Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-28 00:00:00

У липні 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він є власником житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] є власниками сусідньої земельної ділянки, які побудували житловий будинок та обгородили свою земельну ділянку парканом, частина якого знаходяться на його земельній ділянці. За його замовленням проведено експертизу, якою встановлено, що існує накладення земельної ділянки відповідачів на його земельну ділянку, площа накладення становить 63 кв.м. При цьому 9,5 кв.м знаходяться під житловим будинком. Вказав, що відповідачі побудували свій будинок з порушенням будівельних норм на відстані менше одного метру від його житлового будинку, де проживає його родина. Виявлені порушення не дозволяють в повній мірі користуватись власним майном та грубо порушують його право власності. В добровільному порядку відповідачі не відновлюють його права. Вважає за можливим захист свого права шляхом демонтажу тієї частини будинку та огорожі відповідачів, які знаходяться на його земельній ділянці. Просив суд зобов`язати [PERSON] та [PERSON] солідарно усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером 3222481202:02:006:0201 та житловим будинком, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , шляхом демонтажу частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (частини житлового будинку, яка знаходиться в межах належної [PERSON] земельної ділянки) та демонтажу огорожі встановленої в межах земельної ділянки [PERSON] .. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.11.2018 року було відкрито провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 травня 2019 року залучено до участі у якості співвідповідачів неповнолітнього [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 12 червня 2019 року до суду надійшла заява про зміну предмету позову. 26 червня 2019 року до суду надійшли відзиви на позов відповідача [PERSON] , яка на час їх подання, діяла у власних інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] . Вказала, що житловий будинок, який просить позивач знести є єдиним її житлом та житлом неповнолітнього сина. Задоволивши позовні вимоги суд фактично позбавить житла дитину. Накладення відбувається саме на їх земельну ділянку, а не навпаки, так як ними був першими отриманий державний акт. Жодних перешкод в користуванні майном вони не чинять позивачу та не чинили попереднім власникам. Їх житловий будинок збудований ще в 1958 році, а позивача 1966 році, державний акт на право власності на свою земельну ділянку отримали з дотриманням норм чинного законодавства. Жодних прав позивача вони не порушують. Натомість позивач постійно порушує правила добросусідства. У липні 2017 року позивач розпочав самовільне будівництво риттям котловану з порушенням будівельних норм щодо протипожежних розривів між будинками. Вважає також, що позивач пропустив строки позовної давності. Просила суд відмовити в задоволенні позову як через безпідставність, так і через пропуск строку позовної давності. 05 липня 2019 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] та [PERSON] (на час подання позову останній був неповнолітнім). Свої вимоги мотивували тим, що [PERSON] та [PERSON] (спадкодавець) придбали житловий будинок [ADDRESS] на 11 років раніше за [PERSON] . Свою земельну ділянку вони почали приватизувати ще в 2004 році за погодженням меж ще з попередніми власниками та отримали державний акт в 2007 році. А [PERSON] лише в 2007 році почав процедуру приватизації, але меж своєї земельної ділянки з ними не погоджував. Тому накладення відбувається на їх земельну ділянку. [PERSON] , розпочав самовільне будівництво житлового будинку з порушенням протипожежних, санітарних, будівельних норм, що призводить до порушення їх прав. Їх житловий будинок був побудований ще в 1960 році попередніми власниками, а тому не може порушувати права сусіда [PERSON] , який став власником у 2015 році на підставі договору купівлі-продажу. За її зверненням до державної установи встановлено відсутність у відповідача будівельного паспорту на забудову земельної ділянки. Отже, [PERSON] порушує їх права власності на нерухоме майно. Просили суд: 1) усунути перешкоди в користуванні та розпорядженнями належним житловим будинком [ADDRESS] , шляхом: визнання недійсним рішення Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 30 серпня 2007 року про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] ; визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, яким посвідчується право власності [PERSON] земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] ; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Сподіним І.Л., 25 березня 2015 року за реєстровим №166, спадкова справа №1/2015, [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3222481202:02:006:0201 площею 0,2001га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; визнання недійсним договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новохатньою Н.С., 21 грудня 2015 року за реєстровим №4061, земельної ділянки площею 0,2001га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , була набута у власність [PERSON] від [PERSON] ; визнання незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Новохатньої Н.С. від 21 грудня 2015 року, індексний номер 27332346 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким внесений запис про право власності №12658049 про реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222481202:02:006:0201 площею 0,2001га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на [PERSON] ; визнання незаконним та скасувати в Державному земельному кадастрі України реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222481202:02:006:0201 площею 0,2001га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на імя [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; 2) знести незакінчений будівництвом об`єкт самочинно збудованого [PERSON] на земельній ділянці з кадастровим номером 3222481202:02:006:0201, за адресою: [ADDRESS] , за рахунок [PERSON] 05 липня 2019 року до суду надійшов відзив відповідачів [PERSON] та [PERSON] .. Вказали, що позивач [PERSON] надав суду достатньо доказів на підтвердження самовільного зайняття [PERSON] та [PERSON] частини його земельної ділянки, що є грубим порушенням прав позивача. Таке право з урахуванням норм земельного, цивільного права підлягає судовому захисту. Зазначили, що не мають відношення до будівель, не є сусідніми власниками. Хоч вони й подали нотаріусу заяву про прийняття спадщини, але свідоцтва про право на спадщину вони не отримували, а тому не є власниками ні житлового будинку, ні земельної ділянки. Просили суд задоволити позов в частині зобов`язання [PERSON] та [PERSON] солідарно усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером 3222481202:02:006:0201 та житловим будинком, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , шляхом знесення частини житлового будинку побудованого за адресою: [ADDRESS] (частини житлового будинку, яка знаходиться в межах належної [PERSON] земельної ділянки). Відмовити в задоволенні позову [PERSON] в частині вимог до [PERSON] , та [PERSON] 18 липня 2019 року до суду надійшла відповідь на відзив. Представник позивача [PERSON] вказав, що позовні вимоги про знесення частини житлового будинку жодним чином не позбавляє права на житло відповідача та її неповнолітнього сина, а направлено на захист права власності позивача [PERSON] . Порушення такого права підтверджено висновком експертного дослідження, де вказано про зайняття відповідачами частини земельної ділянки, що не спростовано відповідачами. Про порушення свого права позивачу стало відомо лише після проведення відповідного експертного дослідження, а не з земельно-шнурових книг, тому строки позовної давності не пропущено. Просив задоволити позов [PERSON] 19 листопада 2019 року до суду надійшов відзив на зустрічний позов від представника відповідача за зустрічним позовом [PERSON] [PERSON] .. Вказав, що порушення прав позивача відбулось через накладення земельної ділянки відповідачів на земельну ділянку позивача, про що вказано спеціалістом. Відповідачі зобовязані дотримуватись правил добросусідства, а вони натомість побудували житловий будинок з порушенням норм щодо відстані будівель. Відсутні докази щодо ненадання згоди на погодження меж при приватизації його земельної ділянки, і навіть за відсутності такої згоди, підстави для задоволення зустрічного позову відсутні. Ним приватизована земельна ділянка з дотриманням норм законодавства, жодних прав позивачів за зустрічним позовом ним не порушено. Позивачі за зустрічним позовом фактично провели реконструкцію свого житлового будинку, внаслідок чого будинок був розширений та частина будинку змістилась на його земельну ділянку. Дане будівництво є самочинним. Просив відмовити в задоволенні зустрічного позову. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 лютого 2020 року по справі призначено судові земельно-технічну експертизу та експертизу з питань землеустрою, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, провадження по справі зупинено. 16 квітня 2020 року до суду надійшло клопотання експертів. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 квітня 2020 року провадження по справі поновлено. 14 лютого 2020 року до суду надійшов відзив представника відповідача за зустрічним позовом [PERSON] [PERSON] .. Зазначили також, що позивачі за зустрічним позовом подали позов у 2019 році тобто з пропуском строку позовної давності, тому суд має застосувати наслідки пропуску строку та відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог. Просив врахувати, що він та його родина має статус багатодітної родини. Саме з цією метою була придбана спірна земельна ділянка та розпочате будівництво житла у встановленому порядку з поданням відповідної декларації. Саме після цього йому стало відомо, що частина його земельної ділянки зайнята позивачами за зустрічним позовом. Житловий будинок [PERSON] та [PERSON] був придбаний однією площею, але зараз і без спеціальних знань видно, що площа будинку значно збільшилась, що є самочинним будівництвом. Вважає, що позивачі за зустрічним позовом сфальсифікували офіційні дані при оформленні права власності на свою земельну ділянку. Оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений з дотриманням закону, підстави для визнання його недійсним відсутні. Просив відмовити в задоволенні зустрічного позову. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 липня 2020 року по справі призначено судові земельно-технічну експертизу та експертизу з питань землеустрою, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, провадження по справі зупинено. 22 липня 2020 року до суду надійшло повідомлення експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №8809/20-41 від 16 липня 2020 року про неможливість надання висновку судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою. 25 вересня 2020 року та 19 листопада 2020 року до суду надійшли клопотання експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 листопада 2020 року провадження по справі поновлено. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 лютого 2021 року по справі призначено судові земельно-технічну експертизу та експертизу з питань землеустрою, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, провадження по справі зупинено. 09 червня 2021 року, 05 серпня 2021 року до суду надійшли клопотання експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. 16 грудня 2021 року до суду надійшов висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою №12401/21-41/35488/21-41 від 10 грудня 2021 року. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2021 року провадження по справі поновлено. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 травня 2022 року замінено Віто-Поштову сільську раду Києво-Святошинського району Київської області на належного відповідача Гатненську сільську раду Фастівського району Київської області; замінено третю особу служба в справах дітей Києво-Святошинсьої районної державної адміністрацію Київської області на її правонаступника орган опіки та піклування виконавчого комітету Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області; замінено третю особу Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області на її правонаступника Державну інспекцію архітектури та містобудування України. 14 лютого 2022 року до суду надійшла заява позивачів за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] про зміни до зустрічного позову шляхом доповнення підстав зустрічного позову. Вказали, що 29 жовтня 2021 року було проведено реєстрацію повідомлення про початок виконання будівельних робіт [PERSON] . А вже 25 листопада 2021 року зареєстровано декларацію про готовність до експлуатації об`єкту будівництва по [ADDRESS] , отримав будівельний паспорт від 07 жовтня 2021 року. Тому твердження [PERSON] про неможливість використовувати свою земельну ділянку для будівництва є голослівним, а побудоване самочинне майно має бути знесено за рахунок забудовника. 16 лютого 2022 року до суду надійшла заява [PERSON] про уточнення позовних вимог. Вказав, що він та його родина має статус багатодітної родини. Саме з цією метою була придбана спірна земельна ділянка та розпочате будівництво житла у встановленому порядку з поданням відповідної декларації. Саме після цього йому стало відомо, що частина його земельної ділянки зайнята відповідачами. Житловий будинок [PERSON] та [PERSON] був придбаний однією площею, але зараз і без спеціальних знань видно, що площа будинку значно збільшилась, що є самочинним будівництвом. Вважає, що відповідачі сфальсифікували офіційні дані при оформленні права власності на свою земельну ділянку. Оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений з дотриманням закону, підстави для визнання його недійсним відсутні. У добровільному порядку відповідачі відмовляються відновлювати його права та усувати встановленні порушення. Просив суд усунути перешкоди [PERSON] у користуванні належною земельною ділянкою з кадастровим номером 3222481202:02:006:0201 площею 0,2001га, розташованою за адресою: [ADDRESS] , з боку [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] шляхом знесення за рахунок [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] : частини житлового будинку [ADDRESS] , який належав [PERSON] та [PERSON] на момент його смерті, розташованої на земельній ділянці з кадастровим номером 3222481202:02:006:0201; частини житлового будинку [ADDRESS] , який належав [PERSON] та [PERSON] на момент його смерті, що збудована з порушеннями п.2.20 ДБН 79-92, затверджених наказом Держбуду України №37 від 24 березня 1992 року та п.3.25 ДБН 360-92, затверджених наказом Держкоммістобудування №44 від 17 квітня 1992 року, розташованої на земельній ділянці з кадастровим номером 3222481202:02:006:0135, що межує із земельною ділянкою 3222481202:02:006:0201; тимчасової споруди у вигляді паркану, розташованої на земельній ділянці [PERSON] , кадастровий номер 3222481202:02:006:0201, що межує із земельною ділянкою 3222481202:02:006:0135. Стягнути з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору 704,80 грн. та витрати за проведену судову експертизу в розмірі 12\~355,92 грн. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 червня 2022 року підготовче засідання закрито та справу призначено до розгляду в судовому засіданні. У судове засідання 29.08.2022 представник позивача адвокат Фумельов І.О. з`явився. Первісний позов підтримав та просив суд задовольнити. У задоволенні зустрічного позову просив суд відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання з`явилася. Проти вимог первісного позову заперечувала. Зустрічний позов підтримала та просила суд задовольнити. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення частково та зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ст. 78 ЗК України право власності на землю це право володіти, користуватись і розпоряджатись земельними ділянками. Ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підставі ст. 152 ЗК України землевласник або землекористувач може вимагати усунення яких-небудь порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодуванні заподіяного збитку. За ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Щодо земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (позивач [PERSON] ), встановлено наступне. 11 квітня 1990 року [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на житловий будинок після смерті [PERSON] , виданого державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області. 01 березня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування житлового будинку загальною площею 69,0 кв.м з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності [PERSON] зареєстровано, що підтверджено витягом 3005533 від 05 березня 2004 року. Рішенням Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 30 серпня 2007 року передано у власність земельну ділянку площею 0,20га для будівнцитва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель та споруд по [ADDRESS] [PERSON] . З технічної документації на земельну ділянку по [ADDRESS] вбачається, що суміжним землевласником від А до Б є землевласник [PERSON] , яка і підписала акт на зберігання межових знаків та установлення і погодження меж землекористування. Жодних зауважень не висловлено. 25 березня 2015 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку та житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до земельно-кадастрових книг Віто-Поштової сільської ради за адресою: [ADDRESS] , закріплена земельна ділянка площею спочатку - 0,20га (за [PERSON] , [PERSON] ), потім 0,2001га ( [PERSON] ). 21 грудня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 69,00 кв.м з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 21 грудня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2001га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 3222481202:02:006:0201. Право власності [PERSON] зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (витяг №50420564 від 21 грудня 2015 року). Щодо земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (відповідачі [PERSON] та [PERSON] ), встановлено наступне. 22 грудня 2003 року [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 лютого 2004 року продовжено строк прийняття спадщини [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , померлої [INFO] (справа №2-733/04). При розгляді справи судом було встановлено, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті своєї мами [PERSON] . Згідно довідки Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №208 від 10 червня 2004 року: за покійною [PERSON] по земельно-шнуровим книгам рахувалась земельна ділянка площею 0,29га на праві постійного користування в [ADDRESS] ; на ділянці успадкований [PERSON] житловий будинок на підставі рішення суду, але земельна ділянка не передана йому у власність. 24 червня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку загальною корисною площею 50,2 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності [PERSON] та [PERSON] зареєстровано в КП БТІ, що підтверджено витягом №3905957 від 18 червня 2004 року. Відповідно до земельно-кадастрових книг Віто-Поштової сільської ради за адресою: [ADDRESS] , закріплена земельна ділянка площею спочатку - 0,29га, потім 0,2240га. Рішенням Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 26 серпня 2004 року надано дозвіл [PERSON] та [PERSON] на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,25 га у спільну часткову власність (у рівних частинах кожний) для обслуговування житлового будинку і господарських споруд в [ADDRESS] . Рішенням Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 20 липня 2006 року затверджено матеріали інвентаризації земельної ділянки згідно фактичної площі користування 0,2240га [PERSON] та [PERSON] та внесено зміни в рішення ради від 26 серпня 2004 року, передано безкоштовно [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 0,2240 га у спільну часткову власність (по Ѕ частині кожний) для обслуговування житлового будинку і господарських споруд в [ADDRESS] . 13 червня 2007 року [PERSON] та [PERSON] отримали державний акт (серія ЯЕ №107918) про право власності на земельну ділянку площею 0,2240 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222481202:02:006:0135. Звертаючись до суду з зустрічним позовом, [PERSON] та [PERSON] вказував на порушення їх прав та для відновлення такого права слід визнати недійсним рішення Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 30 серпня 2007 року про передачу у власність [PERSON] , державний акт на право власності на земельну ділянку, яким посвідчується право власності [PERSON] , свідоцтва про право на спадщину за законом, договір купівлі-продажу, визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222481202:02:006:0201 площею 0,2001га на [PERSON] , визнати незаконним та скасувати в Державному земельному кадастрі України реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222481202:02:006:0201 на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. Відповідно до ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. При розгляді справи позивачі за зустрічним позовом заперечували правомірність вцілому набуття відповідачем та першим власником [PERSON] права власності на земельну ділянку через порушення вимог чинного законодавства. З висновку експертів вбачається, що технічна документація із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельну ділянку гр. [PERSON] для будівництва і обслуговування будинку, господарських будівель і споруд [ADDRESS] розроблена та затверджена з порушеннями вимог земельного законодавства, а саме: ст. ст. 50, 118, 183, 211 Земельного кодексу України, ст.ст.28, 29, 58 Закону України «Про землеустрій», п.1.16 Інструкції про порядок складання, складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на правил власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі», Наказу Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року №43. Слід зазначити що, пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року суд акцентував увагу на Рішення Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року у справі «Stretch v. United Kingdom» («Стретч проти Об`єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії»), виходячи зі змісту пунктів 32-35 якого звертаючись із заявою до уповноважених органів та, виконуючі визначені чинним законодавством умови, та, дотримуючись відповідного порядку, відповідач мав право очікувати про набуття майнового права в значенні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції. У вказаному рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наявність порушень з боку органу публічної влади при вирішенні питання про передачу майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчиненні з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та відповідно відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції. Зважаючи на викладене, здійснюючи публічно-правові функції в сфері надання земельної ділянки у власність відповідно до положень Земельного кодексу України, сільська рада діяла як суб`єкт владних повноважень і повинна була приймати рішення в межах чинного на час законодавства. Тому [PERSON] мала обґрунтовані очікування щодо дотримання суб`єктом владних повноважень при прийнятті ним рішення вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, тобто, розраховувала на те, що суб`єкт владних повноважень діятиме на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України. Крім того, позивачі за зустрічним позовом не вказали яким чином недоліки в проекті землеустрою, вказані у висновку, впливають на її права саме при передачі земельної ділянки у власність, оскільки порушення прав позивача має відбутись саме на час прийняття оскаржуваного рішення. Суд враховує, що на час прийняття спірного рішення та передачі земельної ділянки спору між [PERSON] та [PERSON] не існувало, остання без зауважень погодила спільну межу. З пояснень сторін встановлено, що спір між сторонами виник по суті після будівництва. Ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підставі ст. 152 ЗК України землевласник або землекористувач може вимагати усунення яких-небудь порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодуванні заподіяного збитку. За ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах. У рішенні від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 Конституційний суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага. При цьому, особа на власний розсуд визначає чи порушені її права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Викладені висновки кореспондуються із нормами процесуального законодавства України. З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів особи, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо особа не довела факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у правовідносинах. У даному випадку, позивачами за зустрічним позовом крім загальних посилань, не надано жодних належних та допустимих доказів, в розумінні ст.80 ЦПК України, порушення особистих прав у спірних правовідносинах, як і не наведено обґрунтованих мотивів, яким чином оскаржуване рішення на [PERSON] та подальші правочини породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки [PERSON] та [PERSON] у даних правовідносинах. Сама по собі наявність порушень не може обожнюватись з порушеним правом, а тому позивачі зобов`язані доводи суду свої вимоги. За таких обставин, суд приходить до висновку, що особи діяли в межах своєї компетенції при прийнятті оскаржуваного рішення та видачі державного акту, укладення правочинів, видачі свідоцтв та реєстрації права власності, тому у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом про недійсним рішення Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 30 серпня 2007 року про передачу у власність [PERSON] , державний акт на право власності на земельну ділянку, яким посвідчується право власності [PERSON] , свідоцтва про право на спадщину за законом, договір купівлі-продажу, визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222481202:02:006:0201 площею 0,2001га на [PERSON] , визнати незаконним та скасувати в Державному земельному кадастрі України реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222481202:02:006:0201 на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суд відмовляє. Відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» червоні лінії визначені в містобудівній документації щодо пунктів геодезичної мережі межі існуючих та запроектованих вулиць, доріг. Згідно з ч.ч.1, 2, 4, 7ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Щодо вимог за зустрічним позовом про знесення незакінченого будівництвом об`єкту самочинно збудованого [PERSON] , судом встановлено, що до Єдиного реєстру внесені дані щодо повідомлення про виконання будівельних робіт з реконструкції індивідуального житлового будинку №КС 061172000095 від 19 липня 2018 року по [ADDRESS] , замовник [PERSON] 23 лютого 2018 року Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області направлено вимогу [PERSON] . Даний лист не підтверджує отриманням [PERSON] такої вимоги. З листа департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області №10/10-33/1303/06/01 від 13 березня 2018 року не можливо встановити будь-які порушення [PERSON] , оскільки на час виїзду за адресою нікого не було та документи до департаменту не надходило. Відповідно до депутатського акту від 08 липня 2017 року по вул.Шевченка, 128 проводяться будівельні роботи (копається котлован) з недотриманням меж від парканів сусудів, зокрема по [ADDRESS] . Наявність самочинного будівництва по [ADDRESS] також підтверджена і копією інвентаризаційної справи. Відповідно до положень ст.38 закону «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду в разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою. Згідно з постановою №458/1173/14-ц ВС України від 16 січня 2019 року, вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення їхніх прав. Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови. З урахуванням змісту зазначеної норми в поєднанні з положеннями ст.ст.16, 386, 391 ЦК позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом. Також як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 22 постанови «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» за № 6 від 30 березня 2012 року, знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст.18 Закону України «Про основи містобудування» реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об`єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрої територій. Закінченні будівництвом об`єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об`єктів забороняється. Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів визначений Постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13 квітня 2011 року «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», пунктом першим якого передбачено, що прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до I - III категорії складності та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті до експлуатації у встановленому порядку. Такої реєстрації судом не встановлено на час розгляду справи. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. ЦПК України визначено, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Дана справа слухалась судом з 2018 року, відповідачі за зустрічним позовом мали право та час на проведення експертизи (зокрема, судову будівельну технічну експертизу на вирішення якої поставити питання: чи відповідає будівельному паспорту будівля, яка побудована відповідачем на земельній ділянці, чи дотриманні відстані (містобудівні, протипожежні, санітарні) від об`єкта будівництва до меж земельної іншої ділянки, а також до будівель і споруд, розташованих на суміжній земельній ділянці, тощо) для встановлення порушень та можливість перебудови спірного об`єкту. Із матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду із вказаним позовом [PERSON] , [PERSON] посилалися на порушення при будівництві сусідом будинку по [ADDRESS] будівельно-технічних, протипожежних та санітарних норм, чим порушуються їх права як суміжних землекористувачів та власників житлового будинку по [ADDRESS] . Сам по собі факт самочинного будівництва не може ототожнюватись з порушенням права та єдиним крайнім заходом на відновлення порушеного права знесення об`єкту будівництва. Разом з тим, належних та допустимих доказів на підтвердження вище вказаних позовних вимог позивачами за зустрічним позовом до суду подано не було, тому вказані вимоги є не доведеними. Щодо вимог [PERSON] щодо знесення самочинно побудованого майна [PERSON] та [PERSON] судом встановлено, що з листа КП БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області №712/3 від 07 липня 2013 року вбачається, що по [ADDRESS] , самочинно збудовані є: літ.А в результаті реконструкції загальна площа 142,2 кв.м, житлова 61,1 кв.м, літ.Е гараж 7,75*5,83. Відповідно до листа відділу містобудування та архітектури Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області №17-05/139 від 07 жовтня 2019 року відділом не видавався будівельний паспорт забудови земельної ділянки по [ADDRESS] , технічна документація на будинок у відділі відсутня. Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області від26 вересня 2019 року надав відповідь, що [PERSON] не видавались ні містобудівні умови і обмеження, ні будівельний паспорт на земельну ділянку, та направлено останній запит щодо надання документації та вимогою щодо обстеження. За результатами виїзду спеціалістів було складено акт про недопущення посадових осіб на обєкт будівництва та надано припис щодо усунення порушень (лист Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області від 04 жовтня 2019 року). Наявність самочинного будівництва по [ADDRESS] також підтверджена і копією інвентаризаційної справи. У частині першій, четвертій, сьомій статті 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Отже, у зв`язку з істотним відхиленням від проекту або порушенням будівельних норм право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають відповідні органи державної влади або місцевого самоврядування. Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року у справі № 725/5630/15-ц (провадження № 61-20139св19), зазначено, що «юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. Під істотним порушенням будівельних норм і правил з огляду на положення Законів України «Про основи містобудування»; «Про архітектурну діяльність»; «Про регулювання містобудівної діяльності»; постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» від 13 квітня 2011 року № 466 необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо. Таким чином, за змістом ст. 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва особа (власник) може заявити за умови доведеності факту порушення своїх прав самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами ст. ст. 3, 15, 16, 391 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, згідно з якими власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тому суд повинен встановити, чи були порушені або не визнані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Аналогічна правова позиція викладена у висновку Верховного Суду України, що викладений у постанові №6-180цс14 від 19 листопада 2014 року. Отже, побудова об`єкту нерухомості з істотним порушенням будівельних норм та правил є самостійною ознакою самочинного будівництва, а виникнення на нього права власності не позбавляє права зацікавленої особи, права якої порушено, на знесення такого будівництва та обов`язку особи, що здійснила таке будівництво його знесення при порушені прав інших осіб та при неможливості його перебудови». На підтвердження своїх доводів [PERSON] надав суду висновок експертного земельно-технічного дослідження Київської незалежної судово-експертної установи №2529 від 11 червня 2018 року, який суд до уваги не приймає, оскільки при його складанні експерт досліджував лише подані позивачем документи, які стосуються лише його ділянки. Експертом не витребовувались документи у відповідачів, тому даний висновок є неповним. Згідно висновку судової експертизи: частина житлового будинку, який входить до складу домоволодіння [ADDRESS] , а саме площею 0,0001 га (1м2), визначеної за результатами проведених топографо-геодезичних робіт, розташована в межах земельної ділянки з кадастровим номером 322248120:02:006:0201. У Додатках №№1, 2 до висновку зображено як контур, заштрихований похилими лініями червоного кольору та позначено «S=0.0001 га». На Рис7 даний контур зображено з нумерацією поворотних точок, промірами між ними та їх координатами. У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, експерт не вказав, чи можливо провести перебудову об`єкту таким чином, щоб унук нити порушення норм, чи єдиним і крайнім заходом є лише знесення, або відповідач відмовився проводити можливу перебудову. Суд враховує, що площа будинку, яку зайнято будовою, є невеликою, та суттєво не впливає на користування [PERSON] своєю земельною ділянкою близько 0,20 га, а також те, що обидві сторони розпочали самочинне будівництво з порушеннями (щодо будівництва близько до межі). За таких обставин суд вважає, що позивач не довів порушення його права користування земельною ділянкою, яка здійснена на суміжній земельній ділянці, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимоги в цій частині. Щодо вимог [PERSON] про знесення паркану. Також з судової експертизи встановлено, що тимчасова споруда у вигляді паркану, яка входять до її складу домоволодіння [ADDRESS] , фактичне місцезнаходження якої визначене за результатами проведених топографо-геодезичних робіт, частково розташована в межах земельної ділянки (згідно бази Даних ДЗК) з кадастровим номером 3222481202:02:006:0201, розташованої за адресою буд. [ADDRESS] , а саме довжиною 115,88 м (На Рис. 8 даний паркан зображено з нумерацією поворотних точок, промірами між ними та їх координатами) та площею 0,0086 га (86 м2), в Додатках №№1, 2 до висновку зображено як контур, заштрихований похилими лініями синього кольору та позначено «S=0.0086 га». На Рис. З даний контур зображено з нумерацією поворотних точок, промірами між ними та їх координатами. За ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. На підставі ст. 152 ЗК України землевласник або землекористувач може вимагати усунення яких-небудь порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодуванні заподіяного збитку. Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Ст. 386 ЦК встановлені гарантії захисту права власності. Так, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] вказав на порушення його права встановленням паркану на його земельній ділянці. За приписами ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Згідно з ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Відповідно до ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Способом захисту цивільних прав та інтересів, серед іншого, може бути зобов`язання вчинити дії. [PERSON] та [PERSON] , заперечуючи проти позову в цій частині, не надали доказів на спростування висновку експерта щодо розташування паркану. Отже, відповідачами по межі земельних ділянок встановлено паркан, який розташовується на земельній ділянці позивача [PERSON] , чим порушено права останнього. Тому вимоги про знесення такого паркану в частині відповідачів [PERSON] та [PERSON] підлягають до задоволення. В частині зобов`язання відповідачів [PERSON] , [PERSON] суд відмовляє за недоведістю щодо даних осіб. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed