Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-07 00:00:00

02.02.2022 [PERSON] звернувся до суду з даним позовом мотивуючи тим, що він та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Даний будинок належав його батьку [PERSON] , який помер [INFO] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом він - [PERSON] прийняв у спадщину 1/2 частку спадкового майна, після смерті батька, та зареєстрував своє право власності на 1/2 частину\~ будинку [ADDRESS] . За його замовленням було проведено технічну інвентаризацію та виготовлено технічний паспорт на вказаний будинок, також, він за власний рахунок поховав свого батька.\~ Відповідач зареєстрована у вказаному будинку з 06 лютого 2007 року по теперішній час, однак не проживає за вказаною адресою з 2015 року, а проживає в Росії. Факт реєстрації відповідача у вказаному житловому приміщенні створює йому перешкоди в користуванні житловою площею, а саме: плату за комунальні послуги проводить він сам без участі відповідача, яка рахується зареєстрованою; повноцінно скористатися субсидією по оплаті комунальних послуг він не може, адже де фактично проживає відповідач йому невідомо, а при призначенні субсидії мають враховуватися її доходи, як зареєстрованої у житлі особи. Перешкод в користуванні жилим приміщенням він відповідачу не чинив. Враховуючи, що відповідач понад рік без поважних причин відсутня за місцем реєстрації, не сплачує кошти за комунальні послуги, не несе витрат з утримання житла вона є такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] . Тому, просив в судовому порядку визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . 20.04.2022 судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі в порідку спрощеного позовного провадження та призначено до розгляду по суті. 27.06.2022 судом постановлено ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про витребування з Білоцерківської районної державної нотаріальної контори належним чином завіреної спадкової справи, з інформаційною довідкою зі спадкового реєстру, щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . Позивач - [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та пояснив, що [PERSON] є його племінницею, дочкою його сестри, яка померла в 2016 році. Він та відповідач після смерті [PERSON] подали заяви про прийняття спадщини, але тільки він отримав свідоцтво про право на спадкове майно, зокрема, на 1/2 частину будинку [ADDRESS] . На іншу частину будинку має право відповідач за правом представлення, але вона не отримала свідоцтва на майно, оскільки проживає в Росії. Він сам поховав батька та сам сплачує комунальні послуги по будинку, які нараховуються на зареєстрованих осіб. В будинку він проживає з сім`єю та члени його сім`ї не зареєстровані в будинку. 1/2 частина будинку, яка належить йому, в натурі не виділена і особові рахунки щодо комунальних послуг не переоформлені. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату,час та місце повідомлена належним чином, відзив на позов та заяви з процесуальних питань до суду не подала. На підставі ст. 280 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи. Суд, заслухавши пояснення позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що позивач - [PERSON] , [INFO] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 жовтня 2020 року, посвідченого державним нотаріусом Білоцерківської районної державної нотаріальної контори Київської області, зареєстрованого в реєстрі за № 2-872, після померлого\~ [INFO] батька - [PERSON] , являється власником 1/2 частини житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено матеріалами справи ( а.с.9-10,12-13,21). З матеріалів справи (а.с.11,14,93,96,98-103,107), вбачається, що відповідач - [PERSON] , [INFO] , з 06 лютого 2007 року по теперішній час зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а фактично проживає в Гурьєвському районі Калінінградської області, Російська Федерація, являється племінницею позивача, адже її мати [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , є рідною сестрою [PERSON] , що узгоджується з поясненнями позивача та показаннями свідків. Також, встановлено, що позивач - [PERSON] являється пенсіонером, перебуває на обліку в Білоцерківському об`єднаному управлінні ПФУ в Київській області і отримує пенсію щомісяця в розмірі 2531,27 грн., проживав разом з батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , вів з ним спільне господарство, 20 травня 2014 року за його замовленням було проведено технічну інвентаризацію і виготовлено технічний паспорт на вказаний будинок та після смерті батька провів його поховання за власний рахунок, що підтверджено матеріалами справи (а.с.15-20,22,55) та узгоджується з показаннями свідків. З наданих позивачем квитанцій\~ (а.с.55-72) вбачається, що [PERSON] здійснював оплату комунальних послуг, які надаються за адресою: [ADDRESS] , за особовими рахунками відритими на ім`я [PERSON] за постачання і розподіл газу та постачання електроенергії, та за особовим рахунком відкритим на ім`я позивача за надання послуг з поводження з побутовими відходами. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала показання, що проживає в селі Піщана Білоцерківського району з 1987 року. Позивач проживає в батьківській хаті вже три роки разом зі своєю дружиною і сином. Відповідач є племінницею позивача, але її вона не бачила вже 8 років. Позивач отримав будинок у спадщину після батька. Відповідач проживала в будинку [ADDRESS] разом із матір`ю [PERSON] , яка померла в 2016 році, потім відповідач вийшла заміж і переїхала в Росію. Вона, як сусідка, буває в будинку один раз на тиждень, особистих речей відповідача вона не бачила. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала показання, що проживає в селі Піщана Білоцерківського району з 2012 року. Позивач проживає в батьківській хаті разом з дружиною та сином, по сусідству з нею. У позивача була сестра,яка померла близько 4 років тому, а відповідач її дочка, яка проживала в будинку [ADDRESS] , однак вже 7-8 років живе в Калінінграді, Росія. Відповідач даним житлом не цікавиться, не приймає участі в утриманні будинку. Вона, як сусідка, була в будинку один раз та чи є в ньому особисті речі відповідача їй невідомо. Свідок [PERSON] \~ в судовому засіданні дала показання, що з народження проживає в селі Піщана Білоцерківського району. Позивач проживає в батьківській хаті, переїхав відразу після смерті батька в 2019 році. Відповідач є племінницею позивача, вона проживала в будинку [ADDRESS] разом із дідом до свого одруження, а потім в 2016 -2017 р.р. разом із чоловіком виїхала в Калінінград. Відповідач приїздила до України і трохи (грудень 2019 року січень 2020 року) жила\~ в будинку, а потім виїхала в Росію. Відповідач житлом не цікавиться, позивач сам сплачує комунальні послуги і утримує житло, зробив ремонт в будинку, провів воду до будинку. Вона, як сусідка, буває в будинку один раз на 2 тижні і особистих речей відповідача в ньому немає. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Отже, право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, а тому власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням в порядку, передбаченому ст. 71,72 ЖК України. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із нормою ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (ст. 1218, 1231 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її . Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. Відповідно до ст. 1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Судом встановлено, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , належав на праві власності померлому [INFO] [PERSON] , [INFO] , який був батьком позивача - [PERSON] та дідом відповідача - [PERSON] , матір якої - [PERSON] , померла [INFO] , тобто до смерті свого батька, тому, відповідач за правом представлення має право на спадщину після померлого [INFO] діда - [PERSON] , зокрема, на 1/2 частину вказаного домоволодіння, заявивши про своє право шляхом подачі до нотаріальної контори 23 липня 2020 року заяви про прийняття спадщини. Також, встановлено, що відповідач була зареєстрована в будинку [ADDRESS] з 06 лютого 2007 року, проживала за місцем реєстрації до укладення шлюбу та не проживає в будинку близько 5 років, так як знаходиться за межами України. Тобто, відповідач набула права користування будинком та користувалася ним зі згоди власника будинку - [PERSON] , який за життя не ставив питання про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщення, що свідчить про домовленість між відповідачем і власником житла щодо такого порядку користування житловим приміщенням. Позивач обґрунтовуючи вимоги вказує на те, що відповідач перешкоджає йому в користуванні його власністю, однак, достатніх доказів, які б у своїй сукупності дали змогу встановити дані обставини до суду не подав, враховуючи, що він в порядку спадкування набув у власність лише 1/2 частину вказаного житлового будинку, яка не виділена в натурі. Відповідно до ч. 1 ст.29 ЦК України місце проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно з положеннями ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; довідка про реєстрацію місця проживання - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи; реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. З наведених правових норм вбачається, що належним та допустимим доказом підтвердження місця проживання особи є відомості органу уповноваженого на здійснення реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання особи. Згідно з положеннями п.п.3.21, 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, підтвердженням факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини є перш за все відмітка у паспорті про реєстрацію його місяця проживання, а у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Матеріалами спадкової справи ( а.с.87-168) встановлено, що відповідач на час смерті діда була зареєстрована з ним за однією адресою та подала у визначений законодавством строк заяву про прийняття спадщини, а не відмовилася від неї. Також, згідно зі свідоцтвом про народження ( а.с. 100-101) та паспорта (а.с.102-103) відповідач - [PERSON] є громадянкою України. Отже, відповідач, звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, стала\~ власником частини будинку, тому має право володіти та користуватися цим майном. Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК). Зазначена правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-3095цс15 та постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 755/8062/13-ц (провадження № 61-8403св18). Право відповідача - [PERSON] на спадкування після померлого [INFO] [PERSON] позивачем\~ у встановленому законом порядку не оспорено, рішення суду про усунення відповідача від спадкування не надано, а питання наявності підстав для позбавлення відповідача права на спадкування та виконання обов`язків щодо відшкодування витрат на утримання спадкового майна не є предметом розгляду у даній справі. Таким чином, враховуючи вище зазначене, підстави для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, розташованим за адресою: [ADDRESS] , у період після смерті [PERSON] , відсутні, оскільки відповідач є спадкоємцем, яка прийняла спадщину, а тому до неї не можуть бути застосовані правила визнання особи такою, що втратила право користування житлом у випадку відсутності останньої в житлі протягом певного проміжку часу. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Згідно ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача (сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 992,40 грн. - а.с.1,2), не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed