Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-11 00:00:00

У березні 2021 р. [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача, просить визнати незаконним наказАкціонерного товариства «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу Київської дирекції залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» № 218/ОС від 23.02.2021 р. про припинення трудового договору, поновити на посаді начальника юридичного сектору виробничого підрозділу Київська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» середній заробіток за час вимушеного прогулу та фактично відпрацьований час в розмірі 92 248,65 грн, 50 000,00 грн моральної шкоди. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовуються тим, що перебував на посаді начальника юридично сектору виробничого підрозділу Київська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» та був звільнений на підставі пункту 4 частини першої статті 41 КЗпП України; вважає звільнення незаконним, протиправним, що був відсторонений від виконання своїх посадових обов`язків неправомірно. Ухвалою суду від 30.03.2021 р. відкрито провадження у справі. Відповідачемподано відзив на позовну заяву. Третьою особою пояснення щодо позову або відзиву не подано. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно статті 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Основні засади судочинства, установлені частиною другою статті 129 Конституції України, доповнюють основоположний принцип верховенства права, який визнається і діє в Україні відповідно до статті 8 Основного Закону, і означена норма є визначальною у системі державної політики щодо захисту прав та свобод людини і громадянина. Такі конституційні положення кореспондуються із положеннями статтей 2, 4 ЦПК України, статті 5-1 КЗпП України, статті 15 ЦК України. За приписами частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Статтею першою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», передбачено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції закріплено такі елементи права на судовий захист, як право на розгляд справи; справедливість судового розгляду; публічність розгляду справи та проголошення рішення; розумний строк розгляду справи; розгляд справи судом, встановленим законом; незалежність і безсторонність суду. Справедливий розгляд справи включає в себе такі аспекти належного відправлення правосуддя, як право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду. Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права. Встановлено, що позивач [PERSON] з 10.10.2018 р. працював у виробничому підрозділі Київська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (з 04.12.2018 р. виробничий підрозділ Київська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця») послідовно на посадах: юрисконсульта комерційного відділу, начальника юридичного сектору. Наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) № 2049/ОС від 28.10.2020 р. [PERSON] звільнено 28.10.2020 р. у зв`язку зі скороченням штату (пункт 1 статті 40 КЗпП України); підстава: зміни до штатного розпису, введені в дію 15.07.2020 р., затверджені наказом № 208-Н від 15.07.2020 р. Цим же наказом компенсовано за невикористані 35 днів відпустки, виплатити вихідну допомогу на підставі статті 44 КЗпП України; наказ (розпорядження) містить посилання на узгодження звільнення з профспілковою організацією. Означений наказ (розпорядження) не оскаржується. Із наказом [PERSON] ознайомлений 28.10.2020 р. і означений наказ містить застереження про те, що [PERSON] подано заяву про надання невикористаної відпустки. Наказом виробничого підрозділу Київська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» № 2051/ОС від 28.10.2020 р. «По особовому складу» [PERSON] надано щорічну відпустку терміном 35 календарних днів з 28.10.2020 р. по 01.12.2020 р.; датою звільнення вважати останній день відпустки - 01.12.2020 р., звільнити 01.12.2020 р. начальника юридичного сектору [PERSON] у зв`язку зі скороченням посади (пункт 1 статті 40 КЗпП України), з виплатою вихідної допомоги за статтею 44 КЗпП України; підстава: наказ № 208-Н від 15.07.2020 р., звернення до профспілки ДН-1-14/690 від 06.10.2020 р., заява [PERSON] від 28.10.2020 р. Означений наказ не оскаржується. Із наказом [PERSON] ознайомлений 28.10.2020 р. Наказом виробничого підрозділу Київська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» № 93/ОС від 26.01.2021 р. «По особовому складу» скасовано пункт 3 наказу № 2051/ОС від 28.10.2020 р. про звільнення 01.12.2020 р. начальника юридичного сектору [PERSON] у зв`язку зі скороченням посади (пункт 1 статті 40 КЗпП України), з виплатою вихідної допомоги за статтею 44 КЗпП України. Означений наказ не оскаржується. Наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) № 218/ОС від 23.02.2021 р. начальника юридичного сектору [PERSON] звільнено 23.02.2021 р. за прогул без поважних причин (пункт 4 статті 40 КЗпП України); підстава: доповідна записка керівника дирекції від 09.01.2021 р. Цим же наказом компенсовано за невикористані 5 днів відпустки, наказ (розпорядження) містить посилання на узгодження звільнення з профспілковою організацією. Із наказом [PERSON] ознайомлений 23.02.2021 р. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. За змістом статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України чи органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового та митного законодавства. Роботодавець має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Пленум Верховного Суду України у пункті 16 постанови № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» дав судам такі роз`яснення: у тих випадках, коли крім додержання загальних вимог щодо порядку звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу згідно з чинним законодавством на звільнення певних категорій працівників (наприклад, неповнолітніх, працівників, обраних до складу народних депутатів, профспілкових органів, ради (правління) підприємства, ради трудового колективу) необхідна також згода відповідного органу, вона має бути і в тому випадку, коли за статтею 43 (1) КЗпП допускається звільнення без згоди профспілкового органу підприємства, установи, організації (крім ліквідації). Якщо за погодженнями чинного законодавства у цих випадках згода відповідного органу має бути попередньою, суд бере до уваги лише таку згоду, оскільки іншого законом не передбачено. Згідно пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (частина третя статті 40 КЗпП стосуються як передбачених статтями 40, 41 (1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку (абзац перший пункту 17 із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду України № 18 від 26.10.1995 р.). Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. Згідно пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом статті 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Згідно частини першої статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Згідно статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується роботодавцем безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Згідно статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення роботодавець повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Кодексом Законів про працю України. Судом не встановлено порушення чинного законодавства та прав [PERSON] при звільненні з роботи, оскільки протягом 02.12.2020 р.-26.01.2021 р. він був відсутній на роботі без поважних причин, тобто вчинив прогули, та рішення про його звільнення було прийняте із врахуванням вимог статтей 43, 147-1,148,149 КЗпП України. Зазначені обставини знайшли своє підтвердження в позовній заяві позивача, [PERSON] підтвердив, що протягом 02.12.2020 р.-26.01.2021 р. не працював, будь-яку роботу, визначену його посадовими обов`язками, не виконував; актах від 04.12.2020 р., 24.12.2020 р., 30.12.2020 р., 06.01.2021 р., 06.01.2021 р., 22.01.2021 р., складених в.о.начальника відділу кадрів виробничого підрозділу Київська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» Розум С.І., провідним інженером відділу кадрів Кондратьєвою Д.В. , інженером І категорії відділу кадрів Грубець І.О. ; листі виробничого підрозділу Київська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» № ДН-1-16/2248 від 23.12.2020 р. на адресу [PERSON] , яким перший заступник начальника дирекції Яновський В.П. нагадав [PERSON] , що у телефонній розмові той повідомив, що 01.12.2020 р. оформляє лікарняний лист, втім підтверджуючу інформацію про перебування на лікарняному або відсутність з інших поважних причин не надав, просив надати підтверджуючі документи; листі виробничого підрозділу Київська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» № ДН-1-16/361 від 03.02.2021 р. на адресу [PERSON] , яким останнього проінформовано про скасування пункту 3 наказу № 2051/ОС від 28.10.2020 р.; доповідною запискою керівника дирекції від 09.01.2021 р. Позивач стверджуєпро незаконність і протиправність звільнення, втім зміст позовної заяви, долучені документи свідчать про те, що [PERSON] штучно створено обставини, за яких його неможливо було звільнити 01.12.2020 р., оскільки повідомив керівництво про хворобу і оформлення лікарняного, не отримав в день звільнення трудову книжку із записом про звільнення та вихідну допомогу, обґрунтовуючи в позовній заяві свої дії очікуванням переводу до іншого департаменту акціонерного товариства, у зв`язку з чим позовні вимоги про визнання незаконним наказупро припинення трудового договору, поновлення на посаді задоволенню не підлягають. Позивач стверджує про неправомірність відсторонення від виконання своїх посадових обов`язків, оскільки після скасування наказу № 2051/ОС у нього з`явилися підстави повернутися в дирекцію і стати до роботи, у зв`язку з чим 09.02.2021 р. вийшов на роботу, де виявив, що у кабінеті документація перерита і розкидана, зникли офісна техніка, меблі. Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підтвердження означених обставин позивачем не надано жодного доказу, за таких обставин відсутні підстави для стягнення на користь [PERSON] коштів за фактично відпрацьований час. Що стосується вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, слід зазначити наступне. Позивач, звертаючись до суду з позовом про поновлення на роботі, просив стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Як вбачається з вищенаведеного, суд дійшов висновку, що припинення трудових відносин між позивачем і відповідачем було без порушення будь-чиїх прав і в межах законодавства, а тому не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Судом не встановлено факту заподіяння позивачу моральної шкоди будь-якими діями відповідача, тому в задоволенні вимог [PERSON] про відшкодування 50 000,00 грн моральної шкоди слід також відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed