Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-15 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою [ADDRESS] . Мотивуючи свої вимоги тим, що гуртожиток розташований по [ADDRESS] належить до комунальної власності Миколаївської міської територіальної громади. В кімнаті № 57 даного гуртожитку значаться зареєстрованими відповідачі по справі. Під час обстеження житлового фонду комісією в присутності мешканців гуртожитку було виявлено, що у зазначеній кімнаті відповідачі не мешкають більше ніж п`ять років. Кімната не приватизована, не службова, належить до комунальної власності Миколаївської міської територіальної громади. Власником особового рахунку значиться [PERSON] . Заборгованість по кімнаті складає 566 грн. 86 коп. по КП СКП «Гуртожиток» та 709,92 грн. по ТОВ «ПМУК». Реєстрація відповідачів за вказаною адресою позбавляє позивача можливості надати вказану кімнату іншим особам, які потребують забезпечення житлом. Ухвалою суду від 08.11.2021, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. З того часу справа перебувала у судді Кирильчука О.І. Згідно розпорядження в.о. заступника керівника апарату Ленінського районного суду м. Миколаєва Бреженюк Н.С. від 14 лютого 2022 року та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.02.2022, матеріали цивільної справи передано на розгляд судді Румянцевій Н.О. Ухвалою суду від 23.02.2022, цивільну справу прийнято до розгляду, та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою суду від 25.07.2022, призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак надав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, шляхом надіслання листа рекомендованою поштою, про причини неявки не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності не подавали. Правом на подання відзиву не скористались. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, судом встановленні наступні факти та відповідно правовідносини. Гуртожиток розташований по [ADDRESS] та перебувало на балансі комунального підприємства «Спеціалізоване комунальне підприємство «Гуртожиток» нині у ТОВ «Перша Миколаївська управляюча компанія» та належить до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва. В кімнаті № 57 зазначеного гуртожитку зареєстровано відповідачів - [PERSON] з 12 червня 2012 року та [PERSON] з 12 червня 2012 (а. с.7). Під час обстеження житлового фонду комісією було виявлено, що в кімнаті [ADDRESS] відповідачі не проживають. Згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Миколаєва про реєстрацію осіб з Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, сформованого 22.10.2021, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 15 травня 2019 року. Згідно з Актом № 127 від 16.09.2021, підписаним сусідами [PERSON] , [PERSON] та посвідченому посадовими особами ТОВ «ПМУК»., за адресою: [ADDRESS] відповідачі не проживають з 2016 року по теперішній час ( а. с. 6). Відповідно до технічного висновку від 29.07.2021 за вих. № 102, на кімнату [ADDRESS] , заборгованість по кімнаті станом на 01.07.2021 по КП СКП «Гуртожиток» складає - 566,86 грн., по ТОВ «ПМУК» станом на 01.07.2021 складає - 709,92 грн. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 19.08.2021, право власності на кімнату у гуртожитку [ADDRESS] , не зареєстровано. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України). За змістом ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ч.4 ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71,72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року, заява №30856/03, KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, §41-42). Судом зазначено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц (провадження №61-37646св18) зроблено висновок по застосуванню статей 71,72 ЖК Української РСР та вказано, що: «збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71,72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності». Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст.81 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог, до матеріалів справи долучено, зокрема: картку реєстрації особи у гуртожитку; виписку з домової книги; технічний висновок з ТОВ «Перша Миколаївська управляюча компанія» від 29.07.2021 за вих. № 102; Акт № 127 від 16.09.2021. Позивачем не надано до суду належних доказів на підтвердження факту відсутності відповідачів у спірній кімнаті у гуртожитку понад встановлені законом строки без поважних причини. Позивач зазначає, що відповідачі не проживає у спірній кімнаті у гуртожитку з 2016 року, при цьому, надає до суду технічний висновок від 29.07.2021 за вих. № 102 про те, що відповідачі мають заборгованість по квартирній платі станом на 01.07.2021 по КП СКП «Гуртожиток» у розмірі 566,86 грн. та по ТОВ «ПМУК» станом на 01.07.2021 у розмірі 709,92 грн. При дослідженні технічного висновку, та взяття до уваги твердження позивача про те, що відповідачі у кімнаті у гуртожитку не проживають з 2016 року, суд приходить до висновку, що заборгованість відповідачів по квартирній платі є невеликою, у зв`язку з чим підтверджує факт сплати квартирної плати щонайменше до кінця 2020 року. Будь-яких інших доказів на підтвердження не проживання відповідачки [PERSON] у кімнаті № 57 гуртожитку, що розташований за адресою: [ADDRESS] без поважних причин, в тому числі у зв`язку із втратою інтересу до житла, позивачем не надано. Щодо відповідачки [PERSON] , слід зазначити, що остання зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 15.05.2019 та доказів щодо користування нею спірним нерухомим майно позивачем не надано. Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б підтверджували зазначені в позові обставини - позивачем не надано. Виходячи з вказаних обставин та зазначених правових норм, суд вважає, позов таким, що не підлягає задоволенню за недоведеністю позовних вимог. Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем - не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у разі відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed