Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, за яким просить визнати недійсним Кредитний договір №865277 від 20.12.2017р. В обгрунтування позову зазначає, що при укладенні Кредитного договору було порушено ряд норм, встановлених Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Законом України «Про захист персональних даних». Посилаючись на порушення, а саме ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ч. 2 ст. 11, п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» позивач просить визнати недійсним Кредитний договір №865277 від 20.12.2017 року. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 02.02.2021р. відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] , справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідач надав суду письмовий відзив на позову заяву, за яким вважає позовні вимоги [PERSON] необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач зазначає, що позивачу, як позичальнику за Кредитним договором, була надана можливість ознайомитись з усіма умовами цього Договору та Правилами надання фінансових кредитів за рахунок власних та залучених коштів, які розміщені на веб-сайті позикодавця. Підписавши Кредитний договір, позивач підтвердив, що вивчив його умови та Правила, їх зміст, суть, умови та порядок укладення цього Договору. Під час укладення Кредитного договору позивачем було вчинено певну сукупність дій, спрямованих на отримання позики від відповідача, крім того, позивач самостійно визначав для себе необхідний обсяг часу для ознайомлення з умовами Договору, після чого проявив намір вступити з відповідачем у договірні відносини. Відповідач звертає увагу, на відсутність в оспорюваному Договорі несправедливих умов та зазначає, що твердження позивача з даного приводу має розцінюватись як небажання виконувати взяті на себе договірні зобов`язання. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Предметом розгляду в даній справі є позовні вимоги про визнання недійсним Кредитного договору №865277 від 20.12.2017 року з підстав порушення при його укладенні ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ч. 2 ст. 11, п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних». Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу в будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Своїм підґрунтям встановлення презумпції правомірності правочину має визначальні засади цивільного права як свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодавства (ст. 3 Цивільного кодексу України). Згідно з цими засадами припускається, що особа може, реалізуючи своє право свободи договору (а точніше - право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність тих чи інших дій у акті цивільного законодавства: достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені. Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно із частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Судом встановлено, що 20.12.2017р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, був укладений Договір позики №865277, за умовами якого позикодавець передає позичальнику у власність суму позики, а позичальник бере на себе обов`язок сплатити позикодавцю проценти від суми позики та повернути суму позики упродовж строку позики. Статтею 2 Договору позики визначено, що позика надається позичальнику тільки за допомогою Веб-сайту позикодавця за умови ідентифікації позичальника та використання електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором. Сума позики може бути використання позичальником для будь-якої мети, що не заборонена цим Договором або чинним законодавством України. Також умовами Договору сторони узгодили наступне: проценти від суми позики - фіксовані незмінні проценти в розмірі 1,44%. Проценти від суми позики є винагородою позикодавця за надання позики позичальнику, передбаченої цим Договором, та не є процентами за користування грошовими коштами. Річна процентна ставка 525,60%. Строк позики - кількість календарних днів, на які надається позика, та спливає 23.01.2018р. Сума позики - сума, що передається позикодавцем позичальнику за цим Договором, та складає 6 500,00 грн. Згідно з п. 5.2. Договору позики за невиплату процентів від суми позики та суми позики або виплату процентів від суми позики та суми позики у строк, що перевищує строк позики за цим Договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню в розмірі 2,7% за кожен день прострочення. Згідно преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» цей закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. За змістом п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Судом встановлено, що станом на момент укладення спірного Договору, а саме 20.12.2017р., стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначала права споживача в разі придбання ним продукції в кредит, мала одну частину, в якій зазначалося, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Таким чином, наведеним спростовуються доводи позивача про порушення відповідачем при укладенні Договору позики ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». У відповідності до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», у редакції на момент укладення Договору позики, фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про: 1) фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг; 2) умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість; 3) порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги; 4) правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги; 5) механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги; 6) реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів; 7) розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами. Судом встановлено, що твердження позивача про те, що йому не була надана інформація, яка стосується суті наданих фінансових послуг, не відповідає дійсності, оскільки підписавши Договір позики, позивач підтвердив, що ознайомився з відповідною інформацією. Крім того, під час укладення Договору позики позивачем було вчинено певну сукупність дій, спрямованих на отримання позики від відповідача, позивач не був обмежений у часі для ознайомлення з умовами Договору, після чого вступив у правовідносини з позивачем щодо отримання позики. Щодо несправедливої умови, як на думку позивача, яка визначена п. 5.2. Договору позики, суд зазначає наступне. У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Пунктом 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Суд не погоджується з доводами позивача щодо недійсності Договору позики у зв`язку з порушенням відповідачем норм п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у пункті 5.2. оспорюваного Договору позики, оскільки вказаним пунктом встановлена відповідальність позичальника в разі порушення ним умов Договору позики. При належному виконанні договірних зобов`язань штрафна санкція у вигляді пені не застосовується, при цьому грошова сума нарахованої пені залежить і від періоду невиконання боржником взятих на себе зобов`язань. Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду від 12.01.2021р. у справі №524/5556/19. Що стосується посилання позивача на невідповідність Договору позики Закону України «Про захист персональних даних» та наявність підстав для визнання пункту 6.2. Договору позики недійсним, то зазначена вимога не зумовлює зміну інших положень договору, а тому не кореспондується з позовною завою про визнання Кредитного договору недійсним у цілому. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed