Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-10 00:00:00

10.05.2022 позивач звернувся до суду з позовом до Управління державної казначейської служби України у м. Чернігові, в якому просив стягнути за рахунок державного бюджету України на користь [PERSON] шкоду потерпілому у зв`язку з смертю його сина [PERSON] , внаслідок кримінального правопорушення, якщо не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення в сумі: матеріальну шкоду 30 000.00 грн., моральну шкоду 300 000.00 грн., а всього на суму 330 000.00 грн. Зобов`язати Управління державної казначейської служби України у м. Чернігові Чернігівської області списати в безспірному порідку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь [PERSON] грошові кошти в сумі матеріальної шкоди 30 000.00 грн. та моральної шкоди 300 000.00 грн., а всього на суму 330 000.00 грн. В обґрунтування позову зазначив, що в провадженні Чернігівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області перебуває кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 12016270010011524 від 10.12.2016, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121 та ч. 1 ст. 187 КК України, за фактом смерті сина [PERSON] , у якому позивача [PERSON] визнано потерпілим. З моменту скоєння відносно сина [PERSON] злочину, а саме спричинення йому тяжкого тілесного ушкодження внаслідок якого настала смерть сплило більш п`яти років, але до теперішнього часу злочин залишається нерозкритим та особа яка його вчинила не встановлена. Досудове розслідування вказаного кримінального провадження слідчим відділом ЧРУП НПУ в Чернігівській області не ведеться. Заходів, щодо встановлення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення не прийнято. За шістдесят два місяці розслідування кримінального провадження було лише визнано позивача потерпілим, проведена судово-медична експертиза трупа та допитано лише декілька свідків. Вказівки процесуального керівництва прокуратури не виконуються. Позивач отримав відповіді формального характеру, що кримінальне провадження на контролі та досудове розслідування триває. Довга тривалість досудового розслідування та не встановлення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, привело позивача до моральних страждань. В період знаходження сина [PERSON] на лікуванні в Чернігівській обласній лікарні з 10.12.2016 по 12.02.2017, позивач витратив на його лікування матеріальні кошти в сумі 30000.00 грн. Також позивач несе моральні страждання, у зв`язку з протиправним позбавленням життя його сина. Позивачу завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що на лікування сина, останній вимушений був витрачати кошти, але це ні до чого не привело, бо він помер. Гроші був вимушений позичати у різних банківських установах у вигляді кредиту, по яких сплачує на протязі п`яти років по теперішній час. Смерть сина, внаслідок кримінального правопорушення, привела до того, що у квітні 2018 року позивач переніс стрес, у зв`язку з втратою сина, та проходив лікування у лікарні № 4 Чернігівської міської ради. З 2018 року позивач до лікарні не звертався, у зв`язку з відсутністю коштів, але симптоми захворювання не тільки залишаються, але й збільшуються. Не розкриття злочину відносно його сина привело до розладу сімейних відносин. Постійні закиди дружини - матері [PERSON] , що позивач нічого не робить, щоб поліція встановила особу, яка протиправно позбавила життя [PERSON] привело до розірвання шлюбу з дружиною, про що 21 липня 2020 року складено відповідний актовий запис про розірвання шлюбу, тому залишився самотнім чоловіком, в зв`язку з чим моральну шкоду оцінює в сумі 300000 гривень. Підставою заявленого позову позивач зазначив норми статей 1177, 1200, 1207 ЦК України. Представник відповідача подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі виходячи з того, що у судових справах щодо відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення, передбачена участь Державної казначейської служби України, яка зумовлена особливостями бюджетного законодавства. Державна казначейська служба України виступає у даних справах як орган, уповноважений державою провести відповідне безспірне списання коштів державного бюджету. Управління Державної казначейської служби України у м. Чернігові Чернігівської області не має повноважень щодо здійснення безспірного списання сум матеріальної та моральної шкоди з Державного бюджету України. Крім того, у позовній заяві відсутні належне обґрунтування та розрахунок шкоди. Представник третьої особи подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову, оскільки на правовідносини, пов`язані з відшкодуванням шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду поширюється спеціальні положення статті 1176 ЦК України, якою передбачено право відшкодування особі шкоди, завданої внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного затримання, незаконного застосування запобіжного заходу, а також незаконного накладення адміністративного заходу у вигляді арешту чи виправних робіт. У даному випадку не встановлено жодної, передбаченої ст. 1 та ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підстави для відшкодування моральної шкоди позивачу і підстав для виникнення права на таке відшкодування. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності справедливості, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов`язана з розміром цього відшкодування. При цьому, [PERSON] не описує, які безпосередні дії завдавали йому хвилювань, шкоду здоров`ю та інші негативні наслідки, нинішні співробітники ГУНП в Чернігівській області та від кого з них душевних і моральних страждань останній зазнав. Бездіяльність - це тісніша поведінка органів досудового розслідування, яка виражається у формі невчинення дії (дій), які вони зобов`язані були і могли вчинити. Враховуючи вищевикладене, вважає, що вчинені слідчими Чернігівського ВП слідчі й процесуальні дії, прийняті рішення у рамках досудового розслідування, не можуть вважатися бездіяльністю, всебічне та повне розслідування кримінального провадження підтверджується наданою довідкою СУ ГУНП в Чернігівській області. У судовому засіданні позивач позов підтримав та зазначив, що він не звертався до суду про оскарження неправомірних дій органів слідства чи прокуратури. Представник позивача підтримав позовні вимоги та пояснив суду, що до розміру матеріальної школи входить придбання ліків та витрати на поховання, які здійснив позивач на сина, а вказана сума складає більше 31000 гривень, проте позивач заокруглив дану суму до розміру 30000 гривень. Одночасно зазначив, що не потрібно встановлювати вину чи бездіяльність органу слідства чи прокуратури через довготривалість розслідування, а достатньо звернутися до суду з позовом про стягнення матеріальної та моральної шкоди за рахунок Державного бюджету України, оскільки позивач визнаний потерпілим в кримінальному провадженні. Представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзиві та вказала, що не несуть жодної відповідальності по відшкодуванні шкоди перед позивачем. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи сповіщався належним чином, в поданому до суду клопотанні просили провести розгляд справи без участі представника та відмовити в задоволенні позову. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 10.12.2016 відомості про вчинене кримінальне правопорушення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12016270010011524, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України за фабулою: 10.12.2016, приблизно о 02-00 год., невстановлені особи, знаходячись на перехресті вулиць Попова-Ціолковського-Текстильників в м. Чернігів, спричинили тілесні ушкодження [PERSON] , [INFO] у вигляді поєднаної краніо-фаціаяьної травми, ЗЧМТ, переломи кісток склепіння та основи черепа, забою головного мозку важкого ступеню, переломів кісток лицьового черепа, гематом м`яких тканин обличчя, емфіземи шиї та обличчя, від яких останній помер [INFO] в Чернігівській обласній лікарні. Відомості щодо даних обставин внесені до Інформаційно- телекомунікативної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» за номером № 66542 та № 66546 від 10.12.2016. Цього ж дня 10.12.2016 відомості про вчинене кримінальне правопорушення внесено до Єдиного ресору досудових розслідувань за №12016270010011524, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України. 11.02.2017 склад кримінального правопорушення у провадженні перекваліфіковано на ч. 2 ст. 121 КК України. Відповідач - Управління діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема, Положенням про Управління Державної казначейської служби України у м. Чернігові Чернігівської області, затвердженим наказом Державної казначейської служби України від 21.11.2011 № 122 (далі - Положення). Відповідно до Положення, Управління у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства фінансів України, іншими актами законодавства України. Відповідно до Положення, Управління здійснює розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів, здійснює реєстрацію та облік бюджетних зобов`язань розпорядників та одержувачів бюджетних коштів, зводить та складає звітність про виконання державного та місцевих бюджетів, здійснює інші операції з бюджетними коштами. У судових справах щодо відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення, передбачена участь Державної казначейської служби України, яка зумовлена особливостями бюджетного законодавства. Державна казначейська служба України виступає у даних справах як орган, уповноважений державою провести відповідне безспірне списання коштів державного бюджету. Механізм безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам, врегульовано пунктами 35-40 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.201 1 №845 (далі - Порядок №845). Відповідно до пункту 35 Порядку №845 Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації), зокрема, шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення. Вказана функція щодо виконання судового рішення про стягнення коштів з Державного бюджету України, покладена виключно на Державну казначейську службу України. Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування вказаної шкоди в Державній казначейській службі України відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Таким чином, Управління Державної казначейської служби України у м. Чернігові Чернігівської області не має повноважень щодо здійснення безспірного списання сум матеріальної та моральної шкоди з Державного бюджету України. Крім того, слід зазначити, що Управління, яке залучено до цієї справи в якості відповідача, згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Жодним нормативним актом не передбачено, що органи Державної казначейської служби України повинні нести цивільно-правову відповідальність за неправомірні дії посадових та службових осіб органів державної влади. Управління є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням. Управління виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного кодексу України. Разом з тим, відповідно до частини 2 статті 2 Цивільного кодексу України самостійним учасником цивільних відносин є Держава Україна. Так, згідно з частиною 2 статті 176 Цивільного кодексу України юридичні особи, створені державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад. Оскільки, як випливає зі змісту позову, Управління жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди Позивачеві не завдавало, тому відповідно до вимог Конституції України, Цивільного кодексу України та інших актів законодавства Управління не може нести відповідальність за шкоду, завдану Позивачу діями або бездіяльністю інших суб`єктів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом норм процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати до участі у справі співвідповідача та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і щодо тих відповідачів, які зазначені в ньому. Частиною 4 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову. За змістом статей 51 та 175 ЦПК України на позивача покладений обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, зокрема відповідачів, які залучені до участі у справі позивачем. Суд з власної ініціативи позбавлений права залучати до участі у справі належного відповідача. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц (пункт 41); від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49); від 21.11.2018 у справі №127/93/17-ц (пункт 50); від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54); від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4)). Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення та невизнання . Відповідно ст. 1177 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету країни у випадках та порядку, передбачених законом. Стаття 1177 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана майну фізичної особи внаслідок злочину, відшкодовується державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин ,або якщо вона є неплатоспроможною. Згідно із загальними нормами цивільно-правової відповідальності при вирішенні спору про відшкодування шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність дій, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього. Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювана шкоди. Відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє її від відповідальності, крім випадків, встановлених нормами ЦК України. Згідно із ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірним рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайнових прав фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Так, загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166,1167 ЦК України. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Отже, для застосування такої міри відповідальності як відшкодування майнової шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювана шкоди та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Одночасно, як встановлено судом слідче управління ГУНП в Чернігівській області та органи прокуратури розглядало скарги [PERSON] на дії чи бездіяльність слідчих, проводило перевірку, надавало оцінку проведеної роботи, заслуховувало стан розслідування у кримінальному провадженні на оперативних нарадах, сприяло у розслідуванні кримінального провадження надаючи вказівки слідчим та тримало стан розслідування на контролі, а бездіяльність вказаних органів не була встановлена в судовому порядку. При цьому, [PERSON] не надає беззаперечних доказів суду, які безпосередні дії завдавали йому хвилювань, шкоду здоров`ю та інші негативні наслідки, нинішні співробітники ГУНП в Чернігівській області та від кого з них душевних і моральних страждань він зазнав. Суд вважає, що у даному випадку не встановлено жодної, передбаченої ст. 1 і ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянином незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підстави для відшкодування моральної шкоди позивачу і підстав для виникнення права на таке відшкодування. Отже, для застосування такої міри відповідальності як відшкодування майнової шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювана шкоди та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. На даний час досудове розслідування триває, про підозру нікому не повідомлено. Згідно із ч. 1 статті 1200 Цивільного кодексу України (далі - ЦКУ) у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується, зокрема, чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно. Згідно із ч.2 статті 1200 ЦКУ особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої статті 1200 ЦКУ, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду ), та інші аналогічні виплати, які він одержував. Згідно із ч. 1 статті 1202 ЦКУ відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. Як з`ясовано судом, досудове розслідування у кримінальному провадженні № №12016270010011524 триває, позивач визнаний потерпілим у вказаному кримінальному провадженні. Він не позбавлений права на відшкодування такої шкоди у разі завершення кримінального провадження. Така позиція висловлена і у постанові Верховного Суду 03.02.2022 у справі №757/5974/19-ц. Суд вважає, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження зазначених в позові обставин, вина заподіювача шкоди не доведена у встановленому порядку, не надано доказів протиправності діяння заподіювача шкоди, не доведено наявність причинного зв`язку між протиправними діями заподіювача шкоди і зазначеними позивачем наслідками. Статтями 1173, 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Позивач вважає, що майнова шкода, завдана йому у вигляді придбання ліків на лікування сина та на його поховання внаслідок злочину, підлягає відшкодуванню Державою. Правовою підставою для задоволення заявлених позовних вимог позивач зазначив статтю 1177 ЦК України. Статтею 1177 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 висловлена правова позиція про те, що Держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Положення статті 1177 ЦК України передбачають порядок відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Проте, на даний час у національному законодавстві відсутній відповідний нормативно-правовий акт, який визначає такий порядок відшкодування шкоди. У цій же постанові у справі № 916/1423/17 Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що Європейський суд з прав людини, дослідивши приписи статті 1177 ЦК України у редакції, що була чинною до 09 червня 2013 року, та статті 1207 цього Кодексу, у справах за заявами № 54904/08 і № 3958/13 вказав, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені, та за наявності окремого закону, якого немає і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування. Тому ЄСПЛ відзначив, що право на відшкодування державою потерпілим у наслідок кримінального правопорушення ніколи не було безумовним. Оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретний сум від держави. З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції ratione materiae. ^ У рішенні Європейського суду з прав людини від 30.09. 2014 року у справі «Петльований проти України», Суд зауважив, що відповідно до ЦК України питання державної компенсації жертвам злочину врегульовано таким чином, що будь-яка вимога про таку компенсацію є умовною, і ці умови частково викладені у першому пункті статті 1177 ЦК України, який містить слова «якщо особа, яка вчинила злочин, не ідентифікована або неплатоспроможна». Подальші умови полягають у тому, що вони мають бути встановлені окремим законом, який не було прийнято до цього часу. Такий закон має також містити процедуру присудження та сплати компенсації. Із цих застережень вбачається, що право на компенсацію з боку держави жертвам злочину, передбачене вищевказаною статтею Кодексу, ніколи не було призначене, щоб бути безумовним. Практика національних судів підтверджує, що за відсутності закону, який формулює такі положення, право на компенсацію не може виникнути згідно зі статтею 1177 ЦК України, як окремо взятою. Механізм відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, за рахунок коштів Державного бюджету України на сьогодні законодавчо визначений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Водночас цей Закон передбачає можливість реалізації норми цивільного законодавства про відшкодування шкоди, завданої правопорушенням, за рахунок коштів Державного бюджету України лише у випадку, коли правопорушення вчинено спеціальним суб`єктом - працівником правоохоронного органу, прокуратури, і набуло вигляду незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою тощо. Чинним на момент прийняття рішення законодавством чітко передбачено вичерпний перелік шкоди, що підлягає відшкодуванню з Державного бюджету України. У позовній заяві позивач визначає спосіб відновлення порушеного права -шляхом списання коштів в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України. Однак, відповідно до частини 1 статті 2 Бюджетного Кодексу України єдиний казначейський рахунок - рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні. Тобто, відшкодування шкоди здійснюється Казначейством шляхом стягнення з Державного бюджету України за рахунок коштів бюджетної програми, передбаченої на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб, а не з єдиного казначейського рахунку. На такі обставини міститься посилання у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі 910/23967/16, де зроблено висновок про те, що кошти на відшкодування шкоди, завданої державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, без зазначення відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів. З наведених мотивів суд вважає позовні вимоги недоведеними та такими, що не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed