Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-08 00:00:00

25 листопада 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що він зареєстрований за адресою [ADDRESS] та проживаю за адресою: [ADDRESS] . На даний час працює на посаді начальника відділу соціально-економічного розвитку, комунальної власності, житлово-комунального господарства, архітектури, транспорту та благоустрою Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області. 04.11.2021 року о 9.00 годині, в малій залі приміщення Миколаївської селищної ради, під час засідання виконавчого комітету вищезазначеної ради, розглядалося питання затвердження тарифів з водопостачання на території громади. Під час обговорення питання, він як начальник даного відділу поставив питання щодо самої процедури подання на розгляд виконавчого комітету питання підняття тарифів, а також поцікавився, у представників комунального підприємства «Миколаївське», а саме: директора КП «Миколаївське» Півненко С.В., та головного бухгалтера підприємства [PERSON] щодо заборгованості населення селищної ради перед підприємством за спожиті комунальні послуги. Під час жвавої дискусії між членами виконавчого комітету, головний бухгалтер комунального підприємства [PERSON] дозволила собі, в досить непристойному тоні коментувати поставленні питання, при цьому порушуючи етику поведінки посадової особи, почала викрикувати набір слів, які позивач належним чином і не чув, а також щось про те, що вона не бреше, а брешу я. І виходячи з малої зали адмінбудинку, в присутності голови Миколаївської селищної ради Купченка В.Л., секретаря селищної ради Козаченко Г.В., [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та інших членів виконавчого комітету, назвала його «ворюгою». Приблизно об 11 годині, того ж дня, вже перебуваючи в своєму робочому кабінеті, ( в кабінеті, разом з позивачем перебувала головний спеціаліст відділу Чашук Н.С. ) зайшла головний бухгалтер [PERSON] , яка з криками, в образливій, нецензурній формі, повідомила позивача, що написала заяву до відділку поліції, що начебто він, разом з старостою села [PERSON] , сказав, що вона бреше. Почала кричати, що був нормальною людиною, а тепер він ніхто. Несла якусь нісенітницю, що нібито він ховався, від чогось в м. Миколаєві, називала його ворюгою, не цензурно висловлювалась. Вдалася до погроз, її слова; «потом не обіжайся, коли до тебе прийдуть». В наслідок вищезазначених дій громадянки [PERSON] позивач відразу змушений був звернутися до сімейного лікаря КНП «Миколаївська лікарня» Готко В.П. , для отримання медичної допомоги, в наслідок різкого підвищення артеріального тиску. Після отримання першої медичної допомоги, ним було написано відповідну заяву до ВПД №1 Березівського РВП ГУНП №1 в Одеській області. Інформація щодо позивача [PERSON] , була поширена відповідачем [PERSON] , під час засідання виконавчого комітету Миколаївської селищної ради та згодом в його особистому кабінеті. Внаслідок чого, інформація про те, що він начебто «ворюга» стала відомою його колегам, членам виконавчого комітету. Зазначена інформація є недостовірною оскільки не відповідає дійсності. Позивач [PERSON] , не є «ворюгою» і ніколи ні у кого нічого не вкрав. Він не вважає себе «ні ким», він є пересічним жителем селища Миколаївка і ніколи в житті не ховався не від кого. На думку позивача зазначена інформація принижує його честь, гідність та ділову репутацію та викликала у нього моральні страждання. Тому позивач просить суд задовольнити його позовні вимоги. Визнати недостовірною та такою, що порушує права [PERSON] на повагу до його гідності, честі та недоторканість ділової репутації, наступну інформацію, розповсюджену [PERSON] 04 листопада 2021 року, приблизно о 930 та 1110 годині, в присутності Голови Миколаївської селищної ради, Секретаря ради, керівників структурних підрозділів та членів виконавчого комітету вищезазначеної ради, головного спеціаліста відділу Чашук Н.С. - що я : «що був нормальною людиною, а тепер я ніхто. Несла якусь нісенітницю, що нібито я ховався, від чогось в м. Миколаєві, називати мене ворюгою, не цензурно висловлювалась. Вдалася до погроз, її слова: «потом не обіжайся, коли до тебе прийдуть»». Зобов`язати [PERSON] спростувати поширену відносно [PERSON] недостовірну інформацію, шляхом звернення та особистого вибачення на засіданні виконавчого комітету Миколаївської селищної ради та в кабінеті відділу соціально-економічного розвитку, комунальної власності, житлово-комунального господарства, архітектури, транспорту та благоустрою Миколаївської селищної ради та вибачитись перед [PERSON] за розповсюдження недостовірної інформації. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на придбання ліків в розмірі 1496,60 гривень, моральну шкоду в розмірі 60000 гривень та судові витрати. Ухвалою Миколаївського районного суду Одеської області від 26.11.2021 року провадження по справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 05.01.2022 року від представника відповідачки [PERSON] , адвоката Волкова Олександра Леонідовича до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву в якому останній заперечував проти задоволення позову. Ухвалою суду від 12.07.2022 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, однак надав до суду заяву, в якій свої позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, прибути в судове засідання не може так як проходить службу в ЗСУ. Представник відповідачки [PERSON] , адвокат Волков Олександр Леонідович в судове засідання не з`явився, однак надав суду заяву, в якій просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі. Дослідивши та оцінивши подані сторонами належні та допустимі докази окремо та в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, відповідно до позовної заяви, що 04.11.2021 року о 9.00 годині, в малій залі приміщення Миколаївської селищної ради, під час засідання виконавчого комітету вищезазначеної ради, розглядалося питання затвердження тарифів з водопостачання на території громади. Під час обговорення питання, він як начальник даного відділу поставив питання щодо самої процедури подання на розгляд виконавчого комітету питання підняття тарифів, а також поцікавився, у представників комунального підприємства «Миколаївське», а саме: директора КП «Миколаївське» Півненко С.В., та головного бухгалтера підприємства [PERSON] щодо заборгованості населення селищної ради перед підприємством за спожиті комунальні послуги. Під час жвавої дискусії між членами виконавчого комітету, головний бухгалтер комунального підприємства [PERSON] дозволила собі, в досить непристойному тоні коментувати поставленні питання, при цьому порушуючи етику поведінки посадової особи, почала викрикувати набір слів, які позивач належним чином і не чув, а також щось про те, що вона не бреше, а брешу я. І виходячи з малої зали адмінбудинку, в присутності голови Миколаївської селищної ради Купченка В.Л., секретаря селищної ради Козаченко Г.В., [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та інших членів виконавчого комітету, назвала його «ворюгою». Потім об 11 годині, того ж дня, вже перебуваючи в своєму робочому кабінеті, ( в кабінеті, разом з позивачем перебувала головний спеціаліст відділу Чашук Н.С. ) зайшла головний бухгалтер [PERSON] , яка з криками, в образливій, нецензурній формі, повідомила позивача, що написала заяву до відділку поліції, що начебто він, разом з старостою села [PERSON] , сказав, що вона бреше. Почала кричати, що був нормальною людиною, а тепер він ніхто. Несла якусь нісенітницю, що нібито він ховався, від чогось в м. Миколаєві, називала його ворюгою, не цензурно висловлювалась. Вдалася до погроз, її слова; «потом не обіжайся, коли до тебе прийдуть». Внаслідок вищезазначених дій громадянки [PERSON] позивач відразу змушений був звернутися до сімейного лікаря КНП «Миколаївська лікарня» Готко В.П. , для отримання медичної допомоги, в наслідок різкого підвищення артеріального тиску. Після отримання першої медичної допомоги, ним було написано відповідну заяву до ВПД №1 Березівського РВП ГУНП №1 в Одеській області ( а.с. 12, 15 ). Відповідно до матеріалів справи, позивачем було придбано ліки 06.11.2021 року та 08.11.2021 року на суму 1496,60 гривень ( а.с. 13 ). Відповідно до виписки із медичної картки амбулаторного хворого від 08.11.2021 року, позивачу було призначено лікування з 04.11.2021 року по 08.11.2021 року. Дата реєстрації виписки 08.10.2021 року ( а.с. 12 ). Статтею 81 ЦПК України, передбачено, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої та другої статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Згідно до статей 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. В силу ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності, дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та Протоколів № 2,4. 7, 11 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання огранів державної влади і незалежно від кордонів. У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» (1986 рік) зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантованих пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 статті 10 Конвенції, свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини оціночне судження в образливій формі тільки тоді не тягне за собою відповідальності як за висловлення оціночного судження, коли воно має під собою достатнє фактичне підгрунтя і не є надмірним, з огляду на ситуацію та обставини, за якими відбувалось поширення таких висловлювань ( рішення від 1 липня 1997 року у справі «Обершлік ( Oberschlick ) проти Австрії (№ 2)». Як вбачається з відзиу на позовну заяву, позивач не зазначає конкретно, яка саме інформація на його думку є недостовірною і не бере до уваги той факт, що інформація, яку він вважає недостовірною і просить спростувати є нічим іншим, як дослівним відтворенням повідомлень з сайту судова влада, справа № 520/12946/18. А саме, що позивач є підозрюваним в кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №12018160000000548 від 24 липня 2018 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Крім того, позивача тимчасово відсторонювали від займаної посади, оскільки він обгрунтовано підозрюється у вчиненні корупційного злочину з використанням службового становища, обіймаючи посаду голови Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області. На спростування зазначеної інформації у відзиві на позовну заяву, позивачем не подано ду суду відповідь на відзив, а тому суд вважає, що позивач погодився з доводами відповідача викладеними у відзиві. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України " Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" №1 від 27.02.2009 вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень, котрими, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, враховуючи Постанову ПВСУ№1 (пункт 19), відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки (істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Зокрема Європейський Суд з прав людини в рішенні від 27.02.2001 року у справі «Єрузалем проти Австрії» зазначив, що навіть оціночне судження може виходити за межі прийнятного, якщо воно не має під собою ніякого фактичного підгрунтя. Безсумнівно, що громадські діячі мають право на захист своїх немайнових прав щодо своєї репутації, в тому числі і тоді, коли вони виступають і не в приватній якості, але межі здійснення такого права звужуються з огляду на більш широкі межі прийнятної критики, спрямованої проги них, оскільки громадський діяч неминуче і свідомо кожне своє слово та вчинки залишає відкритими для безпосереднього обговорення і прискіпливої уваги політичних опонентів та широкої громадськості, що покладає на такого діяча обов`язок проявляти стриманість, демонструвати більшу міру толерантності, а тому реалізація такою особою права на захист має бути врівноважена з інтересами вільної дискусії з питань, що мають значення для громадського життя, бо обмеження свободи вираження поглядів повинно мати вузьке тлумачення, на що неодноразово вказував ЄСПЛ в тлумаченні положень ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, в тому числі у рішенні від 23.05.1991 року у справі «Обершлік проти Австрії» (А204), рішенні від 25.06.2002 у справі «Коломбані та інші проти Франції» (заява № 51279/99), рішенні від 10.08.2006 року у справі «Ляшко проти України» (заява № 21040/02), рішенні у справі «Українська Прес-Група» проти України» від 29.03.2005 року. Окрім того, в своїй позовній заяві позивач визнає себе публічною особою, а отже в даному випадку, враховуючи роз`яснення надані в пункті 21 Постанови ПВСУ № 1, при поширення інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації ( далі Декларація ), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Згідно п. 4 Постанови, під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Разом з тим, ні обставини, які викладені в позовній заяві, ні надані позивачем докази, не свідчать про те, що мав місце факт порушення ділової репутації позивача з боку відповідача. Також не має даних у чому виражається таке порушення ділової репутації. Позивач не надав жодного доказу на підтвердження того, що ділова репутація позивача була порушена та існує причинно-наслідковий зв`язок між нібито поширенням недостовірної інформації та порушеним правом позивача. Слід зазначити, що позовна заява не містить жодного конкретного факту про те, яким чином відповідач порушив права позивача, за захистом яких позивач звернувся із даним позовом до суду. Відповідно до п. п. 24, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України " Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" №1 від 27.02.2009 (далі по тексту - Постанова), задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Відповідно до статті 277 Цивільного кодексу України, принцип презумпції добропорядності (частину 3) було скасовано, а тому саме стороною позивача має відбуватись доведення своїх позовних вимог щодо обгрунтованності позову, в тому числі недостовірності поширеної відповідачем інформації. Окрім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 13.05.1980 року в справі «Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05. 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. З огляду на викладене, стороною позивача не було доведено яким чином спірна інформація порушила особисті немайнові права та завдала шкоди відповідним особистим немайновим благам саме позивача чи перешкоджає останньому повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право або ж вплинуло на його репутацію як законослухняного громадянина чи його приниження (падіння) перед оточуючими, зниження статусу чи падіння його репутації. З огляду на норми матеріального права та встановленні обставини справи, щодо поширення відповідачем інформації, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки відповідач вправі висловлювати критику, суб`єктивно оцінювати дії та вчинки позивача, тому висловлювання у контексті вільної полеміки не містить фактичних даних, а є його оціночним судженням щодо цих подій та явищ, і щодо особи позивача. Сам факт, сприйняття позивачем суб`єктивних суджень, як таких, що принижують його честь, гідність та ділову репутацію не дає права на відшкодування шкоди, оскільки відсутній факт порушення її прав з боку відповідача. Статтями 1166, 1167 ЦК України передбачається, що матеріальна і моральна (немайнова) шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Однак для покладання відповідальності на заподіювача моральної або матеріальної шкоди необхідна сукупність таких умов як наявність моральної або матеріальної шкоди, протиправність дій особи, причинного зв`язку між протиправною його поведінкою і шкодою та вини в її спричиненні. Виходячи з наведеної конструкції цивільно - правової відповідальності та враховуючи викладене, в діях відповідача відсутні елемент протиправності її поведінки та вина. При цьому позивач, стверджуючи про порушення його особистих немайнових прав поширеною інформацією і завдання йому моральної шкоди, яку він визначив у грошовому виразі в розмірі 60 тисяч гривень, всупереч вимогам ч. 6 ст. 81 ЦПК України та пункту 18 Постанови ПВСУ № 1, не навів в своїй позовній заяві фактичних даних, які не надав суду доказів, котрі б свідчили про порушення особистих немайнових прав позивача поширеною відповідачами інформацією. Окрім того, відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, зазначених в пункті 4 Постанови Пленуму ВСУ N 4 від 31.03.199.5 т. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами) у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначеною чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, і а якими доказами це підтверджуюься. Всупереч наведеним положенням твердження позивача про порушення його особистих немайнових прав завдання моральної шкоди не підтверджено жодним належним і допустимим, достовірним та достатнім засобом доказування в розумінні ст. 77 - 80 ЦПК України. З долученої до матеріалів справи виписки з історії хвороби та чеків на придбання ліків неможливо зробити висновок щодо завдання позивачу матеріальної та моральної шкоди, оскільки сама виписка із медичної карти позивача з Миколаївської лікарні Миколаївської селищної ради наче б то видана 08.11.2021 року, однак зареєстрована 08.10.2021 року, ще до подій які наче б то мали місце 04.11.2021 року, як вказує в своїй позовній заяві позивач. А тому до даних доказів долучених до позовної заяви позивачем, суд відноситься критично. Беручи до уваги вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача та відмовляє в їх задоволенні. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позовних вимог, не підлягають задоволенню також і вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат, а саме у вигляду судового збору.

Outcome: dismissed