Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-10 00:00:00

29.03.2022 року з Сихівського районного суду м.Львова до Шевченківського районного суду м.Львова надійшли матеріали цивільної справи за позовною заявою [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Ірокс» про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, що разом становить 4 342184,00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що між позивачем і відповідачем 28.11.2006 року було укладено Договір №8 пайової участі у будівництві двокімнатної квартири [ADDRESS] загальною площею 63 м2 на 2-му житловому поверсі. Згідно умов даного договору позивач взяв на себе зобов`язання повністю оплатити вартість даної квартири до квітня 2007 р. На виконання умов договору позивач оплатив за квартиру 40000,00 доларів США, що було еквівалентно 200124,00 грн. (згідно даних Нацбанку). Тоді ж 13.03.2007 р. позивач отримав від відповідача касовий ордер, а 14.03.2007 р. ключі від даної квартири та акт передачі у власність. Позивач зазначає, що сплативши ЗАТ «Ірокс» повну вартість квартири [ADDRESS] , яка незаконно стала квартирою [ADDRESS] , він звертався з позовами до суду за захистом своїх прав. Згодом ЗАТ «Ірокс» було подано до суду позов про визнання договору № 8 від 28.11.2006 р. недійсним, потім про розірвання договору. Також оспорювалося визнання права власності на дану квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , оскільки між ЗАТ «Ірокс» та [PERSON] 08.12.2005 р. було укладено договір №15 про участь у будівництві житлового будинку [ADDRESS] із замовленням та безпосереднім фінансуванням останньою будівництва двохкімнатної квартири [ADDRESS] на червертому поверсі та додаток до договору № 15, де змінено квартиру, яку мала отримувати [PERSON] із зазначенням номера житла - [ADDRESS] та підписано акт приймання- передачі житла. Цей додаток визнано недійсним рішенням апеляційного суду Львівської області від 06.12.2013р. (справа № 466/1348/13). Шевченківським районним судом м.Львова було прийнято рішення про визнання права власності на спірну квартиру [ADDRESS] за [PERSON] (справа № 2-1384/09). Після цього ключі від квартири директор ЗАТ «Ірокс»- [PERSON] передав [PERSON] , а кошти позивача привласнив. Після отримання [PERSON] рішення суду від 25.06.2009 р., яким визнано за [PERSON] право власності на житлове приміщення- двокімнатну квартиру [ADDRESS] , вона квартиру [ADDRESS] подарувала своїй дочці [PERSON] . Однак постановою Верховного Суду від 18.09.2019 р. (пров. № 61-3333св18) скасоване рішення Шевченківського районного суду від 25.06.2009 р. (справа № 2-1384/09) та відмовлено [PERSON] в позові до ЗАТ «Ірокс» про визнання права власності на житлове приміщення. Позивач вказує, що він повністю і в строк оплатив вартість квартири [ADDRESS], Львівський апеляційний суд визнав договір № 8 від 28.11.2006 р. цілісним, завершеним, дійсним. Рішення суду від 25.06.2009. на користь [PERSON] скасоване Верховним Судом повністю. Разом з тим [PERSON] безпідставно володіє квартирою, яка повинна бути повернута ПрАТ «Ірокс», а ПрАТ «Ірокс» повинно виконати свої зобов`язання перед позивачем, або повернути йому кошти в сумі 3342184,00 грн., а також 1000000,00 грн. моральної шкоди. З врахуванням вищевикладеного, змушений звернутися до суду, просить позов задовольнити. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.03.2022 р. вищезазначену справу передано до розгляду судді Донченко Ю.В.. Ухвалою судді від 26.05.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження після усунення недоліків, зазначенх в ухвалі від 01.04.2022 р. про залишення позовної заяви без руху. 27.06.2022 року представником ПрАТ «Ірокс» - адвокатом Бойко В.В. подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПрАТ «Ірокс» з підстав, викладених у відзиві. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві та клопотаннях. Просив позовну заяву задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача, адвокат Бойко В.В. в судовому засіданні позов заперечила, підтримавши письмовий відзив, долучений до матеріалів справи. Крім того просила у задоволенні позову відмовити та застосувати строк позовної давності. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України. Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами наступне. 28.11.2006 року між позивачем [PERSON] та ЗАТ «Ірокс» було укладено договір № 8 пайової участі у будівництві житла. За умовами вказаної угоди позивач вніс кошти у розмірі 200 124 грн. на фінансування будівництва двокімнатної квартири [ADDRESS] (а.с.2 зворот). На виконання умов договору ЗАТ" Ірокс" передав вказану квартиру йому на праві власності, що стверджується актом прийому-передачі від 14.03.07 р. (а.с.3). Судом встановлено, що 08.12.05 р. між ЗАТ „ Ірокс" та [PERSON] було укладено договір № 15 про участь у будівництві житлового будинку [ADDRESS] із замовленням та безпосереднім фінансуванням останньою будівництва двокімнатної квартири [ADDRESS] на четвертому поверсі, вартістю 225 792 грн. 19.12.06 р. до вказаного договору було внесено зміни, відповідно до яких вартість двокімнатної квартири складала 232 823 грн. В подальшому на підставі змін до договору, внесених 21.11.07 р. було змінено квартиру, яку мала отримати [PERSON] із зазначенням номера житла - [ADDRESS] . 21.11.08 р. між сторонами договору було підписано акт приймання -передачі житла. Рішенням Шевченківського райсуду м. Львова від 25.06.09 р. за [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS] . На підставі договору дарування від 19.08.09 р. власником житла на даний час є [PERSON] . Постановою Верховного Суду від 18.09.2019 р. (пров. № 61-3333св18) рішення Шевченківського районного суду від 25.06.2009 р. (справа № 2-1384/09) та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 06.04.2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено [PERSON] в позові до ЗАТ «Ірокс» про визнання права власності на житлове приміщення (а.с.7-10). Разом з тим встановлено, що позивач неодноразово звертався до суду щодо вказаних підстав із різними позовними вимогами, обставини, які викладені в позовній заяві є дослідженими та встановленими у численних судових рішеннях. Так, 28.11.2006 р. між [PERSON] та ЗАТ «Ірокс» було укладено договір пайової участі у будівництві житла. Як вбачається з умов договору, укладеного між позивачем та ЗАТ" Ірокс" за № 8 від 28.11.06 р., замовник приймав участь у будівництві 63-х квартирного житлового будинку по [ADDRESS] та фінансував будівництво двокімнатної квартири [ADDRESS] , що розташована на 2-му житловому поверсі, загальною площею 63 кв.м. Крім того, за умовами договору підрядник брав на себе зобов"язання передати замовнику згідно акту прийому-передачі квартиру та сприяти у оформленні документів. Станом на 2007 рік будинок по [ADDRESS] не було здано в експлуатацію. Крім того, в той же день, 28.11.2006 року, за тим же № 8, між тими ж сторонами було укладено інший договір, відповідно до умов якого підрядник - ЗАТ «Ірокс» та замовник [PERSON] домовились про наступне: замовник приймає співучасть в будівництві вже не 63, а 73-х квартирного будинку по [ADDRESS] та фінансує будівництво двокімнатної квартири [ADDRESS] . Вартість вказаної квартири, як і квартири [ADDRESS] по аналогічному договору, становить 200 124, 00 грн. На виконання умов договору № 8 від 28.11.2006 р., згідно квитанцій до прибуткового касового ордера [PERSON] 13.03.2007 року було внесено кошти у розмірі 200 124 грн. При цьому у тексті квитанції не зазначено, на виконання якого саме з двох договорів за № 8 від 28.11.2006 року внесені такі кошти: за квартиру [ADDRESS] чи [ADDRESS] за вказаною адресою. Між тим, як вбачається із наданих в розпорядження суду позивачем актів прийому-передачі житлових приміщень 14 березня 2007 року, у відповідності до двох угод за №№ 8,кожен з яких датований 28.11.2006 року, ЗАТ «Ірокс» передало [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS] , розташовану на другому житловому поверсі, загальною площею 63 кв.м та двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Згідно із висновком судової будівельно-технічної експертизи від 17.08.2010 внаслідок влаштування магазину в колишньому цокольному поверсі будинку, змінилась нумерація квартир та поверховість будови. Так, квартира [ADDRESS] на другому поверсі житлового будинку, стала двокімнатною квартирою [ADDRESS] на третьому поверсі даного будинку. Дані щодо зміни нумерації та поверховості інших квартир відсутні. Як встановлено рішенням Шевченківського райсуду м. Львова від 28.01.2010 року, у справі за позовом ЗАТ «Ірокс» до [PERSON] про розірвання договору № 8 пайової участі у будівництві житла від 28.11.2006 р. та стверджується наявними в матеріалах справи копіями чеків, внесені [PERSON] кошти у розмірі 200 214 грн. були повернуті йому ЗАТ «Ірокс» поштовими переказами. Позивач відмовився від отримання вказаної суми, повернути відправнику Поштамт-ЦПЗ №1 не мав змоги по причині відмови ЗАТ «Ірокс» у наданні своїх банківських реквізитів. Відтак, як вбачається з листа Поштамт-ЦПЗ №1 від 22.04.2010 року, відповідно до п. 7.3.1. Положення про поштовий переказ, вказані поштові перекази були направлені до інформаційно-розрахункової дирекції УДПП№ «Укрпошта» на зберігання. Згідно ст. 119 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених Постановою КМУ від 05.03.2009 р. за № 270 відправник/адресат міг протягом 3-років з дня прийняття переказів для пересилання звернутись до об`єкта поштового зв`язку щодо одержання даного відправлення. Жодної інформації суду з приводу того, чи були кошти у розмірі 200 214 грн. отримані будь-ким із сторін договору, не надано. Також судом у рішенні від 09.01.2020 встановлено, що Договір про пайову участь у будівництві за № 8 від 28.11.2006 року, що був укладений між позивачем та ЗАТ «Ірокс» та акт прийому-передачі спірної квартири не є правовстановлюючими документами, що стверджують право власності [PERSON] на спірне житло. Зазначене рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09.01.2020 р. залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду від 20.01.2021 року та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01.12.2021 року (а.с.88-116). Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Таким чином, у судових рішеннях, що набрали законної сили було встановлено, що кошти, які бути отримані ЗАТ «Ірокс» від [PERSON] у розмірі 200 214 грн. були повернуті [PERSON] поштовим переказом. Це є преюдиційними обставинами, які не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи. Позивач вказує, що крім матеріальної шкоди діями відповідача йому спричинено моральну шкоду яка полягає в тому, що батько позивача був позбавлений можливості проживати в оспорюваній квартирі помер від інфаркту міокарда, так і не дочекавшись квартири. Позивач просить за завдану йому моральну шкоду стягнути з відповідача 1000 000,00 грн. Відповідно до ст. 23 ЦК України, кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди,завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода підлягає відшкодуванню незалежно від майнової шкоди та розміру її відшкодування. При відшкодуванні моральної шкоди необхідно з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Згідно зі ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діяти чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"(із подальшими змінами), заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Згідно з п.5 згаданого Пленуму ВСУ відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні. Виходячи з засад справедливості, добросовісності та розумності суд вважає за необхідне позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди відмовити в повному обсязі. Однак, суд враховує подання відповідачем заяви від 30.06.2022 року про застосування строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. ЄСПЛ, практика якого є обов`язковою для застосування національними судами, зауважує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу" (див. mutatis mutandis рішення у справах "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії" від 20 вересня 2011 року ("OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia", заява N 14902/04, § 570), "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" від 22 жовтня 1996 року ("Stubbings and Others v. the United Kingdom", заяви N 22083/93 і N 22095/93, § 51)). Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав. При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості захистити своє право в примусовому порядку через суд (постанова КЦС ВС від 03.07.2019 по справі №136/277/18, постанова КЦС ВС від 10.07.2019 по справі №321/1702/16-ц). Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в наведеній правовій нормі, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Крім наведеного, позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 13, 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Отже, якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив (постанова КГС ВС від 24.07.2019 по справі №521/14384/16-ц, постанова КГС ВС від 02.07.2019 по справі №925/271/18). Приписами ч. 1 ст. 258 ЦК України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Висновок про правильне застосування норм матеріального права щодо позовної давності міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13. Відповідно до цього висновку для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. Так, як вже встановлено в судовому засіданні, у вказаній справі позивачу було відомо про порушення його права ще 03 вересня 2008 року, оскільки саме тоді звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова із позовом до ПрАТ «Ірокс», [PERSON] та [PERSON] , треті особи: [PERSON] та відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння. Зокрема, [PERSON] просив суд визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] на другому житловому ( 3 фактичному) поверсі в 20- квартирній прибудові з цоколем до 54-квартирного будинку [ADDRESS] , площею 63 кв.м., витребувати вказану квартиру з володіння [PERSON] на його користь. Вказане підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 05.03.2014 у справі № 466/1874/13-ц. Отже, строк позовної давності за захистом порушених на думку позивача прав, які виникали із факту укладення між сторонами договору пайової участі у будівництві житла від 28.11.2006 - сплив ще у 2011 році. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, враховуючи, що з позовом до суду за захистом своїх прав та інтересів [PERSON] звернувся лише 24.01.2022 року, то суд дійшов до висновку, що позивач пропустив трирічний строк звернення до суду (позовну давність), визначений статтею 257 ЦК України, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесенням ним рішення. Згідно з приписами ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Верховний Суд України у постанові від 22.04.2015 року у справі № 6-48цс15 дійшов висновку, що відповідно до частини 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Разом з тим, відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, наявність заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з спливом строку позовної давності, а отже з урахуванням викладеного, суд відмовляє у задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed