Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-16 00:00:00

У листопаді 2019 року позивач звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до відповідача про визначення місця проживання дитини, позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 28 січня 2020 року роз?єднано позови, виділивши в самостійне провадження позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім?ї Шевченківської районної в м. Києва державної адміністрації, про стягнення аліментів, та виділено в самостійне провадження позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім?ї Шевченківської районної в м. Києва державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 28 січня 2020 року позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім?ї Шевченківської районної в м. Києва державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини передано на розгляд до Печерського районного суду міста Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.09.2021 року, позовну заяву про визначення місця проживання дитини розподілено судді Печерського районного суду м. Києва [PERSON] . У поданій заяві позивач просить суд визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із матір?ю - [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , за її місцем проживання. В обґрунтування позову зазначено, що 13.04.2014 року рішенням Шевченківського районного суду міста Києва у справі №761/549/14-ц розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Разом з тим, в тексті рішенння вказано, що дитина залишається проживати разом з матір?ю, але в резолютивній частині рішення питання щодо визначення місця проживання дитини не вирішено. Зазначає, що дитина постійно проживає з матір?ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Позивачем забезпечено належні умови проживання дитини, що підтверджується Актом обстеження умов проживання дитини від 12.11.2019 року, Актом обстеження умов проживання дитини від 12.11.2019 року, в якому, зокрема, зазначено, що дитина проживає в окремій кімнаті, де створені належні умови проживання дитини, відвідує школу та гуртки. Зміна місця проживання дитини суперечить її інтересам, що стало підставою для звернення до суду із позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] разом із матір?ю - [PERSON] за її місцем проживання. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 20.10.2021 року відкрито провадження у справі, вирішено розглянути її за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання. Встановлено строк 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження, протягом якого відповідач має право направити: 1) суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; 2) позивачу - копію відзиву та доданих до нього документів. Встановлено строк 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження, протягом якого відповідач має право для пред`явлення зустрічного позову. Встановлено третій особі строк на подання пояснень щодо позову, у яких викласти свої аргументи і міркування на підтримку або заперечення позову, протягом 10 днів із дня отримання ухвали про відкриття провадження. Встановлено іншим учасникам справи строк для подання відповіді на пояснення третьої особи протягом 5 днів від дня отримання ними відповідних пояснень третьої особи. Відповідач своїм правом надати відзив на позов не скористався. Третя особа правом надати пояснення не скористалась. Разом з тим, у підготовчому судовому засіданні 29.06.2022 року представник третьої особи подала висновок від 11.02.2022 року №109/04/40-882 Органу опіки та піклування Шевченківської районної у місті Києва державної адміністрації про визначення місця проживання малолітьного [PERSON] , [INFO] . Зокрема, у висновку зазначено, що малолітньому [PERSON] , [INFO] , доцільно проживати разом із матір?ю - [PERSON] , однією родиною, що забезпечить найкращі інтереси дитини. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 29.06.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача Криворучко Л. С. надала пояснення, вимоги позовної заяви підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник у судове засідання не з?явились, повідомлялись належним чином, про що у матерілах справи міститься підтвердження про отримання останніми судових повісток, причини неявки суду не відомі. Представник третьої особи Бабій О. В. надав пояснення у судовому засіданні, зважаючи на висновок Органу опіки та піклування Шевченківської районної у місті Києва державної адміністрації про визначення місця проживання малолітьного [PERSON] , зазначив за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини разом з матір?ю. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 23.11.2007 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, актовий запис №4259, про що Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сім?ї видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 23.11.2007 року (т. 1, а.с. 19). [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 24.01.2009 року (т. 1, а.с. 20). 13.04.2014 року рішенням Шевченківського районного суду міста Києва у справі №761/549/14-ц розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (т. 1, а.с. 27-28). В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що син [PERSON] постійно проживає з матір?ю, позивачем забезпечено належні умови проживання дитини, що підтверджується Актом обстеження умов проживання дитини від 12.11.2019 року, в якому, зокрема, зазначено, що дитина проживає в окремій кімнаті, дитині комфорно у місці свого проживання, він має усі умови для комфортного проживання та розвитку, має сталі соціальні зв?язки у місці свого проживання. За вказаною адресою проживає більше п`яти років, відвідує одну і ту саму школу, має друзів, відвідує гуртки та додаткові розвиваючі заняття, які знаходяться поруч (т. 1, а.с. 16-17). [PERSON] разом із сином [PERSON] зареєстровані та проживають у квартирі за адресою: [ADDRESS] (т. 1, а.с. 226-227). Відповідно до характеристики з місця проживання щодо громадянки України - [PERSON] від 26.10.2021 року [PERSON] , починаючи із грудня 2013 рок,у проживає із сином - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] самостійно займається вихованням сина, відомості про батька відсутні, так як він не проживає за вказаною адресою та не був помічений у спілкуванні з дитиною, за весь час вона зарекомендувала себе позитивно, підтримує добрі стосунки як у сім`ї так із сусідами, вихована, дружелюбна, привітна та відповідальна, за час проживання щодо неї жодних скарг не надходило (т. 1, а.с. 225). Як вбачається із характеристики від 26.10.2019 року [PERSON] займає посаду асистента проектів в офісі Координатора проектів ОБСЄ в Україні із 22.06.2015 року, не має жодних дисциплінарних стягненнь, зарекомендувала себе на роботі як відповідальна, цілеспрямована та працьовита людина (т. 1, а.с. 42). [PERSON] має стабільний дохід, що підтверджується довідкою №657 від 29.10.2019 року (т. 1, а.с. 45). Позивач [PERSON] на обліку у психолога та нарколога не перебуває та ніколи не перебувала (т. 1, а.с. 43-44). Відповідно до результатів дослідження психоемоційного стану [PERSON] , 2009 року народження, матері [PERSON] та оцінки їх дитячо-батьківських відносин від 20.11.2019 року можна відзначити сильний зв?язок матері та сина, вони весь вільний час проводять разом, їх світ наповнений любов?ю, радісними емоціями, мандрівками та активним розвитком, [PERSON] інтелектуально розвинений і цікавий хлопчик, а його мати докладає всіх зусиль для найкращого життя дитини. Разом з цим, враховуючи активну негативну позицію дитини щодо спілкування з батьком, вважають зустрічі [PERSON] із його батьком [PERSON] не доцільними (т. 1, а.с. 127-133). Висновком від 11.02.2022 року №109/04/40-882 Органу опіки та піклування Шевченківської районної у місті Києва державної адміністрації про визначення місця проживання малолітьного [PERSON] , [INFO] зазначено, що малолітньому [PERSON] , [INFO] , доцільно проживати разом із матір?ю - [PERSON] , однією родиною, що забезпечить найкращі інтереси дитини (т. 2, а.с. 10-12). Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтями 141, 150, 153, 155 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Частиною 1 ст. 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом. Суд виходить з того, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дітей для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дітей. Діти, які не досягли 14 років, повинні проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з батьків. Питання про визначення місця проживання дітей має вирішуватись, насамперед, з урахуванням прав та законних інтересів дітей. Відповідно до пункту 1 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18). У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення п. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції, частин 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта та п`ята статті 19 СК України). Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України). Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зазначено, що «Декларація прав дитини» не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19-ц (провадження № 61-12667св20) зазначено: «закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Отже, при вирішенні питань про місце проживання дітей у випадку, коли їх батьки проживають окремо, необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, обумовлених необхідністю забезпечити дітям повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Відповідно до положень ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Враховуючи те, що умови проживання позивача є належними для проживання дитини, та те, що судом не встановлено, що позивач зловживає спиртними напоями чи наркотичними засобами, чи веде аморальний спосіб життя, то суд, вважає, що відсутні виняткові обставини, коли малолітні діти можуть бути розлучені зі своєю матір`ю. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити та визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із матір?ю - [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , за її місцем проживання. Крім того, суд зауважує, що батько дитини, у разі визначення місця проживання дитини з матір`ю, не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботі відносно дитини та участі у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768, 40 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved