Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-03 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Києва звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Позов обгрунтований наступними обставинами. Між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено два Договори позики: -Від 26 травня 2011 року на суму 10000,00 (десять тисяч доларів США, 00 центів) доларів США. Строк повернення - через шість календарних місяців з дня набрання чинності Договором позики, тобто 26 листопада 2011 року; -Від 09 червня 2011 року на суму 3900.00 (три тисячі дев`ятсот доларів США, 00 центів) доларів США. Строк повернення - через чотири календарні місяці з дня набрання чинності цим Договором, тобто 09 жовтня 2011 року. Як вказав позивач, після настання терміну повернення позики він звернувся з відповідними вимогами до відповідача, але остання ухилялася та відкладала виконання своїх зобов`язань. Позивач вказує, що станом на дату подання позову (нової редакції, від 02.02.2018 року (а. с. 39 43, т. 1)), відповідач повернула позивачу лише частину коштів, а саме: 1900,00 доларів США були повернуті готівковою, про що свідчить розписка, складена позивачем; 15000,00 грн. були повернуті 02.07.2016 року шляхом переказу коштів на банківський картковий рахунок позивача; 10000,00 гр.н були повернуті 07.07.2017 року шляхом перерахування коштів на банківський картковий рахунок позивача. Як вказав позивач, загальна сума повернутих відповідачем коштів на банківський картковий рахунок позивача складає 25000,00 грн., що за офіційним курсом Національного банку України на дати вищезазначених переказів складає 988.08 доларів США (курс НБУ на 02.07.2016 складає 24,82 доларів США до 1 гривні; на 07.07.2017 складає 26,06 доларів США до 1 гривні), а у загальному, за шість років з моменту укладання Договорів позики, загальна сума повернутих відповідачем коштів - 2888,08 доларів США. Позивач вказав, що відповідач є засновником, єдиним учасником та керівником принаймні двох підприємств, періодично виїжджає за кордон, здійснює поставки оборотних активів (товарів), що свідчить про умисне ухилення від виконання умов Договорів позики щодо повернення коштів. Позивач стверджує, що на час подання позову (нової редакції, від 02.02.2018 року), сума заборгованості відповідача - [PERSON] - перед позивачем за двома Договорами позики складає: 11011,92 (одинадцять тисяч одинадцять доларів США, 92 центи) доларів СІІІА. Крім того, позивач вказав, що з відповідача підлягають стягненню три проценти річних від простроченої суми, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, з розрахунку: 6 років х 3% = 18% х 11011,92 = 1982,15 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят два долари США, 15 центів) доларів США. Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі 12994,07 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату подання заяви 18.12.2017 року, складає 359091,12 грн. (12994,07 х 27,635). 10.10.2018 року від сторони позивача надійшло клопотання про збільшення вимог, в яких той просив суд, окрім заявлених вище вимог, стягнути також, індекс інфляції за період з 2013 -2018 роки у розмірі 304313,25 (триста чотири тисячі триста тринадцять гривень 25 копійок) грн (10835,55 дол США x 28.0848 курс НБУ) (а. с. 14 15, т. 1). Також, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати по сплаті судового збору та професійну правову допомогу. Позивач у судове засідання 04.08.2022 року не з`явився, до суду його представник подав заяву про розгляд справи без його участі, вимоги позову підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити (а. с. 209 210, т. 1). Відповідач у судове засідання 04.08.2022 року не з`явилась, до канцелярії суду подала заяву про відкладення розгляду справи з підстав введення в Україні воєнного стану (а. с. 86, т. 2). Проте, стосовно поданого відповідачем клопотання про відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе зазначити наступне. Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва 27.12.2017 року. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва, від 23.04.2018 року, відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено на 05.06.2018 року (а. с. 88 89, т. 1). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва, від 20.02.2019 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду, від 16.04.2019 року, вказану справу передано за підсудністю до Малиновського районного суду м. Одеси (а. с. 88 89, т. 1; 190 192, т. 1). 18.12.2019 року Малиновським районним судом м. Одеси постановлено ухвалу про прийняття справи до свого провадження, призначено розгляд справи на 28.01.2020 року (а. с. 206, т. 1). Отже, з моменту відкриття провадження у справі, вказана цивільна справа перебуває на розгляді Шевченківського районного суду м. Києва та Малиновського районного суду м. Одеси близько п`яти років . Окремо, слід зазначити, що в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси справа перебуває близько трьох років. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси, від 27.02.2020 року, підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті на 22.04.2020 року (а. с. 231, т. 1). Про можливість закриття підготовчого провадження вказав представник відповідача, який до суду подав відповідну заяву (а. с. 229, т. 1). Проте, після постановлення ухвали про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті, сторона відповідача не з`являлась у судові засідання, постійно подаючи при цьому клопотання про відкладення розгляду справи. Так, у судові засідання на 22.04.2020 року, 25.06.2020 року, 18.06.2020 року, 28.10.2020 року, 09.12.2020 року, 23.02.2021 року, 27.04.2021 року, 15.07.2021 року, 22.09.2021 року, 23.11.2021 року, 10.02.2022 року відповідач не з`являлася, про дати розгляду справи була обізнаною, оскільки щоразу від неї, чи її представника надходили заяви про відкладення розгляду справи, у зв`язку з запровадженням на території України карантинних обмежень, пов`язаних з розповсюдженням коронавірусної інфекції. Також, у судове засідання на 03.12.2021 року відповідач не з`явилася, але подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку зі смертю її родича. Крім того, у судові засідання на 19.04.2022 року, 07.06.2022 року, 21.07.2022 року, також, не з`являлась. До суду від неї надходили заяви про відкладення розгляду справи, у зв`язку з введенням на території України правового режиму воєнного стану та знаходження її на окупованій території. З метою недопущення порушення права відповідача на участь в судовому засіданні, суд постійно відкладав розгляд справи. У судове засідання на 04.08.2022 року відповідач в черговий раз не з`явилась, до суду подала заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку з введенням на території України правового режиму воєнного стану та знаходження її на окупованій території. Враховуючи все викладене вище, суд вважає за необхідне зазначити, що постійні заяви про відкладення розгляду справи вже порушили встановлені цивільним процесуальним законодавством терміни розгляду справи. Стосовно підстави для відкладення розгляду справи введення правового режиму воєнного стану, то відповідач жодним чином не був позбавлений можливості заявити клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з дотриманням положень статті 212 ЦПК України або подати заяву про розгляд справи за її відсутності. Крім того, Малиновський районний суд м. Одеси здійснює правосуддя в штатному режимі, на території м. Одеси та Одеської області відсутні бойові дії. Таким чином, якщо суд не припинив здійснювати судочинство, учасники судових процесів мають можливість скористатись своїми правами, як то: прибути до суду; або, надавши всі докази до суду, звернутись до суду з заявою про розгляд справи без їх участі, чи проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Проте, відповідач скористалась своїми правами на власний розсуд. Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправних зволікань) судового захисту. В поняття «розумний строк» розгляду справи, Європейський суд з прав людини включає: складність справи; поведінку заявника; поведінку органів державної влади; важливість справи для заявника. Європейський суд з прав людини в п. 41 рішення, від 03.04.2008р., у справі «Пономарьов проти України» зазначив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження та добросовісно виконувати процесуальні обов`язки (див., mutatismutandis, рішення у справі «Олександр Шевченко проти України», заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26.04.2007 та «Трух проти України», заява №50966/99 від 14.10.2003). Суд зазначає, що намагаючись не порушувати право відповідача на участь в судовому засіданні, надання можливості їй висловити свою правову позицію щодо заявленого позову, відкладаючи розгляд справи тим самим, фактично, порушуються права позивача на справедливий розгляд справи в розумні строки. Частиною другою статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору, шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Частиною 3 ст. 131 ЦПК України встановлено обов`язок учасників судового процесу повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Статтею 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, наділені широким колом цивільних прав та рядом обов`язків, зокрема виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу, з`являтися в судове засідання за викликом суду, виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Крім того, суд звертає увагу на те, що законодавцем передбачено розумні строки розгляду справи. Також, суд зазначає, що статтею 44 ЦПК України передбачено неприпустимість зловживання процесуальними правами. Так, відповідно до ч. 1 вказаної статті, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно до ч. 2 вказаної статті 44 ЦПК України, суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства. Суд повторно вважає за необхідне зазначити:з моменту відкриття провадження у справі, вказана цивільна справа перебуває на розгляді Шевченківського районного суду м. Києва та Малиновського районного суду м. Одеси близько п`яти років; в провадженні Малиновського районного суду м.Одеси справа перебуває близько трьох роки. Отже, з огляду на зазначене, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності належним чином повідомленого відповідача, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, так як численні неявки сторони відповідача прямо вказують на зловживання ним своїми процесуальними правами. Більш того, суд вважає можливим здійснити розгляд справи, оскільки, від відповідача до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач виклав свої заперечення проти позову (а. с. 218 221, т. 1). Так, представник відповідача вказав, що необхідно залучити до розгляду справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - [PERSON] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Також, відповідач заперечував проти прийняття заяви про збільшення розміру позовних вимог, з огляду на те, що вона була подана, як вважає відповідач, з порушенням вимог ст. 175 177 ЦПК України та з порушенням строку, встановленого п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України. Заперечуючи по суті проти заявленого збільшення позовних вимог, представник відповідача вказав, що не підлягають стягненню інфляційні втрати оскільки позика була укладена в іноземній валюті, а норми ч. 2 ст. 625 ЦК України поширюються лише на прострочене грошове зобов`язання, визначене у гривнях. Крім того, сторона відповідача просила суд застосувати до вимог про стягнення трьох відсотків річних за шість років наслідки пропуску строку позовної давності (а. с. 225, т. 1). Окрім того, представник відповідача вказав, що розмір судових витрат на професійну правову допомогу не відповідає критеріям співмірності, а позивачем не надано жодних доказів їх понесення. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, надані письмові докази, відповідно до вимог закону, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено два Договори позики: - Від 26 травня 2011 року, на суму 10000,00 (десять тисяч доларів США, 00 центів) доларів США. Строк повернення - через шість календарних місяців з дня набрання чинності Договором позики, тобто 26 листопада 2011 року (а. с. 50 51, т. 1); - Від 09 червня 2011 року, на суму 3900.00 (три тисячі дев`ятсот доларів США, 00 центів) доларів США. Строк повернення - через чотири календарні місяці з дня набрання чинності цим Договором, тобто 09 жовтня 2011 року (а. с. 52 53, т. 1). Згідно до розписок, від 26.05.2011 року та 09.06.2011 року, [PERSON] отримала, визначені у Договорах, суми позики 10000,00 дол США та 3900,00 дол США (а. с. 54 55). Станом на дату подання позову (нової редакції, від 02.02.2018 року (а. с. 39 43, т. 1)), відповідач повернула позивачу частину коштів, а саме: 1900,00 доларів США були повернуті готівковою, про що вказує позивач та не оспорюється відповідачем; 15000,00 грн були повернуті 02.07.2016 року шляхом переказу коштів на банківський картковий рахунок позивача (а. с. 56, т. 1); 10000,00 грн були повернуті 07.07.2017 року шляхом перерахування коштів на банківський картковий рахунок позивача (а. с. 57, т. 1). Загальна сума повернутих відповідачем коштів на банківський картковий рахунок позивача складає 25000,00 грн., що за офіційним курсом Національного банку України на дати вищезазначених переказів складає 988.08 доларів США (курс НБУ на 02.07.2016 складає 24,82 доларів США до 1 гривні; на 07.07.2017 складає 26,06 доларів США до 1 гривні), а у загальному, за шість років з моменту укладання Договорів позики, загальна сума повернутих відповідачем - 2888,08 доларів США. На час подання позову (нової редакції, від 02.02.2018 року), сума заборгованості відповідача - [PERSON] - перед позивачем за двома Договорами позики складає: 11011,92 (одинадцять тисяч одинадцять доларів США, 92 центи) доларів СІІІА. На підтвердження протилежного, матеріали справи не містять жодного доказу. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. За змістом ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Статтею 1047 ЦК України встановлено форму договору позики. Так, згідно до частини першої вказаної статті, договір позики укладається у письмовій формі. У відповідності до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Зокрема, такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові, від 11.11.2015 року по справі № 6-1967цс15 та постанові, від 18.01.2017 року у справі № 6-2789цс16. Крім того, відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання мають виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як вже було встановлено судом, відповідач, покладені на себе зобов`язання не виконав, суму боргу у розмірі 11011,92 доларів США в добровільному порядку у встановлений термін не повернув. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Зазначену позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові, від 23 жовтня 2019 року, по справі 723/304/16-ц. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду, від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18); від 16 січня 2019 року, у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18); № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення боргу, у сумі 11011,92 доларів США підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, в той час як з боку відповідача не надано жодних належних доказів на їх спростування. Крім того, згідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У відповідності до статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. (Постанова Верховного Суду України від 02.12.2015р. № 6-249цс15). Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Окрім того, обов`язок боржника сплачувати проценти за користування кредитом припиняється лише при повному погашенні заборгованості за кредитним договором. Зокрема, статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим (Постанова Верховного суду України від 26.04.2017р. справа № 3-1522 гс 16). Разом з тим, сторона відповідача до суду подала заяву, в якій просила суд застосувати до вимог про стягнення трьох відсотків річних за шість років наслідки пропуску строку позовної давності (а. с. 225, т. 1). Щодо вказаної заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Відповідно до ст. 257 ЦПК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня, після відповідної календарної дати, або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права, або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Статтею 267 ЦК України, передбачено наслідки спливу позовної давності. За приписами частини третьої вказаної статті, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідачем надано до суду таку заяву до винесення судом рішення у справі. Частиною четвертою ст. 267 ЦК України, встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи викладене, суд не приймає розрахунок заборгованості наданий позивачем з приводу стягнення трьох процентів річних від простроченої суми, та вважає за можливе наданий власний розрахунок. Таким чином, з відповідача підлягають стягненню три проценти річних від простроченої суми, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, з розрахунку: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. Період прострочення грошового зобов`язання: \~ \~ \~ \~Кількість днів у періоді \~ \~ \~ \~Сума з 27/12/2014 до 31/12/2015: 11 011,92 x 3 % x 370 : 365 : 100 \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~370 \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~334,88; з 01/01/2016 до 31/12/2016 11 011,92 x 3 % x 366 : 366 : 100 \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~366 \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~330,36; з 01/01/2017 до 27/12/2017 11 011,92 x 3 % x 361 : 365 : 100 \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~361 \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~326,74. Всього штрафних санкцій: 991,98 дол США. Стосовно клопотання позивача про збільшення вимог, в яких той просив суд, окрім заявлених вище вимог, стягнути також, індекс інфляції за період з 2013 -2018 роки у розмірі 304313,25 (триста чотири тисячі триста тринадцять гривень 25 копійок) грн (10835,55 дол США x 28.0848 курс НБУ) (а. с. 14 15, т. 1), суд зазначає наступне. Згідно постанови КЦС ВС, від 3 березня 2021 року у справі № 130/2604/18, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Враховуючи те, що Договори позики, за якими у позивача виникло право вимоги до відповідача про стягнення заборгованості виражене у валюті, а тому не підлягають стягненню інфляційні втрати. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів, підлягає частковому задоволенню. Крім того, у відповідності до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3590,91 грн. (а. с. 5а, т. 1). Дані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Окрім того, позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на професійну правову допомогу у розмірі 44800,00 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Частинами 1-4 статті 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу, з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). У рішенні Європейського суду з прав людини, від 23.01.2014 (справа «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (п. 268). Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. У рішенні ЄСПЛ, від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Велика Палата ВС у постанові по справі № 755/9215/15-ц, від 19.02.2020 сформувала позицію щодо відшкодування витрат на правничу допомогу. Так, зокрема, нею було вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Позовна заява містить попередній орієнтовний розрахунок сум судових витрат (а. с. 69 70, т. 1), з якого вбачаються попередні витрати позивача на професійну правову допомогу, у розмірі 44800,00 грн. До позову долучено Договір про надання правової допомоги (а.с. 19-26 т. 1) Також, до позову долучено додаткову угоду про надання правової допомоги (а.с.44 т.1). Крім того, до позову долучено ордер адвоката (а.с.97, 211 т.1). Враховуючи наведене та, подання відповідачем однієї і тієї ж ксерокопії заяви про відкладення розгляду справи, в якій нею змінювалась лише дата ( а.с.15, 26 ,30, 35, 45, 49, 66, 69, 73, 86 т.2), подання відповідачем заяв про відкладення розгляду справи з інших причин, із-за чого розгляд справи було надмірно затягнуто та розгляд її здійснювався близько п`яти років, суд вважає за можливе задовольнити заяву позивача про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу, у сумі 44800 грн.

Outcome: partial