Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-24 00:00:00

17 лютого 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив: визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтовування позовних вимог вказав, що він є співвласником квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва на право власності на житло від 15.12.1993 року, разом із сином [PERSON] , донькою [PERSON] , дружиною [PERSON] та матір`ю [PERSON] . Дружина [PERSON] та мати [PERSON] померли та відповідно їх було знято з реєстрації за місцем проживання. Донька [PERSON] також знята з реєстрації у вказаній квартирі та зареєстрована за іншим місцем проживання. Відповідач [PERSON] не проживає у квартирі з 30.09.2010 року без поважних на те причин, за комунальні послуги не сплачує, участі в утриманні житла не бере, особистих речей в квартирі не має, чим порушує права як співвласника та позбавляє можливості оформити субсидію. У зв`язку з цим вимушений звернутися з позовом до суду. Ухвалою суду від 21.03.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 21.04.2022 року розгляд справи не відбувся, справу знято з розгляду. Ухвалою суду від 14.06.2022 року розгляд справи відкладено, у зв`язку із неявкою сторін. Позивач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про проведення розгляду справи за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, заяв та відзиву на позов до суду не подавав. Представник третьої особи до суду не з`явилася, надала суду заяву в якій просила справу розглядати за її відсутності, рішення прийняти згідно норм чинного законодавства. У поданих письмових пояснення вказала, що відповідач не може бути визнаний таким, що втратив право користування житлом, оскільки він є співвласником спірної квартири. Статтями 43, 211 ЦПК України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, з урахуванням згоди позивача на проведення заочного розгляду справи, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку із зазначеним, 22 серпня 2022 року судом постановлена ухвала про розгляд справи у заочному порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що позивачу [PERSON] та членам його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , на підставі Свідоцтва на право власності на житло № [NUMBER] від 15 грудня 1993 р., виданого згідно з розпорядженням від 29.10.1993р., посвідченого керівником Управління Житлово-комунального господарства виконкому Криворізької міської Ради народних депутатів З.Л. Атамась, та зареєтровано в КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації`ДОР» в реєстровій книзі за № 50п-219-219 (а.с.11-12). Відповідно до довідки № 36 від 11.11.2021, виданою Криворізькою об`єднаною міською довідково-інформаційною службою «НОВА-КОМ» уповноваженому власнику [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , втому, що його сім`я складається з 2 чоловік: [PERSON] , [INFO] (власник), [PERSON] , [INFO] (син). [PERSON] знята з реєстрації 19.10.2021 р.( а. с. 17). Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. Під час розгляду справи встановлено, що відповідач є співвласником спірної квартири, та за таких обставин, відсутні правові підстави для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, оскільки відповідач не втратив право власності на вказану квартиру, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Таким чином, відсутні підстави для задоволення позову про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини. Суд звертає увагу на те, що наданий позивачем акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 03 лютого 2022р. не береться до уваги як доказ на підтвердження позовних вимог з підстав викладених вище. Розглядаючи позов в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України, оцінюючи їх в сукупності та аналізуючи зміст наведених вище норм права, суд доходить висновку про недоведеність позовних вимог, що є підставою для відмови у позові. З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України в разі відмови в позові судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed