Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-15 00:00:00

У травні 2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду в порядку ст.ст.203, 215, 387, 388 ЦК України із позовом, пред`явленим до [PERSON] , де третіми особами визначила [PERSON] та приватного нотаріуса ДМНО Мельник О.І., на предмет витребування майна з чужого незаконного володіння, а у жовтні 2020 року та у березні 2021 року, уточнивши коло учасників справи та позовні вимоги в остаточній їх редакції, просила визнати електронні торги, що відбулись 31 жовтня 2019 року, свідоцтво про придбання майна, протокол та акт про проведення електронних торгів недійсними та їх скасувати, витребувати майно з чужого незаконного володіння. В обгрунтування позовних вимог посилалася на те, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року визнано договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 05 квітня 2002 року між [PERSON] , що діяла від імені [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] удаваним в частині покупця. Змінено в договорі купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за реєстровим №1921, укладеному 05 квітня 2002 року, сторону договору, а саме покупця квартири з [PERSON] на [PERSON] ; усунуто перешкоди [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] та знято її з реєстраційного обліку за цією адресою.\~ Вказує, що про зазначене судове рішення вона - [PERSON] обізнана не була та дізналась про його наявність лише 31 жовтня 2018 року під час її виселення та її дитини з квартири, яка їй належала на підставі договору купівлі-продажу від 05 квітня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Рудкевичем Євгеном Володимировичем, який зареєстрував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі цього рішення свої права як власника квартири. 28 березня 2019 року постановою Дніпровського апеляційного суду рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року скасовано та ухвалено нове з відмовою у задоволені позовних вимог [PERSON] ; ухвалою Верховного Суду від 23 вересня 2020 року [PERSON] відмовлено у відкритті касаційного провадження у цій справі. З інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майна та Реєстру заборон відчуження нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості, отриманої [PERSON] 12 квітня 2019 року, вона дізналась, що [PERSON] зареєстрував своє право власності на спірну квартиру 02 липня 2018 року, а 21 серпня 2018 року приватним нотаріусом ДМНО Мельник О.І. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про іпотеку квартири [ADDRESS] , серія та номер 716, де іпотекодержателем значився [PERSON] , іпотекодавцем [PERSON] , з розміром основного зобов`язання, забезпеченого іпотекою у 800\~000 грн. та зі строком виконання зобов`язання з 21 серпня 2018 року по 21 жовтня 2018 року. Вимоги стягувача [PERSON] задоволені 02 листопада 2018 року та право власності на спірну квартиру від [PERSON] перейшло до [PERSON] . За для уникнення подальшого переходу права власності на спірну квартиру, вона [PERSON] 05 травня 2019 року подала до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська заяву про забезпечення позову до подання позову шляхом заборони вчинення будь-яких реєстраційних дій стосовно спірної квартири, окрім відновлення або реєстрації права власності за нею, яка ухвалою суду від 07 травня 2019 року задоволена, а вже 15 травня 2019 року вона звернулась до суду із позовом, пред`явленим до [PERSON] на предмет витребування майна з чужого незаконного володіння, що розглядався судом у цій справі до уточнення [PERSON] кола учасників справи та позовних вимог. Однак, 04 листопада 2019 року, на підставі заяви, нібито, [PERSON] , поданої через канцелярію суду 31 жовтня 2019 року, ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська позов [PERSON] залишено без розгляду та скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2019 року, тоді як сама [PERSON] такої заяви не подавала та не підписувала, що стало підставою для звернення її до апеляційної інстанції щодо скасування цієї ухвали суду, яку постановою Дніпровського апеляційного суду ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2019 року скасовано, а цю справу направлено для продовження розгляду Бабушкінським районним судом. В той час як вона - [PERSON] оскаржувала в апеляційній інстанції ухвалу суду про залишення позову без розгляду, ухвалену на підставі заяви, яку вона не подавала, 23 серпня 2019 року Соборним ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області відкрито виконавче провадження №59890981, де боржником є [PERSON] , а стягувачем [PERSON] , та в рамках цього виконавчого провадження 31 жовтня 2019 року на електронних прилюдних торгах спірну квартиру було продано з внесенням до 04 листопада 2019 року переможцем торгів, яким є [PERSON] , суму в розмірі 1\~092\~533,25 грн. на рахунок продавця ДП «СЕТАМ». Позивач вважає, що приватний нотаріус ДМНО Мельник О.І., яким внесено запис про іпотеку щодо спірної квартири, був обізнаний про скасування рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року, на підставі якого право власності на спірну квартиру незаконно перейшло до [PERSON] , який, в свою чергу, незаконно передав його [PERSON] , як і був обізнаний про незаконність переходу права власності на квартиру до [PERSON] , хоча б і в наслідок реалізації спірної квартири з торгів, оскільки саме він видавав свідоцтво про придбання майна з електронних торгів та реєстрував за останнім право власності на квартиру.\~ 15 грудня 2020 року [PERSON] , скориставшись своїм правом, передбаченим ст.ст. 49, 178 ЦПК України, подав зустрічний позов у строк, визначений для подання відзиву на позов [PERSON] , який ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2020 року прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] , що об`єднані в одне провадження, в якому зазначає, що 31 жовтня 2019 року він придбав на прилюдних електронних торгах квартиру [ADDRESS] , яка була виставлена на продаж в межах процедури виконавчого провадження №59890981. Після аналізу інформації про зазначене майно, що містилась на сайті електронних торгів, зустрічний позивач вніс повну суму, що відповідала вартості квартири та 19 листопада 2019 року отримав у приватного нотаріуса ДМНО Мельник О.І. свідоцтво про придбання майна з електронних торгів з проведенням тим же нотаріусом державної реєстрації права власності на квартиру за [PERSON] , що, в розумінні ст.ст.650, 656 ЦК України, є договором купівлі-продажу, при цьому, в момент отримання ним правовстановлюючих документів та державної реєстрації його права власності на спірну квартиру будь-яких обмежень чи обтяжень не існувало, що перевірялось виконавчою службою при примусовій реалізації з електронних торгів нерухомого майна. [PERSON] зазначає, що він не знав та не міг знати, що квартира раніше належала [PERSON] , від якої це майно вибуло без її на це волі, тому вважає себе добросовісним набувачем, а задоволенням позовних вимог [PERSON] на нього буде покладено невиправданий та надмірний тягар з пошуку шляхів щодо компенсації своїх втрат, що є неприйнятним для добросовісного набувача, на підставі чого просить визнати його добросовісним набувачем квартири [ADDRESS] .\~ У грудні 2020 року [PERSON] , на виконання вимог ст. 178 ЦПК України, скориставшись своїм правом, подала відзив на зустрічну позовну заяву, в якій зазначила, що [PERSON] не вжив всіх допустимих можливостей про з`ясування повної інформації щодо спірної квартири, яка реалізовувалась на торгах, та не був позбавлений отримати розширену інформаційну довідку, в якій зазначається вся історія власників квартири, що надало б йому можливість проаналізувати підстави власності, що міститься також і на сайті «Судова влада України», однак [PERSON] допустив безпечність і не вжив всіх заходів щодо належної перевірки права власності попередніх власників цієї квартири, враховуючи, що відкрите виконавче провадження №59890981 стосувалось боржника [PERSON] та стягувача [PERSON] , а в момент проведення прилюдних електронних торгів 31 жовтня 2019 року ще існувала заборона на вчинення будь-яких реєстраційних дій в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яка ще не була скасована судом. Разом з цим [PERSON] відзначає, що зустрічний позивач [PERSON] офіційно не міг знати про останню редакцію її позовних вимог, оскільки поштовий конверт з цієї редакцією первісного позову, надісланий на його адресу, повернувся та вручений не був, а з матеріалами цієї справи ані [PERSON] , ані його представник не знайомились, що свідчить про не передбачуваний законодавством спосіб отримання інформації по справі, як і не зазначає він про взяття участі в іншому аналогічному судовому процесі, що розглядається Ленінським районним судом м. Дніпропетровська у справі №205/8357/17, де предметом спору є визнання договору недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння та за участю в ланцюгу правочинів переходу права власності на квартиру [PERSON] , за таким же іпотечним договором та договором позики, наданої на 3 доби з 07 квітня 2017 року по 10 квітня 2017 року, що у даній справі викликає сумніви щодо чесного і сумлінного придбання квартири [PERSON] та не дає можливість визнати його добросовісним набувачем нерухомого майна, а звернення [PERSON] до суду з таким позовом не відповідає способам, визначеним ст.16 ЦК України. У лютому 2021 року [PERSON] , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 179 ЦПК України, подав відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якій зазначив, що [PERSON] наводить у відзиві на позов припущення, які не стосуються предмету розгляду цієї справи, а квартиру він набув у встановлений законом спосіб з проведених в рамках виконавчого провадження прилюдних електронних торгів та є добросовісним набувачем спірної квартири, яку не належить витребовувати на користь [PERSON] , в наслідок чого просив його зустрічні позовні вимоги задовольнити, а первісні вимоги залишити без задоволення. У березні 2021 року [PERSON] подала заперечення на відповідь на відзив, зазначивши, що факти, які вона наводила у відзиві на зустрічний позов, є належним доказом нечесного набуття не тільки її квартири, а і інших, тому просила її позовні вимоги задовольнити, а в задоволенні зустрічних вимог [PERSON] відмовити. Відповідачі - Соборний ВДВС у місті Дніпрі південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та ДП «СЕТАМ», як і треті особи - [PERSON] , приватний нотаріус ДМНО Мельник О.І. та [PERSON] своїм правом, передбаченим ст. 178, 179 ЦПК України, не скористалися та відзивів як на первісний позов, так і на зустрічний, не подавали. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу передано 15 травня 2019 року судді Женеску Е.В., яка своєю ухвалою від 13 червня 2019 року відкрила провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. \~04 листопада 2019 року позовна заява [PERSON] ухвалою суду залишена без розгляду та скасовані заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 07 травня 2019 року. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 липня 2020 року ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2019 року скасована, справу направлено до суду для продовження розгляду справи по суті. Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 01 вересня 2020 року справу передано в провадження судді Кудрявцевої Т.О. Ухвалою суду від 16 вересня 2020 року справу прийнято до свого провадження, розгляд справи вирішено проводити в загальному позовному провадженні з призначенням підготовчого засідання. Ухвалою суду від 20 жовтня 2021 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник, пославшись на викладене в первісному позові, підтримали вимоги та просили задовольнити, а в задоволенні зустрічних вимог [PERSON] відмовити, про що також зазначила представник позивача у заяві про розгляд справи у відсутність її та позивача, поданій 16 серпня 2022 року через канцелярію суду. Представник відповідача та зустрічного позивача [PERSON] в судовому засіданні, пославшись на викладене у зустрічній позовній заяві, просили її вимоги задовольнити, а в задоволенні первісних позовних вимог [PERSON] відмовити, подавши 16 серпня 2022 року через канцелярію суду представником відповідача заяву про розгляд справи у відсутність відповідача та його представника. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи, однак його представник 16 серпня 2022 року через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності та [PERSON] , зазначивши про повне підтримання зустрічних позовних вимог з проханням їх задовольнити, а в задоволенні первісних позовних вимог відмовити у повному обсязі. Інші учасники справи, будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, своїх доводів щодо первісного та зустрічного позову не наводили, клопотань чи заяв щодо відкладення розгляду справи суду не надавали. Зважаючи на викладене, відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом 16.08.2022 року за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вислухавши учасників справи та їх представників, дослідивши докази у справі, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. \~Згідно ст.\~77\~ЦПК України,\~ належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судом, [PERSON] на підставі\~ договору купівлі-продажу від 05 квітня 2002 року, серії АЕР №839182, реєстр 1921, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Рудкевичем Є.В. належала в цілому квартира [ADDRESS] , право власності на яку вона зареєструвала 17 травня 2005 року, що узгоджується з відомостями, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину удаваним, зміну сторони у договорі купівлі-продажу, усунення перешкод у користуванні квартирою, позовні вимоги [PERSON] задоволено, визнано договір купівлі-продажу від 05 квітня 2002 року квартири [ADDRESS] удаваним в частині покупця; змінено у договорі купівлі-продажу від 05 квітня 2002 року покупця квартири з [PERSON] на [PERSON] ; усунено [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] та знято з реєстраційного обліку з цією адресою. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 березня 2019 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року скасовано з відмовою у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відтак, обставини вибуття спірної квартири з власності позивача [PERSON] без її волі встановлені вказаним рішенням суду. 06 травня 2019 року [PERSON] , в порядку ч.2 ст.149 ЦПК України, звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про забезпечення позову, поданою до подання позовної заяви, де предметом майбутнього позову зазначила незаконне позбавлення її права власності на спірну квартиру та продовження вчинення [PERSON] та [PERSON] незаконних дій щодо подальшого відчуження її квартири, яка ухвалою Бабушкінського районного суду від 07 травня 2019 року задоволена та заборонено вчинення будь-яких реєстраційних дій в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно суб`єктами державної реєстрації стосовно квартири [ADDRESS] . На виконання вимог ч.13 ст.158 ЦПК України, [PERSON] 15 травня 2019 року подала цей позов, пред`явлений до [PERSON] , як титульного володільця спірної квартири, де третіми особами вказала [PERSON] та приватного нотаріуса ДМНО Мельника О.І., однак 29 жовтня 2019 року канцелярією суду зареєстрована заява про залишення позову без розгляду та скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом до подання цього позову ухвалою суду від 07 травня 2019 року, яка, нібито, підписана [PERSON] , з додаванням до неї паспорту громадянки України [PERSON] серії [NUMBER] у копії, на підставі якої ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2019 року цю заяву задоволено частково, позовну заяву залишено без розгляду та скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 07 травня 2019 року. Не погодившись з ухвалою суду від 04 листопада 2019 року із зазначенням непідписання такої заяви та неподанням її суду, [PERSON] звернулась з апеляційною скаргою на цю ухвалу суду та постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 липня 2020 року ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2019 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. \~При повторному розгляді цієї справи судом встановлено, що [PERSON] , до якого, в тому числі, [PERSON] пред`явила цей позов, набув право власності на спірну квартиру на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, серія та номер: 870, посвідченого 02 листопада 2018 року приватним нотаріусом ДМНО Мельником О.І., укладеного між [PERSON] та [PERSON] на підставі договору іпотеки, де предметом іпотеки є спірна квартира, укладеного між тими ж сторонами 21 серпня 2018 року в забезпечення основного зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] розміром 800\~000 грн., посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Мельником О.І., при цьому [PERSON] зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру 02 липня 2018 року, де підставою такої реєстрації державним реєстратором виконкому Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області Третяк Т.В. стало рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року, що узгоджується з відомостями у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна. \~З наданого 31 травня 2021 року Соборним відділом державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) у копії виконавчого провадження №59890981 судом також встановлено, що [PERSON] , уклавши із [PERSON] 19 липня 2019 року договір позики на суму 110\~000 грн., посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кучмій Н.В., не виконав умови договору з повернення у передбачений договором строк до 02 серпня 2019 року коштів, на підставі чого 20 серпня 2019 року приватним нотаріусом ДМНО Кучмій Н.В. вчинено виконавчий напис №2389, яким запропоновано стягнути з боржника [PERSON] на користь стягувача [PERSON] суму у 100\~000 грн. та витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису нотаріуса в розмірі 150 грн.; строк, за який провадиться стягнення з 02 серпня 2019 року по 20 серпня 2019 року. 22 серпня 2019 року [PERSON] звернувся до Соборного ВДВС м. Дніпра із заявою про примусове виконання зазначеного виконавчого напису №2389 від 20 серпня 2019 року, яка слугувала підставою для відкриття виконавчого провадження №59890981 постановою старшого державного виконавця Соборного ВДВС м. Дніпрі. При з`ясуванні державним виконавцем з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна щодо наявності у [PERSON] нерухомого майна, що належить йому на праві приватної власності, зокрема, квартири [ADDRESS] , на підставі постанови державного виконавця від 17 вересня 2019 року про опис та арешт майна (коштів) боржника проведено опис квартири та накладено арешт.\~ Того ж дня, 19 вересня 2019 року постановою старшого державного виконавця Соборного ВДВС призначено суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні, для початку процедури реалізації спірної квартири шляхом проведення електронних торгів, які проведені 31 жовтня 2019 року та оформлені протоколом №441320 проведення електронних торгів, де переможцем став [PERSON] , про що 07 листопада 2019 року складено Акт про проведення електронних торгів з реалізації нерухомого майна трикімнатної квартири [ADDRESS] , а 08 листопада 2019 року постановою старшого державного виконавця Соборного ВДВС виконавче провадження №59890981 закінчено з підстав фактичного виконання виконавчого документу. 19 листопада 2019 року приватним нотаріусом ДМНО Мельником О.І. посвідчено та видано на ім`я [PERSON] на підставі акту про проведення електронних торгів з реалізації нерухомого майна свідоцтво про право власності на спірну квартиру, відомості про яке внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №28722022, із зазначенням про обов`язкову державну реєстрацію права власності [PERSON] , на виконання чого приватним нотаріусом ДМНО Мельником О.І. 19 листопада 2019 року прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 49749570. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статей\~317 \~і \~319 ЦК України\~саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до ч.ч.1,2 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Згідно п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі, коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою\~статті 388 ЦК України. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями\~387\~та\~388 ЦК України, за умови, що таке володіння нерухомим майном останнім набувачем посвідчено державною реєстрацією. Ефективним способом захисту порушеного права власника на землю, яка неодноразово відчужувалась є витребування майна на підставі статей\~387,\~388 ЦК України. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна не вимагається. Зі встановлених фактичних обставин та зазначених вище висновків як Верховного Суду України, так і Верховного Суду, що судом застосовуються в порядку ст. 263 ЦПК України, за внутрішнім переконанням, основаним на безсумнівних письмових доказах, суд дійшов висновку про відсутність ланцюгу правочинів, в розумінні ст.ст.387, 388 ЦК України, які походять від скасованого рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року, за яким було визнано за [PERSON] майнове право на спірну квартиру, дійсним власником якої є [PERSON] , оскільки між [PERSON] та [PERSON] наявні договірні відносини, зокрема, договір позики грошових коштів та договір іпотеки з предметом іпотеки спірної квартири, за невиконання умов якого [PERSON] розрахувався спірною квартирою, як і між [PERSON] та [PERSON] також існували аналогічні договірні відносини, а реалізація на прилюдних електронних торгах спірної квартири проводилась на підставі виконавчого документу, тобто виконавчого напису нотаріуса, а не на підставі судового рішення, яке в подальшому скасовано судом, що не є відносинами речово-правового характеру, до яких застосовується віндикація, як і не є зазначені відносини такими, що пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, враховуючи, що ані договір іпотеки від 21 серпня 208 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , ані договір про задоволення вимог іпотекодержателя, серія та номер:870, посвідчений 02 листопада 2018 року приватним нотаріусом ДМНО Мельником О.І., укладений між [PERSON] та [PERSON] , ані виконавчий напис №2389 від 20 серпня 2019 року, вчинений 20 серпня 2019 року приватним нотаріусом ДМНО Кучмій Н.В., який перебував на примусовому виконанні в рамках виконавчого провадження №59890981 у зв`язку з невиконання умов договору позики, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , внаслідок яких відбувався перехід права власності на спірну квартиру, до якої має [PERSON] майновий інтерес, останньою не оскаржувались та не визнавались недійсними в порядку ст.ст.203, 215 ЦК України, щоб надавало правові підстави для встановлення судом в цій справі неправомірного набуття [PERSON] та [PERSON] права власності на спірну квартиру та застосування реституції в порядку ст.216 ЦК України. До того ж, позивач не пред`являла в цьому позові таких вимог до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які визначені нею в остаточній позовній заяві, поданій 31 березня 2021 року, третіми особами, окрім [PERSON] , який взагалі не є учасником справи. З огляду на викладене та враховуючи, що відсутні правові підстави вважати прилюдні електронні торги, які відбулись 31 жовтня 2019 року, недійсними, як і відсутні такі підстави для визнання недійсними акту про проведення електронних торгів з реалізації нерухомого майна, протоколу №441320 проведення електронних торгів, складеного ДП «СЕТАМ» з приводу реалізації квартири [ADDRESS] та свідоцтва про придбання майна з електронних торгів від 19 листопада 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Мельником О.І., а як наслідок і їх скасування по суду, тому суд вважає, що належить відмовити у задоволенні цих позовних вимог [PERSON] Верховний Суд зазначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 у справі № 338/180/17). Розв`язуючи вимоги позивача [PERSON] щодо витребування майна з чужого незаконного володіння суд дійшов також переконливого висновку про відмову у задоволенні цієї вимоги з підстав того, що спірні правовідносини між [PERSON] та [PERSON] не містять речово-правового характеру, що унеможливлює застосування положень ст.ст.387,388 ЦК України, а обраний позивачем спосіб захисту порушеного майнового права не є ефективним та не відповідає характеру його порушення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Разом з цим суд розв`язує і зустрічні позовні вимоги [PERSON] щодо визнання його добросовісним набувачем квартири [ADDRESS] , власником якої наразі він є після купівлі її на прилюдних електронних торгах, переможцем яких він став.\~ Добросовісне набуття у розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена в постанові Верховного Суду України № 6-1203цс15 від 16 вересня 2015 року. Враховуючи цей висновок Верховного Суду України, суд вважає, що [PERSON] набув спірну квартиру правомірним шляхом у її законного власника, право власності якого не скасовано, та не в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, що встановлено судом у цій справі, тому зустрічний позивач не має в даному випадку статусу добросовісного набувача, в розумінні ст.388 ЦК України, а є законним покупцем за договором купівлі-продажу, хоча б і укладеного шляхом проведення прилюдних електронних торгів в порядку реалізації нерухомого майна з виконання виконавчого документу, майнові права якого, до того ж, не порушені [PERSON] , а спосіб їх захисту не відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України, що є окремою підставою для відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] . Ухвалюючи рішення у справі про відмову у задоволенні як первісного так і зустрічного позовів, суд враховує те, що відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). За правилами п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору у разі відмови у задоволенні позовних вимог покладаються на позивача. Враховуючи відмову судом як у задоволенні позовних вимог [PERSON] , так і у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] , суд вважає за необхідне віднести судові витрати у вигляді сплати ними судового збору на їх рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed