Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-15 00:00:00

Позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Свої вимоги мотивував тим, що 31 липня 2013 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві. Від шлюбу сторони мають малолітню дитини [PERSON] - [INFO] . Сімейне життя між подружжям не склалось через постійні сварки та різні погляди на життя на даний час шлюб існує формально, сторони не підтримують сімейні відносини, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету. Вказав, що після припинення спільного проживання вони не можуть дійти згоди щодо проживання неповнолітньої доньки. При вирішенні спору просив врахувати, що він працює, має стабільний дохід, дитина фактично не змінювала своє місце проживання. Тому в найкращих інтересах дитини буде визначити місце проживання дитини разом з ним. Враховуючи викладене просив суд розірвати шлюб та визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] разом із батьком [PERSON] . Ухвалою суду від 25.07.2022 року відкрито провадження у справі. У судове засідання позивач не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність просив суд задовольнити позову. У судове засідання відповідач не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позов визнала частково, а саме з приводу розірвання шлюбу не заперечувала. Щодо визначення місця проживання дитини з батьком просила суд відмовити, оскільки позивач домовленостей не дотримується та чинить перешкоди у побаченні з дитиною. Третя особа у судове засідання не з`явилися, повідомлялась належним чином про причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення до суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 31 липня 2013 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюбу у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис 1429. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Святошинським районним у місті Києві відділом ДРАЦС ЦМУ МЮ (м. Київ). За правилами ч. 2\~ст. 3 Сімейного кодексу України\~(далі по тексту -\~СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Відповідно до ст. ст. 21, 24\~СК України\~шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч. 2\~ст. 112 СК України\~суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до\~ст. 109 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Оскільки судом встановлено, що сторони спільного господарства не ведуть, шлюбних відносин не підтримують, тому шлюб між ними може бути розірваним. В частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини разом із позивачем суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 2 ст. 82 ЦПК України відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. З пояснень\~сторін встановлено,\~що після\~припинення спільного\~проживання донька\~ [PERSON] , [INFO] , залишилася проживати разом із батьком позивачем у справі, останнім створені всі умови для належного проживання та виховання дитини. Сторонами було укладено договір про визначення місця проживання дитини, здійснення батьківських прав та обов`язків, сплату аліментів, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Романовським Б.П., зареєстровано в реєстрі №748. Відповідно до п. 3 батько зобов`язується утримувати дитину самостійно до досягнення дитинною повноліття та до досягнення дитиною 23 років, якщо вона продовжуватиме навчання. Сторони дійшли згоди, що мати аліментів на доньку [PERSON] не сплачує. Частинами 6, 8\~статті 7 Сімейного кодексу України\~визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі\~ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до\~ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно зі\~ст. 160 СК України\~місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1\~ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2\~ст. 161 СК України). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому, поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Пунктом 14\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~визначено, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Судом встановлено, та не заперечувалось сторонами те, що після того, як сторони почали проживати окремо, дитина залишилась проживати та на даний час проживає з батьком та ним створені всі умови для проживання дитини, він здійснює опіку над дитиною, доглядає її, та піклується про її стан здоров`я. Пояснення відповідача на створення перешкод у побаченні з дитиною, наявністю погроз при підписанні договору, суд до уваги не бере, оскільки належних та допустимих доказів суду подано не було. А дані спірні питання можуть бути вирішені шляхом поданням відповідних позовів, а не вчиненням дій щодо самовільної зміни місця проживання дитини. Доводи відповідача про створення нею умов для проживання дитини, суд до уваги не бере, оскільки належних та допустимих доказів надано не було, а відповідач лише обмежилась письмовими поясненнями. Суд вважає за необхідне звернути увагу сторін на те, що визначення місця проживання дитини з батьком, не позбавляє права відповідачки, як матір, відвідувати дитину, спілкуватися з нею, здійснювати свої батьківські обов`язки та доглядати за дитиною за місцем проживання позивача. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до\~ст. 157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. На переконання суду, а також з огляду на характеристики обох батьків, забезпеченість житлом, моральні якості, відношення до дитини, а також зважаючи на вік дитини, - місцем проживання дитини на даний час доцільно визначити з його батьком - позивачем у справі. Враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини, суд приходить до переконання, що позовну заяву слід задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved