляє у задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed