Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-07 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника за дорученням [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, яку обґрунтовує тим,що 10.09.1973 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було видано свідоцтво про право приватної власності на домоволодіння [ADDRESS] . Згідно даного свідоцтва кожен з них придбав в приватну особисту власність по 1/3 частині даного житлового будинку. [INFO] помер [PERSON] . [INFO] померла її мати, [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] . 10.06.1993.р після смерті [PERSON] , [PERSON] , як донька успадкувала 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] . Свідоцтво про право на спадщину за законом було зареєстроване нею в належному реєстраційному органі. А 15.02.2021р. вона зареєструвала даний документ в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, р.№244426905. З часу отримання спадщини вона вільно користуюється та розпоряджається даним майном, тобто здійснює відносно нього права власності. Інщі 2/3 частини житлового будинку не успадковані і до цього часу спадкоємцями [PERSON] та [PERSON] . 14.01.2021р. позивач [PERSON] , звернулась до землевпорядної організації ПП «Шостказемпроект», з метою виготовлення технічної документації із землеустрою на земельну ділянку під належним їй житловий будинком. Така документація була виготовлена. 12.03.2021р. вона звернулась до Новгород-Сіверської міської ради із заявою, з метою передання їй в приватну власність 1/3 частини земельної ділянки, відповідно до розміру належного їй нерухомого майна. 23.04.2021р. відповідачем по справі Новгород-Сіверською міською радою Чернігівської області їй було відмовлено в передачі в приватну власність 1/3 частини земельної ділянки, аргументувавши відмову відсутністю згоди всіх співвласників житлового будинку. За вищевказаних обставин позивач просить суд: Скасувати рішення дев`ятої сесії восьмого скликання Новгород-Сіверської міської ради від 23 квітня 2021 року № 196 в частині відмови [PERSON] у безкоштовній у власність 1/3 земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 7423610000:00:013:0047 та зобов`язати Новгород-Сіверську міську раду передати їй в приватну власність 1/3 земельної ділянки з кадастровим номером 7423610000:00:013:0047, а також стягнути з відповідача документально підтвердженні судові витрати. Ухвалою судді від 26.01.2022 відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження . Ухвалою суду від 07.07.2022 закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд по справі по суті. В судовому засіданні представник позивачки заявлений позов підтримує в повному обсязі та просив його задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Вислухавши доводи сторін, дослідивши письмові докази по справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам. Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту порушеного права. Пунктом 10 частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. В судовому засіданні установлено, що 10.06.1993.р позивач [PERSON] , після смерті своєї матері [PERSON] , як донька успадкувала 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] . Свідоцтво про право на спадщину за законом було зареєстроване нею в належному реєстраційному органі. 15.02.2021року, [PERSON] , зареєструвала даний документ в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, р.№244426905. Форма власності приватна, вид власності спільна часткова, розмір частки 1/3. Інші законні співвласники 2/3 частки житлового будинку померли, в 1983 та 1993 роках. 26.01.2021р. землевпорядною організацією ПП «Шостказемпроект», на замовлення позивача виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами. 12 03.2021 року [PERSON] через свого представника за довіреністю звернулась до Новгород-Сіверської міської ради із письмовою заявою про передачу їй у спільну часткову власність 1/3 частину від земельної ділянки площею 0,1000 га за кадастровим номером 7423610000:00:013:0047 за адресою: [ADDRESS] . Рішенням дев`ятої сесії восьмого скликання Новгород-Сіверської міської ради від 23 квітня 2021 року № 196 (про розгляд заяви щодо передачі у спільну часткову власність 1/3 земельної ділянки по [ADDRESS] ) відмовлено [PERSON] у безкоштовній передачі у власність 1/3 частини земельної ділянки з кадастровим номером 7423610000:00:013:0047. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.81 ЗК України правові підстави для набуття Земельної ділянки у власність, серед іншого є прийняття спадщини. Згідно ст..86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Ст.89 ЗК України передбачено, Земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку; Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами України визначено у статті 118 Земельного кодексу України. Частино першою ст.118 ЗК України, зазначено, що громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. До клопотання додається розроблена відповідно до Закону України "Про землеустрій" технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення. Частиною 10 вищезазначеної статті визначено, що відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. В судовому засіданні встановлено, що мотиви, викладені у оскаржуваному рішенні відповідача, стосуються відмови у безкоштовній передачі у 1/3 частини земельної ділянки з кадастровим номером 7423610000:00:013:0047 у зв`язку із знаходженням у спільній частковій власності [PERSON] 1/3 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] за відсутності згоди всіх співвласників житлового будинку, відсутністю волевиявлення заявника та відповідно рішення міської ради про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Ст.120 ЗК України передбачає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною першою статті 377 ЦК України, яка кореспондується зі статтею 120 ЗК України, визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Аналогічна позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 3 квітня 2019 року по справі № 921/158/18 (провадження № 12-28гс19), від 13 лютого 2019 року по справі № 706/563/15-а (провадження № 11-1218апп18), від 13 березня 2019 року по справі № 461/1221/16 (провадження № 14-577цс18) та від 5 грудня 2018 року по справі № 713/1817/16-ц. Системний аналіз вищезазначених норм чинного законодавства дає підстави дійти висновку, що оскаржуване позивачем рішення дев`ятої сесії восьмого скликання Новгород-Сіверської міської ради від 23 квітня 2021 року № 196 «Про розгляд заяви щодо передачі у спільну часткову власність 1/3 земельної ділянки по [ADDRESS] » не містить визначених законом підстав для відмови. Крім того, за частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин. Згідно з ч. 6 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Частиною 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування» органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, оскільки суд не може вказати міській раді, яке саме рішення слід винести. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. Оскільки, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення понесені судові витрати на сплату судового збору в загальній сумі 908 грн. пропорційно розміру задоволених вимог.

Outcome: partial