Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-30 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просив стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики в розмірі 3 274 800, 00 грн. основного боргу, 253 819, 43 грн. - пені, 56 512, 18 грн. - 3 % річних, 201 165, 60 грн. - інфляційні нарахування, а також судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23.06.2020 між сторонами укладено договір позики, за яким відповідач отримав від позивача грошову суму у розмірі 120 000, 00 доларів США, на підтвердження чого відповідачем складено, підписано та передано позивачу розписку. Вказані кошти відповідач зобов`язався повернути позивачу до 15.12.2020. Разом з тим, відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, кошти у строк, визначений договором не повернув. Станом на 13.07.2021 120 000 доларів США за офіційним курсом НБУ становить 3 274 800, 00 грн. (120 000, 00 доларів США * 27, 29). Крім основної суми боргу, відповідач також повинен сплатити за період з 16.12.2020 по 13.07.2021: пеню у розмірі 253 819, 43 грн., 3 % річних - 56 512, 18 грн., а також 201 165, 60 грн. інфляційних втрат. З огляду на зазначене позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Від відповідача відзив не надходив. 15.09.2021 ухвалою суду задоволено частково заяву позивача про забезпечення позову, подану одночасно з позовною заявою. 01.10.2021 ухвалою суду по справі відкрито провадження, справу призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого засідання. 08.12.2021 ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про поновлення строку для подання зустрічного позову, зустрічний позов повернуто відповідачу. 08.12.2021 ухвалою суду закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явився, свого представника до суду не направив, судом вживались заходи щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце проведення судового засідання. Відповідно до ч. 4 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України), у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно положень ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи те, що відповідач про судове засідання поінформований, а також те, що позивач щодо заочного розгляду справи не заперечує, відповідач до суду не з`явився, відзив на позовну заяву не надав, як не надав і заяву про розгляд справи за його відсутності, суд, на підставі ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, дійшов до такого висновку. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до розписки від 23.06.2020, між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно з умовами якого відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 120 000, 00 доларів США з терміном повернення до 15.12.2020. Отже судом встановлено факт складання відповідачем розписки про отримання грошових коштів від позивача у сумі 120 000, 00 доларів США. Вказана розписка містить прізвище, ім`я, по батькові позичальника та позикодавця, суму позики, дату написання, строк повернення позики. Крім того, укладений між сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення самого договору, а й передачі позикодавцем грошових сум позичальнику, що свідчить про виникнення між сторонами боргових зобов`язань. Також наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця), згідно ст. 545 ЦК України, свідчить про те, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Так відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Згідно ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Правові висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Відтак, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Так позивач просить стягнути суму боргу у розмірі 120 000, 00 доларів США у гривневому еквіваленті, що за офіційним курсом НБУ станом на 13.07.2021 становить 3 274 800, 00 грн. З огляду на зазначене, враховуючи встановлені судом обставини, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд, перевіривши розрахунок 3 % річних, наданий позивачем, дійшов висновку, що вимога в частині стягнення грошових коштів у розмірі 56 512, 18 грн. за період з 16.12.2020 по 13.07.2021 за прострочення виконання відповідачем зобов`язання з повернення суми позики у порядку ст. 625 ЦК України, також є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Отже позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені за період з 16.12.2020 по 13.07.2021 у розмірі 253 819, 43 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В частині стягнення з відповідача інфляційних втрат за період з 16.12.2020 по 13.07.2021 інфляційний нарахувань у розмірі 201 165, 60 грн. суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті (гривні), а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У постанові від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Аналогічний правовий висновок про те, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти, містить також постанова Верховного Суду України від 16.08.2017 по справі № 6-2667цс16. Крім того, у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01.03.2017 у справі № 6-284цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19). За таких обставин, позовні вимоги у цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Так кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Положеннями ч. 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При цьому, відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так відповідач, будучи належним чином поінформованим про те, що на розгляді у суді перебуває вказаний спір, у судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву не надав, встановлені у судовому засіданні обставини відповідними доказами не спростував. Відтак позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення заборгованість за договором позики у розмірі 120 000 доларів США, що станом на 13.07.2021 за офіційним курсом НБУ становить 3 274 800, 00 грн., а також пеня у розмірі 253 819, 43 грн. за період з 16.12.2020 по 13.07.2021, 3 % річних за той же період у розмірі 56 512, 18 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 11 210, 00 грн.

Outcome: partial