Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-10 00:00:00

15.02.2022р. [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідачка), в якому просить зменшити розмір аліментів, які стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дочки - [PERSON] , 2019р.н., на підставі Постанови Одеського апеляційного суду від 30.04.2021р. по справі № 523/1433/20 та стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн., щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дати подачі позову і до її повноліття. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він з відповідачкою перебувають в зареєстрованому шлюбі, але оскільки спільне життя у них не склалося, проживають окремо. Сторони від шлюбу мають спільну неповнолітню доньку [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Суворовським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №192. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26.10.2002р. позов відповідачки до позивача про стягнення аліментів задоволено частково. Стягнуто з позивача на користь відповідачки аліменти на утримання неповнолітньої доньки, в твердій грошовій сумі в розмірі 2 000 грн., щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27.01.2020р. до її повноліття. Постановою Одеського апеляційного суду від 30.04.2021р. рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26.10.2020р. змінено, стягнуто з позивача на користь відповідачки аліменти на утримання доньки в твердій грошовій сумі в розмірі 4000 грн., щомісячно, із урахуванням індексації, починаючи з дати подачі позову 27.01.2020р. до її повноліття. Водночас, як зазначає позивач, з моменту ухвалення постанови суду його матеріальний стан змінився, значно погіршився, оскільки у країні запроваджено карантинні обмеження, у зв`язку з чим, він не має об`єктивної можливості сплачувати аліменти у розмірі, визначеному судом. На сьогоднішній день, його заробітна плата на посаді водія у ФОП [PERSON] , яку він займає з 11.08.2020р., становить 4 830 грн. на місяць. Таким чином, посилаючись на те, що його матеріальний стан з квітня 2021р. погіршився, позивач вказує, що він спроможний сплачувати аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 2 000 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 20.06.2022р. до суду від представника відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позов, у якому останній просить відновити в задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено погіршення його матеріального стану порівняно з тим, який зазначений у постанові Одеського апеляційного суду від 30.04.2021р. Довідка про заробітну плату надана позивачем викликає сумнів щодо її достовірності, оскільки особа, яка надала довідку та в якої працює позивач є його рідним батьком. Також представник відповідачки просить звернути увагу, що дитина сторін має хронічне захворювання шкіри, що вимагає додаткових коштів на її лікування. У відзиві на позов представник відповідачки [PERSON] також поставив позивачу десять запитань в порядку, визначеному ст. 93 ЦПК України. Позивач та представниця позивача [PERSON] в судові засідання, призначенні на 17.06.2022р. не з`явилися, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-130 ЦПК України, повідомлені про час, дату та місце проведення судових засідань. Водночас 06.06.2022р. та 27.06.2022р. звернулася до суду із заявами, в яких підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити, а також, у зв`язку із веденням в Україні воєнного стану, просить розглянути справу за відсутності її та позивача. Відповідачка в судові засідання, призначенні на 17.06.2022р. не з`явилася, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-130 ЦПК України, повідомлена про час, дату та місце проведення судових засідань, про причини неявки суд не повідомила. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав зазначених у відзиві на позов та просив відмовити в задоволенні позову, а також просив розглянути справу за відсутності позивачки. Крім того представник відповідачки відмовився від питань поставлених позивачу у відзиві на позов в порядку, визначеному ст. 93 ЦПК України. З огляду на приписи ст.ст. 12, 13, 211 та 223 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу по суті без участі позивача, його представниці та відповідачки, оскільки неявка останніх не перешкоджає розгляду справи по суті. Заслухавши доводи представника відповідачки [PERSON] , дослідив матеріали справи, судом встановлено таке. Так, як вбачається з матеріалів справи, від шлюбу у сторін є спільна неповнолітня дитина - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження [NUMBER] , видане 17.01.2019р.). Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26.10.2020р. позов відповідачки до позивача про стягнення аліментів задоволено частково. Стягнуто з позивача на користь відповідачки аліменти на утримання неповнолітньої доньки, в твердій грошовій сумі в розмірі 2 000 грн., щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27.01.2020р. до її повноліття, саме до [INFO] . Постановою Одеського апеляційного суду від 30.04.2021р. рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26.10.2020р. змінено, стягнуто з позивача на користь відповідачки аліменти на утримання доньки в твердій грошовій сумі в розмірі 4000 грн., щомісячно, із урахуванням індексації, починаючи з дати подачі позову 27.01.2020р. до її повноліття. Так, зокрема в основу вказаної постанови покладенні обставини встановленні апеляційним судом під час судового розгляду, а саме, що згідно з рахунками в АТ "КБ "ПриватБанк" в період з січня 2019 року по травень 2020 року дохід позивача склав 245 189 грн. 90 коп. Відповідно до довідки № 1 від 01.10.2020р., виданої ФОП [PERSON] з 11.08.2020р. позивач працює продавцем і його заробітна плата склала у серпні 2020 року - 3 600 грн., у вересні 2020 року - 5 000 грн. За довідкою № 2 від 07.12.2020р., виданою ФОП [PERSON] , позивач працює продавцем і заробітна плата його склала в серпні 2020 року - 3 600 грн., в вересні 2020 року - 5 000 грн., у жовтні 2020 року - 5 000грн., у листопаді 2020 року -5 000 грн., за чотири місяця склала 18 600 грн. Крім того до позовної заяви надана довідка ФОП [PERSON] № 4 від 10.10.2021р., згідно якої з 11.08.2020р. позивач працює водієм та його заробітна плата за період з травня по жовтень 2021 року щомісячно становила 6 000 грн. 00 коп., а всього 36 000 грн. 00 коп. Встановивши вказані обставини суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття закріплений у ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому ст. 192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Верховний Суд України в постанові від 05.02.2014р. в справі № 6-143цс13, на яку зокрема посилається позивач, дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 "Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів", ст. 183 "Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини", ст. 184 "Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі"). З аналізу зазначених правових норм також вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому, суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. Згідно приписів ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В свою чергу, ст.ст. 76-89 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, допустимості, достовірності та достатності, обов`язок доказування і подачі доказів, а також підстави звільнення від доказування, порядок подачі доказів, витребування доказів та оцінки доказів. Відповідно до ч.ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладені приписи чинного законодавства слід зазначити, що позивачем та його представницею до позову надано лиже один письмовий доказ, а саме довідку ФОП [PERSON] № 4 від 10.10.2021р., яка, в свою чергу, не відповідає критеріям допустимості та достовірності, з огляду на таке. Вищевказана довідка не підписана ФОП [PERSON] та містить суперечливу інформацію, а саме, що позивач з 11.08.2020р. працює водієм, хоча у постанові Одеського апеляційного суду від 30.04.2021р. у справі № 523/1433/20, на підставі довідок того ж таки ФОП [PERSON] , апеляційним судом встановлено, що позивач з 11.08.2020р. працює продавцем. Таким чином довідка № 4 від 10.10.2021р., видана ФОП [PERSON] , є недопустимим та недостовірним доказом, а тому не береться судом до уваги. Щодо визначення належності та достатності доказів поданих до суду на підтвердження обставин зазначених у позові суд зауважує, що в матеріалах справи, окрім вищевказаної довідки, не міститься жодних інших доказів на підтвердження зміни матеріального стану позивача. Водночас суд не вважає за необхідне надавати оцінку стану здоров`я дитини сторін, оскільки, з огляду на встановлене вище, вказана обставина не має жодного значення для вирішення спору по суті. Таким чином, враховуючи вищевикладене слід, дійти висновку, що ні позивач, ні його представниця не надали суду жодних доказів, які б відповідали критеріям належності, допустимості, достатності та достовірності, на підтвердження факту зміни матеріального стану позивача, як підстави для зменшення розміру аліментів, а відтак позов є безпідставним, необґрунтованим та не підлягає задоволенню. На підставі вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору в сумі 908 грн. 00 коп., понесені позивачем при подачі позову до суду, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed