Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-18 00:00:00

Позивач АТ «Універсал Банк» звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору (Заяви) від 08 січня 2018 року відповідач звернулася до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Анкету-заяву до договору про надання банківських послуг «Monobank». На підставі укладеного Договору відповідач отримала кредит у розмірі 14 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Анкета-заява разом з Умовами, тарифами, таблицею обчислення вартості кредиту та паспортом споживчого кредиту складають між нею і банком Договір. Однак, у порушення вимог кредитного договору, що стосується своєчасного погашення заборгованості по кредиту, нарахованим пені та комісії за користування кредитом відповідач належним чином не виконала, в зв`язку з чим у відповідача перед АТ «Універсал Банк», станом на 22 грудня 2020 року, виникла заборгованість у розмірі 24 839,84 грн. Оскільки по теперішній час відповідач грошові кошти не повернула, позивач змушений звернутись до суду з цією позовною заявою за захистом своїх прав та законних інтересів, в якому просив стягнути з відповідача на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг від 08 січня 2018 року станом на 22 грудня 2020 року у розмірі 24 839,84 грн., яка складається з: загального залишку заборгованості за тілом кредиту у розмірі 18 002,44 грн., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 6 837,40 грн., а також судові витрати. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2021 року прийнято до свого провадження та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 20 квітня 2022 року відповідачем було надано суду відзив (заперечення) на позовну заяву, в якому вона заперечувала проти позову у повному обсязі, та пояснила, що 08 січня 2018 року вона звернулась до банку з метою отримання банківських послуг, платіжною карткою вона користувалась, поповнювала її і використовувала як засіб платежу. У червні 2019 року у неї вкрали телефон з номером [NUMBER] , який був зазначений у Анкеті-заяві. Крім Анкети-заяви вона зазначає, що не підписувала жодних інших документів, а в Анкеті-заяві та Витягу з умов обслуговування рахунків фізичної особи конкретна сума кредиту не зазначена. У тексті позовної заяви, у вимогах про стягнення заборгованості та у розрахунку заборгованості за договором б/н від 08 січня 2018 року зазначені різні суми, у розрахунку залишок поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) зазначено 15 667,25 грн., у тексті позовної заяви вказано, що відповідач отримала кредит у розмірі 14 000,00 грн., а позивач просить стягнути заборгованість за тілом кредиту в сумі 18 002,44 грн. Розрахунок позивача не підтверджується жодним первинним документом, а з позовної заяви та доданих до неї документів неможливо встановити суму кредитного ліміту, з чого нарахована сума заборгованості, розмір тіла кредиту і його складові, порядок обчислення пені та комісії. 30 травня 2022 року представником позивача було надано суду відповідь на відзив, в якій зазначає, що підписанням Анкети-заяви позичальник підтвердила прийняття відповідних умов кредиту, які діяли станом на 08 січня 2018 року, а також засвідчила, що вона повідомлена банком у встановлений законом про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до виписки про рух коштів на рахунку кредитний ліміт боржника складає 13 500,00 грн., а баланс складає (мінус) 11 339,84 грн., тобто, заборгованість складає 24 839,84 грн., і ця сума складається з повністю використаного кредитного ліміту у сумі 13 500,00 грн. та суми овердрафту (мінусу по картці), яка становить (мінус) 11 339,84 грн. Щодо тверджень відповідача про втрату телефону зазначає, що відповідачем не надано жодного доказу втрати телефону і відповідач не звертався до банку із заявою про втрату мобільного телефону та зміну фінансового номеру і продовжувала користуватись грошовими коштами банку, що підтверджується випискою. У зв`язку з наведеним просив задовольнити позивні вимоги. Представник позивача надав суду клопотання, у якому просив розглядати справу у його відсутності, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце слухання справи повідомлялася належним чином, надала суду відзив на позов, в якому просила суд відмовити у задоволенні позову, разом з тим будь-яких заяв чи клопотань про відкладення або розгляд справи без її участі суду не надала. Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Пунктами 2, 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. Суд, враховуючи ту обставину, що позивачу та відповідачу були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 08 січня 2018 року [PERSON] звернулася до АТ «Універсал Банк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Анкету-заяву до договору про надання банківських послуг «Monobank» від 08 січня 2018 року (а. с. 8), на підставі якої відповідач отримала кредит у розмірі 5 250,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок. Вказаний кредитний ліміт у подальшому неодноразово змінювався (27 квітня 2018 року - 11 000,00 грн.; 13 серпня 2018 року - 14 000,00 грн.; 02 травня 2019 року - 13 700,00 грн.; 25 травня 2019 року - 13 600,00 грн.; 01 червня 2019 року - 13 500,00 грн.), про що свідчить довідка про розмір встановленого кредитного ліміту від 24 травня 2022 року за підписом заступника голови правління Акуленко Ю.Ю. (а. с. 77). На підтвердження умов кредитування АТ «Універсал Банк» надало суду копію анкети-заяви відповідача [PERSON] до Договору про надання банківських послуг (а. с. 8), витяг з Умов і правил обслуговування фізичних осіб в АТ «Універсал Банк» та Витяг з Тарифів за карткою Monobank в АТ «Універсал Банк», які розміщені на сайті http://www.universalbank.com.ua/та/або https://www.monobank.com.ua/ (а. с. 9-23), розрахунок заборгованості (а. с. 6-7). Однак відповідач станом на час подання позовної заяви ухиляється від виконання зобов`язань і має перед АТ «Універсал Банк» заборгованість. Згідно із наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 22 грудня 2020 року складає 24 839,84 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 18 002,44 грн.; загального залишку заборгованості за відсотками у розмірі 00 грн. 00 коп.; заборгованості за пенею та комісією у 6 837,40 грн. (а. с. 6-7). Положеннями ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Матеріалами справи жодним чином не підтверджено, що у червні 2019 року у [PERSON] викрали мобільних телефон разом із сім-карткою з фінансовим номером [NUMBER] , який був під`єднаний до банківської картки та системи «Monobank» та не надано доказів звернення до правоохоронних органів та позивача з цього приводу. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути складові його повної вартості, а саме: загальний залишок заборгованість за наданим кредитом (тілом кредиту), та заборгованість за пенею і комісією. Статтями 626, 628 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Положеннями ст. ст. 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Враховуючи вищевикладене та наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що заборгованість за тілом кредиту, яка станом на 22 грудня 2020 року становить 18 002,44 грн., підлягає стягненню з відповідача. Вирішуючи питання про стягнення з [PERSON] на користь позивача нарахованої пені та комісії, суд дійшов таких підстав. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України вимоги про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін можуть бути застосовані лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Наведений висновок у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, підтверджує, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість за пенею та комісією за користування кредитом нарахована по 22 грудня 2020 року включно. Однак, за наявними матеріалами справи не можливо встановити строк дії кредитного договору, оскільки в Анкеті-заяві № б/н від 08 січня 2018 року сторонами він не був погоджений. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування пені та комісії, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг з Умов і правил обслуговування рахунків фізичних осіб в АТ «Універсал Банк» та Витяг з Тарифів за карткою Monobank в АТ «Універсал Банк», як невід`ємної частини спірного договору. Оскільки умови договору приєднання розроблені банком, то вони повинні бути зрозумілими усім споживачам і доведеними до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці Умови та Правила надання банківських послуг в АТ «Універсал Банк», а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих Умов та Правил надання банківських послуг, з якими він ознайомлений. У відповідності до ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Як вбачається із матеріалів справи, в Анкеті-заяві позичальника № б/н від 08 січня 2018 року не зазначена відсоткова ставка за несвоєчасне погашення кредиту, а також пеня та комісія за несвоєчасне погашення кредиту, будь-яких інших угод з цього приводу між сторонами, укладено не було. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «Універсал Банк», розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг в АТ «Універсал Банк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати пені та комісії, саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Отже, суд дійшов висновку, що в цьому випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови і правила обслуговування фізичних осіб, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювалися самим АТ «Універсал Банк» в період з часу виникнення спірних правовідносин 08 січня 2018 року, до моменту звернення до суду із вказаним позовом 24 травня 2021 року, тобто кредитор міг додати до позовної заяви з Умови і правила обслуговування фізичних осіб в АТ «Універсал Банк», у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг в АТ «Універсал Банк», відсутність у Анкеті-заяві № б/н від 08 січня 2018 року домовленості сторін про сплату пені та комісії, надані позивачем Витяг з Умов і правил обслуговування фізичних осіб в АТ «Універсал Банк» та витяг з Тарифів за карткою Monobank в АТ «Універсал Банк» не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вищезазначене повністю узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17-ц від 03 липня 2019 року. При цьому, згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. На підставі наведеного, суд дійшов висновку про те, що Витяг з Умов і правил обслуговування фізичних осіб в АТ «Універсал Банк» та витяг з Тарифів за карткою Monobank в АТ «Універсал Банк», які міститься в матеріалах зазначеної справи та не містить підпису відповідача, а отже їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 08 січня 2018 року, шляхом підписання Анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату пені та комісії, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача нарахованої пені та комісії у розмірі 6 837,40 грн. не підлягають задоволенню. Разом із тим, матеріалами справи не спростовано факт отримання відповідачем від позивача кредитної картки та проведення з її застосуванням певних операцій. Проте, у порушення умов договору та чинного законодавства, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконала та не повернула використані кредитні кошти, а доказів протилежного суду не надала. Також суд не приймає до уваги інші доводи відповідача, оскільки в обґрунтування не було надано належних доказів на їх підтвердження, в тому числі і стосовно крадіжки телефону з фінансовим номером. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення загального залишку заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) у розмірі 18 002,44 грн. підлягають задоволенню, в іншій частині позовних вимог щодо стягнення заборгованість нарахованою пенею та комісією у розмірі 6 837,40 грн. необхідно відмовити з підстав їх недоведеності. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 1 645,16 грн. (18 002,44 грн. * 2 270,00 грн. / 24 839,84 грн.), що пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial