Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-28 00:00:00

01 червня2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування вимог позивач [PERSON] посилалася на те, що на підставі договору купівлі-продажу квартири серії НМС № 288376, посвідченого 18 травня 2021 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бакою О.В. за р.№ 1218 на праві приватної власності їй належить квартира [ADDRESS] . Позивач вказує, що в будинку зареєстрований колишній власник - [PERSON] , [INFO] та його члени сім`ї: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Реєстрація відповідачів перешкоджає реалізації прав позивача як власника будинку. В зв`язку з чим, посилаючись на вимоги ст. 317, 319 ЦК України, ст. 150, 156 ЖК України, [PERSON] просила суд: визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] та зняти останніх з реєстраційного обліку. Ухвалою суду від 10 червня 2021 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 17 лютого 2021 року підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, згідно заяви просила розглядати справу за її відсутності, позов підтримує у повному обсязі, просить суд задовольнити вимоги, у разі повторної неявки відповідачів не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , кожен окремо, в судове засідання не з`явилися, про місце, дату і час розгляду справи належним чином повідомлені, причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву до суду не подавали. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи наведене, судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані позивачем письмові докази, приходить до наступного. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири серії НМС № 288376, посвідченого 18 травня 2021 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бакою О.В. за р.№ 1218 на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 257075135 від 18 травня 2021 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2361217312119, номер запису про право власності 42001489). Судом встановлено, що в спірній квартирі зареєстрованими залишилися колишній власник [PERSON] , [INFO] та члени його сім`ї: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідками виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про зареєстрованих осіб від 25 травня 2021 року за вих. № 1749 року за вих. № 2173, від 07 червня 2021 року за вих. № 2345, № 2344 та № 2343. Згідно акту № 1748 від 25 травня 2021 року, складеного старшим інспектором відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради Бутко Т.Г. в присутності жителів будинку, відповідачі [PERSON] , 1971р.н., [PERSON] , 1975 р.н., [PERSON] , 1998 р.н. зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , однак в житловому приміщенні з моменту купівлі-продажу позивачем квартири та по теперішній час не проживають. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Статтею 41 Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Як вбачається з частини 2 статті 48 Закону України «Про власність» власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Відповідно до частини 1статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Пунктом 1, частини 1статті 346 цього Кодексу встановлено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, що передбачено ч. 1ст. 391 ЦК України. В розумінні зазначених норм законодавства, позивач має право на захист свого права власності. Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підстав статті 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. У відповідності до вимог статті 391 ЦК України, власник має права вимагати усунення перешкод його права, хоч вони і не поєднані з позбавленням володіння. В зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку, що позивач має право вимагати усунення порушень його прав, як власника нерухомого майна. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно вимог ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Право користування спірним жилим приміщенням у відповідача [PERSON] було похідним від його права власності на квартиру, він, як власник квартири, у відповідності до ст. 150 Ж України, мав право користуватися нею для особистого проживання і проживання членів його сім`ї. Розпорядившись нерухомим майном (продавши квартиру позивачу), відповідач [PERSON] втратив право власності на неї, а отже і право користування зазначеним жилим приміщенням. Крім того, право користування спірним жилим приміщенням у відповідачів [PERSON] та [PERSON] також було похідним від права власності відповідача [PERSON] на квартиру, вони як члени сім`ї власника будинку, тобто відповідача [PERSON] , у відповідності до приписів ст. 150, 156 Ж України, мали право користуватися приміщенням для особистого проживання і проживання членів своєї сім`ї. Відповідач [PERSON] , розпорядившись нерухомим майном (продавши квартиру позивачу [PERSON] ), втратив право власності, я отже і право користування спірним житловим приміщеннями. З зазначених вище підстав, [PERSON] та [PERSON] , як члени сім`ї колишнього власника квартири, також втратили право користування даним жилим приміщенням. В зв`язку з наведеним, суд вважає позовні вимоги в цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а тому відповідачі, кожен окремо, повинні бути визнані такими, що втратили право користування спірним житлом. Що стосується позовних вимог про зняття відповідачів з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Тобто спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», підзаконними нормативними актами, визначено позасудовий порядок вирішення і оформлення питань зняття з реєстрації місця проживання особи, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та інших органів державної влади. Таким чином, рішення суду про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання даних осіб, що відноситься до компетенції органів місцевого самоврядування, і суд не вбачає правових підстав для задоволення позову в цій частині, оскільки у такий спосіб суд своїм рішенням всупереч вимог закону підмінив би юрисдикційну діяльність іншого органу державної влади. З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладено та

Outcome: partial