Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-29 00:00:00

У червні 2020 року ТДВ «Страхова компанія «Віді-Страхування», в особі свого представника, звернулося до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь ТДВ «Страхова компанія «Віді-Страхування» суму шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 43416,60 грн., суму сплаченого судового збору у розмірі 2102,00 грн. та витрати, пов`язані з розглядом справи у розмірі 500,00 грн. Позов мотивований тим, що 01.03.2019 між ТДВ «Страхова компанія «Віді-Страхування» та [PERSON] було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту АС №07/07/3/1-012541, відповідно до умов якого у позивача застраховано належний [PERSON] транспортний засіб «Lexus», д.н.з. [NUMBER] . 25.10.2019 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Lexus», д.н.з. [NUMBER] , під керування [PERSON] , та транспортним засобом «Opel», д.н.з. [NUMBER] , під керування [PERSON] . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі зазнали механічних пошкоджень. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 13.01.2020 у справі №752/23311/19 [PERSON] визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та в скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 11.12.2019 ТДВ «Страхова компанія «Віді-Страхування» на підставі заяви [PERSON] , згідно з Договором страхування від 01.03.2019 АС №07/07/3/1-012541, Страхового акту від 02.12.2019 №4862, беручи до уваги Звіт про оцінку КТЗ від 28.11.2019 №02-28/11 здійснило виплату страхового відшкодування [PERSON] у розмірі 43416,60 грн. Станом на момент дорожньо-транспортної пригоди були відсутні будь-які договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальність власника наземного транспортного засобу, укладені щодо забезпечення транспортного засобу «Opel», д.н.з. [NUMBER] . У добровільному порядку відповідач відмовився відшкодовувати витрати позивача на виплату страхового відшкодування потерпілій особі. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22.06.2020 відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи, проте він не скористався своїм процесуальним правом та відзив не подав. За даних обставин, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає необхідним позов задовольнити частково, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що 01.03.2019 між ТДВ «Страхова компанія «Віді-Страхування» та [PERSON] було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту АС №07/07/3/1-012541, відповідно до умов якого у позивача застраховано належний [PERSON] транспортний засіб «Lexus», д.н.з. [NUMBER] . 25.10.2019 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Lexus», д.н.з. [NUMBER] , під керування [PERSON] , та транспортним засобом «Opel», д.н.з. [NUMBER] , під керування [PERSON] . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі зазнали механічних пошкоджень. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 13.01.2020 у справі №752/23311/19 [PERSON] визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та в скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. З огляду на викладене, позивач звільнений від доказування підстав для звернення до суду із вказаним позовом, оскільки наявність вини в діях [PERSON] у настанні дорожньо-транспортної пригоди в даному випадку встановлена і не підлягає доказуванню. Вказане також не спростовано сторонами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Відповідно до Звіту про оцінку КТЗ від 28.11.2019 №02-28/11 вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Lexus», д.н.з. [NUMBER] , становить 42695,27 грн. Згідно з Актом виконаних робіт від 04.11.2019 №ЕЛюСА0-014254 та рахунком від 05.11.2019 №ЕЛюС-0024614, складених ТОВ «Віді Еліт», загальна вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Lexus», д.н.з. [NUMBER] , пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, склала 43416,60 грн. На підставі страхового акту №4862 від 02.12.2019 позивач ТДВ «Страхова компанія «Віді-Страхування» сплатило вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Lexus», д.н.з. [NUMBER] , у розмірі 42607,70 грн. на рахунок ТОВ «Віді Еліт», про що свідчить платіжне доручення від11.12.2019 №5737, та у розмірі 808,90 грн. на рахунок [PERSON] , про що свідчить платіжне доручення від 11.12.2019 №5738. Як вбачається з листа Моторного (транспортного) страхового бюро України від 17.04.2020 №9-02/12483 станом на момент дорожньо-транспортної пригоди були відсутні будь-які договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальність власника наземного транспортного засобу, укладені щодо забезпечення транспортного засобу «Opel», д.н.з. [NUMBER] . Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За п.1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. У відповідності до ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Частинами 1, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Будь-яких заперечень по суті позовних вимог відповідачем суду не надано. Враховуючи те, що позивач ТДВ «Страхова компанія «Віді-Страхування» здійснило виплату страхового відшкодування потерпілому, а відповідач, як особа, відповідальна за заподіяний збиток, в добровільному порядку не вжив заходів щодо відшкодування шкоди, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача збитків, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування у розмірі 43416,60 грн. є законним, обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з розглядом справи, у розмірі 500,00 грн., суд приходить до наступного. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За приписами ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Так, позивачем не зазначено на що саме було здійснено витрати у розмірі 500,00 грн. та не надано жодних доказів понесення таких витрат, таким чином, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь витрат, пов`язаних з розглядом справи, у розмірі 500,00 грн. задоволенню не підлягає. У порядку ст. 141 ЦПК України судовий збір слід стягнути з відповідача на користь позивача у розмірі 2102,00 грн.

Outcome: partial