Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-15 00:00:00

Адвокат Бойко Б.Б., який діє в інтересах [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Ужгородська районна державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним. Позов мотивує тим, що [PERSON] відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] доводиться донькою померлої [INFO] [PERSON] , 1936 року народження. (свідоцтв про смерть серії [NUMBER] ). Вказує, що окрім [PERSON] спадкоємцем померлої матері є її сестра [PERSON] , 1953 року народження. Після смерті матері відкрилася спадщина на належне їй нерухоме майно житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами в [ADDRESS] , який належав померлій після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . Зазначає, що [PERSON] на випадок своєї смерті залишила два заповіти: заповіт від 30 березня 1994 року №29, зареєстрований в Середнянській селищній раді посвідчений заступником голови виконавчого комітету ради Кинєв Е.П.; заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дроботя А.Й. від 05.08.1996 року зареєстрований в реєстрі за номером 2310. За змістом обох заповітів [PERSON] заповіла будинок, розташований в [ADDRESS] , та все своє майно [PERSON] . Представник позивача вказує, що після смерті матері його довірителька звернулася до Ужгородської районної державної нотаріальної контори із заявою від 06.2017 року №71, в якій прийняла все спадкове майно після смерті матері [PERSON] . Однак з матеріалів заведеної спадкової справи №59369250, номер у нотаріуса 166/2016 стало відомо, що мати [PERSON] змінювала заповіт на користь сестри позивача [PERSON] . Зауважує, що дізнавшись про це, [PERSON] спочатку погодилася з такою волею матері, але їй така позиція матері була незрозуміла, так як саме вона наприкінці життя забезпечувала їй належний догляд та лікування, суттєво допомагала фінансово, самостійно організувала похорони. В подальшому виявилося, що в кінці життя мати тяжко хворіла на психічну хворобу, що могла спричинити її недієздатність та нерозуміння значення своїх дій. Дана хвороба, в тому числі, зумовлювала необхідність постійного догляду за нею, який полягав у її утриманні, лікування та нагляді. Тобто, воля матері, відображена в заповіті на сестру [PERSON] могла не відповідати дійсності, якщо такий був посвідчений за її недієздатності на момент підписання та посвідчення такого. У зв`язку з наведеним, просить суд визнати недійсним заповіт, посвідчений від імені [PERSON] , 1936 року народження, яка померла [INFO] , на користь [PERSON] , 1953 року народження. Не погоджуючись з позовними вимогами представником відповідача [PERSON] адвокатом Буришин В.В. було подано відзив на позов, зміст якого зводиться до наступного. Представник відповідача зазначає, що обставини належного догляду та лікування спадкодавця [PERSON] збоку позивача не підтверджені жодними належними, достовірними та допустимими доказами, а тому не можуть вважатись обґрунтованими. Більше того, позивач не підтверджує жодними доказами коли саме та від кого дізналася про наявність у спадкодавця [PERSON] тяжкої психічної хвороби, що викликало потребу у забезпеченні доглядом та допомогою. Наголошує, що навіть у випадку визнання судом заповіту, укладеного [PERSON] на користь відповідача [PERSON] 15 квітня 2016 року, посвідченого секретарем Середнянської селищної ради В.В.Чорнак, зареєстрованого в реєстрі №47 недійсним, відповідачу стало відомо, що [PERSON] 14 травня 2015 року склала ще один заповіт на користь гр. [PERSON] , [INFO] , який посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Єгер Н.Д., зареєстрований в реєстрі за №881, 882. Таким чином, в силу положень частини 4 статті 1254 Цивільного кодексу України спадкоємцем у порядку спадкування за заповітом стане не позивач, а інша особа [PERSON] . Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася та її представник адвокат Бойко Б.Б. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив такі задоволити у повному обсязі. На продовження розгляду не з`явився та подав заяву, згідно якої просив проводити розгляд справи без участі сторони позивача. Відповідач [PERSON] також не скористалася правом на участь у судовому засіданні та її представник [PERSON] у попередніх судових засідань проти задоволення позову заперечив у повному обсязі з підстав та мотивів, викладених у відзиві на позов. На продовження розгляду справи не з`явився, про причини неявки не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник Ужгородської районної державної нотаріальної контори не скористався правом на участь у судовому засіданні, про причини неявки не повідомив, заяв, заперечень чи клопотань не подавав, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . З оглянутої у судовому засіданні копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (повторно) вбачається, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у віці 80 років. З наявних у матеріалах справи копій заповітів вбачається, що [PERSON] , 1936 року народження, на випадок своєї смерті залишила два заповіти: заповіт від 30 березня 1994 року №29, зареєстрований в Середнянській селищній раді, посвідчений заступником голови виконавчого комітету ради Кинєв Е.П., та заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дроботя А.Й. від 05.08.1996 року, зареєстрований в реєстрі за номером 2310. За змістом обох заповітів [PERSON] заповіла будинок, розташований в [ADDRESS] , та все своє майно [PERSON] , 1958 року народження. Також, з оглянутої копії заповіту №47 від 15.04.2016, наданої на виконання ухвали суду від 08.06.2018 вбачається, що [PERSON] , 1936 року народження, заповіла все своє майно, де б воно і з чого б воно не складалось [PERSON] , [INFO] . Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши у ч. 2 ст. 1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також неохоплення заповітом всієї спадщини. Згідно ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам, відповідно до статті 215\~ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом(частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225\~ЦК України тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Підставою недійсності заповіту є недотримання заповідачем вимог, додержання яких необхідне для чинності цього правочину. Аналіз загальних норм про правочини (гл. 16 ЦК України) та спеціальних норм про заповіт (гл. 85 ЦК України) дає підстави виділити вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності заповіту: 1) зміст заповіту не може суперечити положенням ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) заповіт може скласти фізична особа з повною цивільною дієздатністю; 3) заповіт складається особисто заповідачем; 4) волевиявлення заповідача має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 5) заповіт складається в письмовій формі, посвідчується нотаріусом або іншою посадовою чи службовою особою, вичерпний перелік яких наведено у ст. ст. 1251, 1252\~ЦК України. Відповідно до ст.\~225\~ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 роз`яснено, що правила ст.\~225\~ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Як відзначив Верховний Суд у постанові від 19.02.2020 р. у справі № 372/1862/17, підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч. 1 ст.\~225\~ЦК України має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складення заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7). При цьому суд враховує, що в контексті ч. 1 ст.\~225\~ЦК України заповідач має страждати тяжким психічним розладом, а не будь-якою іншою хворобою. Сама собою обставина, що заповіт складений у період, коли заповідач систематично хворів, перебував у нестабільному стані здоров`я, не міг себе самостійно обслуговувати, не є підставою для висновку про те, що особа страждала таким розладом здоров`я, який би впливав на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, і який би позбавив його можливості вільно і свідомо висловити свою волю. Відповідно до Висновку судово-психіатричної експертизи №74 від 21.05.2020, [PERSON] , [INFO] , у період часу, що відноситься до посвідчення заповіту (15.04.2016) виявляла ознаки хронічного стійкого психічного розладу у вигляді «хронічного маячного розладу». По психічному стану не могла цілеспрямовано вести свої справи, розуміти значення своїх дій та керувати ними. Таким чином, Висновком судово-психіатричної експертизи №74 від 21.05.2020 підтверджено, що [PERSON] , [INFO] , під час складення заповіту 15.04.2016 перебувала у стані «фактичної недієздатності». За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність визнання заповіту недійсним. Суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача про те, що Висновок судово-психіатричної експертизи №74 від 21.05.2020 року є неповним, постановлений на підставі підробленої медичної документації, яка є мізерною та фрагментарною, оскільки експертами надані відповіді на поставлені судом запитання, які були поставлені перед ними згідно ухвали суду. Крім того, допитані у судовому засіданні експерти надали відповіді на питання, які стосувалися постановленого ними висновку та підтвердили такий. Клопотань щодо проведення додаткової або повторної експертизи від відповідача та її представника не надходило. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що позивачем було надано належні докази на підтвердження своїх тверджень та такі його доводи не були спростовані належними та допустимими доказами відповідача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 704.8 грн.

Outcome: approved