Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, стягнення штрафних санкцій за несвоєчасну виплату страхового відшкодування та страхових платежів, в обґрунтування зазначивши наступне. 08.10.2014 року між ним та ПрАТ «СК «Альфа Страхування» було укладено договір № 046.0813073.170 добровільного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу. Предметом вказаного договору є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням наземним транспортним засобом - автомобілем Lexus LX 470, д.н.з. [NUMBER] . Згідно п. 7.1 ч. І, п.п. 2.1.1 «а», п. 3.1 частини ІІ вказаного договору, страхові ризики за договором визначаються відповідно до обраної програми страхування та можуть включати пошкодження та/або знищення чи втрату визначеного ТЗ та/або ДО внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Страховий випадок - передбачена договором подія (ризик, визначений обраною страхувальником програмою страхування та зазначений в частині І договору), що відбулася в період дії договору, з настання якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхового відшкодування страхувальнику. 27.12.2014 року сталася подія, що є страховим випадком, а саме - дорожньо-транспортна пригода. Близько 04 голини 00 хвилин гр. [PERSON] в м. Умань по вулиці Жовтневої Революції, 11/2, керуючи його автомобілем Lexus LX 470, д.н.з. [NUMBER] , здійснив зіткнення з автомобілем Volkswagen LT 32, д.н.з. [NUMBER] , що рухався у попутному напрямку попереду. В результаті ДТП було пошкоджено належний йому транспортний засіб, а саме автомобіль Lexus LX 470, д.н.з. [NUMBER] . Постановою Уманського міськрайонного суду від 05.03.2015 року у адміністративній справі № 705/1104/15-п [PERSON] було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності шляхом застосування адміністративного стягнення - штрафу 340,00 грн. Внаслідок ДТП його автомобіль було істотно пошкоджено. Автомобіль отримав пошкодження, які зафіксовані у протоколі огляду ТЗ від 22.01.2015 року та відображенні на фотографіях фототаблиці фіксації аварійних пошкоджень КТЗ, що є додатком до звіту про оцінку автомобіля. Вартість відновлювального ремонту його пошкодженого автомобіля визначена згідно звіту становить 166447,88 грн., з урахуванням фізичного зносу, або ж 368416,77 грн. без урахування коефіцієнта фізичного зносу. Ним, у строки та в порядку, визначеному страховим договором № 046.0813073,170 від 08.10.2014 року, було повідомлено ПрАТ «СК «Альфа Страхування» про настання страхового випадку. Згідно умов вказаного договору страхувальник в межах договору має право одержати страхове відшкодування при настанні страхового випадку в порядку та на умовах, передбачених договором; страхувальник в межах договору зобов`язаний при настанні події, що має ознаки страхового випадку, діяти відповідно до умов розділу 13 Параграфу 1 Частини ІІ Договору та страхувальник повинен страховику (його представнику) впродовж 3 робочих днів ТЗ та обладнання, що постраждали внаслідок страхового випадку у світлий час доби для огляду, не проводячи робіт щодо зміни його/їхнього стану, крім заходів необхідних для транспортування, рятування чи запобігання надзвичайних ситуацій, зменшення розміру збитків, доцільних з точки зору безпеки. Позивачем було повністю виконано зазначені положення договору № 046.08130730.170 від 08.10.2014 року. Пошкоджений ТЗ було надано для огляду представнику ПрАТ «СК «Альфа Страхування» суб`єкту оціночної діяльності Гасіца Борису Павловичу , який оглянув і зафіксував усі наявні на ньому пошкодження, після чого ним складено звіт про оцінку автомобіля. В подальшому, наприкінці липня 2015 року ним було отримано лист відповідача № 0187.06/1 від 22.06.2015 року, у якому відповідач ПрАТ «СК «Альфа Страхування» повідомив його про відмову у виплаті страхового відшкодування. З огляду на зміст отримано ним вищевказаного листа, відмова у виплаті страхового відшкодування мотивована відповідачем ПрАТ «СК «Альфа Страхування» тим, що на думку страховика, водій його транспортного засобу гр. [PERSON] після ДТП залишив місце ДТП, чим порушив п. 2.10 ПДР України, вчинивши відповідне адміністративне правопорушення, та цими діями перешкодив працівникам ДАІ провести огляд на предмет наявності ознак сп`яніння, тобто гр. [PERSON] ухилився від огляду працівниками ДАІ на предмет сп`яніння і це є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування. Вважаючи, що відмова відповідача у виплаті йому страхового відшкодування є безпідставною та необґрунтованою, грубо порушує норми чинного законодавства, положення договору страхування № 046.0813073.170 від 08.10.2014 року, а також його майнові права та законні інтереси, з метою їх захисту він вимушений був звернутися до суду. 23.11.2016 року Дніпровським районним судом м. Києва у справі 755/17695/15-ц за позовом [PERSON] до ПрАТ «СК «Альфа Страхування» про стягнення страхового відшкодування, ухвалено рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто зі страхової компанії на користь [PERSON] 492961,00 грн., в т.ч.: страхове відшкодування в сумі 246298,17 грн., пеню за прострочення сплати страхового відшкодування в розмірі 131475,99 грн.; інфляційні збитки в сумі 97097,73 грн.; 3% річних від простроченої суми 9048,93 грн.; судовий збір в сумі 4839,21 грн.; витрати з оплати судової авто-товарознавчої експертизи в сумі 1500,00 грн. та витрати з оплати правової допомоги в сумі 2700,97 грн. 23.03.2017 року апеляційним судом м. Києва у справі за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23.11.2016 року, постановлено ухвалу, якою апеляційну скаргу відхилено, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23.11.2016 року залишено без змін. За змістом рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23.11.2016 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 23.03.2017 року підтверджено, що пеня, інфляційні витрати та 3% річних від простроченої суми було стягнуто по 15 вересня 2016 року. У той же час, ПрАТ «СК «Альфа Страхування», стягнуте судовим рішення страхове відшкодування в сумі 246298,17 грн., сплатило лише 31 липня 2017 року. Таким чином, оскільки відповідач ПрАТ «СК «Альфа Страхування» після ухвалення судових рішень зволікав зі сплатою страхового відшкодування, він зобов`язаний сплатити також пеню, інфляційні витрати та 3 % річних від простроченої суми за період часу з 15 вересня 2016 року по 30 липня 2017 року. Оскільки страховиком ПрАТ «СК «Альфа Страхування» було порушено умови договору від 08.10.2014 року добровільного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу, 01.09.2015 року ним було направлено страховику повідомлення про дострокове припинення зазначеного договору, у зв`язку з порушенням страховиком умов договору. Крім того, він попросив повернути йому страхові платежі, сплачені ним 14.10.2014 року та 07.04.2015 року на загальну суму 20960,00 грн. Однак страховик, порушуючи вимоги чинного законодавства та умови договору, зазначені страхові платежі так і не повернув. Також, у зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою за участю його транспортного засобу, позивач вказує, що йому завдано моральну шкоду, відшкодування якої не передбачено договором добровільного страхування. Моральна шкода, внаслідок пошкодження [PERSON] його майна, полягає у тому, що психологічно-душевних стражданнях з приводу неможливості використання пошкодженого автомобіля та необхідності його відновлення, що потягло за собою погіршення сну, погіршення загального самопочуття та стану здоров`я, напруження відносин в родині; вимушених негативних змінах в житті і життєвих стосунках з рідними та близькими, зокрема - погіршення відносин з родиною внаслідок необхідності витрачати кошти із сімейного бюджету на оплату відновлювального ремонту з пошкодженого автомобіля; втраті нормальних життєвих зв`язків з оточуючими та нормального життєвого ритму, оскільки внаслідок пошкодження автомобіля необхідно було разом із родичами та членами сім`ї витрачати кошти на його ремонт, а протягом ремонту автомобіля його використання було неможливе; після пошкодження автомобіля, постійно відчуваючи напруження в родині та розуміючи відсутність змоги пересування на автомобілі до його відновлення, він змушений був замість налагодження свого життя та життя родини звертатися до суду та захищати його протизаконно порушені права; зазначені обставини, у які він був поставлений неправомірними діями відповідача та спричинені внаслідок цього психологічні страждання потягли за собою негативні наслідки для його самопочуття і здоров`я, зокрема, нервові розлади та погіршення загального самопочуття. Тому розмір завданої йому моральної шкоди, позивач оцінює у 5000,00 грн. Просить суд стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» на його, [PERSON] , користь пеню за прострочення сплати страхового відшкодування - 58578,44 грн., інфляційні збитки - 40069,07 грн., 3 % річних від простроченої суми - 6417,00 грн., неповернуті страхові внески - 20960,00, а всього 126024,51 грн. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП - 5000,00 грн. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» та [PERSON] на користь [PERSON] понесені документально підтверджені судові витрати: судовий збір в сумі 1310,25 грн. та витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги, підтвердження розміру, порядку та сплати яких буде надане при судовому розгляді справи. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та пояснила, що її довіритель є власником транспортного засобу, керуючи яким відповідач [PERSON] у 2014 році став учасником дорожньо-транспортної пригоди. Автомобіль був застрахований згідно договору добровільного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу. У зв`язку із настанням страхового випадку, а саме дорожньо-транспортної пригоди внаслідок якої належний позивачу транспортний засіб було пошкоджено, позивач звернувся до страхової компанії із відповідними документами, але у виплаті страхових внесків було відмовлено, у зв`язку з тим, що учасник ДТП [PERSON] , залишив місце ДТП. Не погоджуючись із таким рішенням страхової компанії, [PERSON] звернувся до з позовом до суду і 23.11.2016 року Дніпровським районним судом м. Києва позовні вимоги [PERSON] задоволено частково та зі страхової компанії стягнуто на його користь суму страхового відшкодування, пеню за прострочення сплати страхового відшкодування, інфляційні збитки, судовий збір, витрати з оплати судової авто-товарознавчої експертизи та витрати з оплати правової допомоги. 23.03.2017 року апеляційним судом м. Києва вищевказане рішення суду першої інстанції було залишено без змін. Із виконанням вказаних судових рішень ПрАТ «СК «Альфа Страхування» зволікало, та страхове відшкодування сплатило лише 31 липня 2017 року. У зв`язку із зазначеним, страхова компанія зобов`язана сплатити на користь позивача пеню та інфляційні витрати за період з 15.09.2016 по 30 липня 2017 року. Оскільки страховиком умови договору страхування були порушені, позивач направив на адресу відповідача ПрАТ «СК «Альфа Страхування» повідомлення про дострокове припинення вказаного договору та просив повернути йому страхові платежі сплачені напередодні, що відповідає як вимогам чинного законодавства, так і умовам договору. При цьому, вказані кошти позивачу так виплачені і не були. Крім того, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у якій був визнаний винним відповідач [PERSON] , позивачу було завдано і моральну шкоду, що полягала у душевних стражданнях через неможливість користування пошкодженим автомобілем, погіршення стосунків у родині, оскільки із сімейного бюджету витрачалася значна сума коштів на ремонт транспортного засобу, що в свою чергу призвело до погіршення його психологічного стану та, як наслідок, самопочуття і здоров`я. У зв`язку із зазначеним, позивач вимушений був звернутися до суду з вказаним позовом. Вважає, що позовні вимоги підтверджені належними письмовими доказами, а тому просить суд позов задовольнити. Також просить суд відмовити у задоволенні заявлених відповідачами раніше клопотань про застосування строків позовної давності, оскільки не вбачає підстав для їх задоволення. Представник відповідача ПАТ «Страхова компанія «Альфа Страхування» Лук`янчук А.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти задоволення позову. Підтримав клопотання про застосування строків позовної давності та пояснив, що ПрАТ «Страхова компанія «Альфа Страхування» виконало рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23.11.2016 та перерахувало грошові кошти на банківський рахунок позивача, проти чого не заперечує і сам позивач у своєму позові, та його представник у судовому засіданні. При цьому, за вищевказаним рішенням пеня у розмірі 131 475,99 грн. за період з 27.06.2015 року по 15.09.2016 року, тобто за період більше календарного року, уже стягнута, а за загальним правилом період за який нараховується пеня за прострочення виконання, не може перевищувати один рік. Оскільки право на стягнення пені у позивача виникло з наступного дня після 27.06.2015 року та, оскільки, він уже реалізував таке право, вважає, що додаткове стягнення пені є незаконним та необґрунтованим. Також заперечує щодо стягнення інфляційних витрат, оскільки борг позивачу було сплачено, а тому інфляційні витрати взагалі у такому випадку не можуть бути нараховані. У зв`язку із зазначеним, просить суд відмовити у задоволенні позову, у зв`язку із закінченням строку позовної давності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, на адресу раніше було направлено заяву, у якій просить суд справу слухати у його відсутність та просить відмовити у задоволенні позову в частині позовних вимог щодо нього та застосувати строки позовної давності. Вказує, що подія сталася 27.12.2014 року, а позов до нього був пред`явлений 15.01.2018 року, тобто минуло більше ніж три роки, а тому, на його думку, є підстави для застосування строків позовної давності. Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, врахувавши позицію відповідача, викладену у письмові заяві, вивчивши письмові матеріали справи, прийшов до наступного. Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно приписів ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року, прийнятим у справі за позовом [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» про стягнення страхового відшкодування та штрафних санкцій, позовні вимоги були задоволені частково і стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» на користь [PERSON] суму невиплаченого страхового відшкодування в розмірі 246 298 гривень 17 копійок, пеню за прострочення сплати страхового відшкодування в розмірі 131 475 гривень 99 копійок, інфляційні збитки в сумі 97 097 гривень 73 копійки, 3% річних від простроченої суми 9 048 гривень 93 копійки, судовий збір в сумі 4 839 гривень 21 копійка, витрати з оплати судової авто товарознавчої експертизи в сумі 1 500 гривень, витрати з оплати правової допомоги в сумі 2 700 гривень 97 копійок, а всього 492 961 (чотириста дев`яносто дві тисячі дев`ятсот шістдесят одну) гривню. В ході розгляду вказаної справи було встановлено, що 27.12.2014 року сталася дорожньо-транспортна пригода, винним у вчиненні якої був визнаний відповідач по вказаній справі [PERSON] , який керував транспортним засобом Lexus LX 470, д.н.з. [NUMBER] , належним позивачу [PERSON] . Внаслідок ДТП вказаний автомобіль, який був застрахований згідно договору від 08.10.2014 року № 046.0813073.170 було пошкоджено, тому позивач мав намір отримати від страхової компанії страхові відшкодування. Оскільки страхова компанія такі кошти позивачу не виплатила, позивач вимушений був звернутися до суду і суд, проаналізувавши вимоги законодавства та умови договору зобов`язав страхову компанію виплатити на користь [PERSON] такі кошти. ПАТ «Страхова компанія «Альфа Страхування» не погодилося із прийнятим рішенням, тому звернулося до апеляційної інстанції і ухвалою апеляційного суду м. Київ від 23 березня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Страхова компанія «Альфа Страхування» відхилено, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року було залишено без змін. За вказаних обставин, у судовому порядку було встановлено винного у дорожньо-транспортній пригоді, наявність страхового випадку та необхідність виплати власнику транспортного засобу страхових коштів, в тому числі: пені, інфляційних витрат та 3%-річних від простроченої суми, що у відповідності до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Страхові виплати та штрафні санкції по їх несплаті попередньо вищевказаними судовими рішеннями були стягнути за період до 15 вересня 2016 року, але фактично виплачені лише 31 липня 2017 року, що підтверджується випискою по картковому рахунку ПАТ КБ «Приватбанк», належному [PERSON] . Згідно зі ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, визначені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів». У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом. Також, страховик несе відповідальність, передбачену ст. 625 ЦК України. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника (страховика) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора (застрахованої особи) від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредитору (застрахованій особі). Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Статтею 992 ЦК України передбачено, якщо у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати, страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. Відповідно до даних роз`яснень у п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року № 4 при безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові ВСУ від 21.12.2016 у справі № 6-1003цс16 правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачається передача грошей як предмета договору або сплата їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про надання послуг, оскільки він установлює ціну договору - страхову суму. Отже, правовідносини з виплати страхового відшкодування, які склалися між сторонами у справі на підставі договору від 08.10.2014 року № 046.0813073.170 добровільного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу є грошовим зобов`язанням. Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Як встановлено матеріалами справи та проти чого не заперечував представник відповідача ПАТ «Страхова компанія «Альфа страхування» страхове відшкодування на користь позивача було стягнуто у примусовому порядку та із порушенням строків, при цьому також було стягнуто і неустойку (пеню, 3% річних та інфляційні збитки) станом на час розгляду справи судом, тобто до 15 вересня 2016 року, а фактично сплачено ці кошти було 31 липня 2017 року, тобто виник новий період з 16 вересня 2016 року по 31 липня 2017 року прострочення на який необхідно нарахувати неустойку, а саме: 3% річних, пеню та інфляційні витрати. Разом з тим, у відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У відповідності до ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Про стягнення неустойки (штрафу, пені) згідно із п. 1 ч.2 ст. 258 ЦК України застосовується позовна давність строком в один рік. Тобто в цій частині позовних вимог слід застосовувати спеціальну позовну давність, а саме 1 рік. Беручи до уваги, що позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом в січні 2018 року, період з вересня 2016 року по січень 2017 року, при нарахуванні неустойки, судом не враховується, тому така сума підлягає частковому стягненню, а саме в межах строку позовної давності з січня 2017 року і становить: пеня за прострочення сплати страхового відшкодування у розмірі 33071 гривня 41 копійка, інфляційні збитки у розмірі 40069 гривень 07 копійок, 3% річних від простроченої суми у розмірі 6417 гривень 00 копійок. Також судом встановлено, що 01.09.2015 року позивач [PERSON] направив на адресу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» повідомлення про дострокове припинення договору № 046.0813073.170 від 08.10.2014 року добровільного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу, у зв`язку з порушенням страхувальником умов договору та просив повернути йому страхові платежі сплачені ним згідно квитанцій № 4163.237.1 від 09.10.2014 року на суму 10480,00 грн. та № 188147942 від 07.04.2015 року на суму 10480,00 грн. У вказаному повідомленні наявні посилання на п.12.1.2, 17.2 та 17.3 договору, які регулюють порядок та умови дострокового розірвання договору страхування. Згідно ст. 1 ЗУ «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Частиною 1 ст. 10 ЗУ «Про страхування» передбачено, що страховий платіж (страховий внесок, страхова премія) - плата за страхування, яку страхувальник зобов`язаний внести страховику згідно з договором страхування. У ст. 16 цього ж Закону, договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Згідно статті 28 Закону України «Про страхування» дію договору страхування може бути достроково припинено за вимогою страхувальника або страховика, якщо це передбачено умовами договору страхування. Про намір достроково припинити дію договору страхування будь-яка сторона зобов`язана повідомити іншу не пізніш як за 30 календарних днів до дати припинення дії договору страхування, якщо інше ним не передбачено. У разі дострокового припинення дії договору страхування, крім договору страхування життя, за вимогою страхувальника страховик повертає йому страхові платежі за період, що залишився до закінчення дії договору, з відрахуванням нормативних витрат на ведення справи, визначених при розрахунку страхового тарифу, фактичних виплат страхових сум та страхового відшкодування, що були здійснені за цим договором страхування. Якщо вимога страхувальника обумовлена порушенням страховиком умов договору страхування, то останній повертає страхувальнику сплачені ним страхові платежі повністю. Про намір достроково припинити дію договору страхування будь-яка сторона зобов`язана повідомити іншу не пізніш як за 30 календарних днів до дати припинення дії договору страхування, якщо інше ним не передбачено. Порушення страховиком умов договору страхування № 046.0813073.170 від 08.10.2014 року було встановлено вищевказаними рішенням Дніпровського районного суду м. Києва та ухвалою апеляційного суду м. Києва про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування». У зв`язку з тим, що відповідачем ПрАТ «СК «Альфа Страхування» на користь позивача так і не було повернуто страхові внески у розмірі 20960,00 грн., позовна вимога [PERSON] у цій частині підлягає до задоволення. Щодо стягнення моральної шкоди з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] суд прийшов до наступних висновків. Так, відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності ( в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні Отже, необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою винної особи. Відсутність хоча б однієї складової виключає обов`язок щодо відшкодування шкоди. Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частинами 3, 5 та 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач посилаючись на те, що йому діями відповідача [PERSON] було завдано моральної шкоди, внаслідок пошкодження останнім належного позивачу транспортного засобу, фактично не надає будь-яких письмових доказів, а також не ставиться питання про поновлення пропущеного строку для звернення до суду з такою вимогою. При цьому, дорожньо-транспортна пригода мала місце 27.12.2014 року, про що позивачу [PERSON] стало відомо одразу після ДТП. Крім того, позивач протягом 2015 року звертався і до страхової компанії, і до суду першої інстанції, а також при розгляді його позову у суді апеляційної інстанції, питання щодо стягнення моральної шкоди з [PERSON] на його користь, позивачем жодного разу не ставилося, хоча в обґрунтування завданої моральної шкоди основною підставою він зазначає саме пошкодження автомобіля під час ДТП, неможливість користування ним та витрату значних коштів на його ремонт, що в свою чергу призвело до його душевних страждань. Вирішуючи питання про застосування до позовних вимог строку позовної давності, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Враховуючи те, що в позовній заяві [PERSON] посилається на те, що належний йому транспортний засіб під керуванням відповідача [PERSON] було пошкоджено у дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 27 грудня 2014 року, суд приходить до висновку, що [PERSON] стало відомо про порушення його права саме у грудні 2014 року, в той час як до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди він звернувся 22 січня 2018 року, тобто з пропуском позовної давності, на підтвердження поважності причин пропуску позовної давності позивач ніяких пояснень та доказів суду не надав. Як роз`яснено в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. За вказаних обставин, суд вважає, оскільки відповідачем [PERSON] подано заяву про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з нього моральної шкоди, у зв`язку із пропуском строків позовної давності, суд вважає за можливе при вирішенні вказаної позовної вимоги застосувати позовну давність, а тому відмовляє у її задоволенні, у зв`язку із пропущенням визначеного законом строку позовної давності. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, слід зазначити наступне. Згідно із п. 1 ч.1 та ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача. Згідно наявних в матеріалах справи документів, а саме: квитанції від 10.01.2018, зведеного розрахунку пені, 3% річних та інфляційних збитків, договору про надання правової допомоги № 004-18/01ф-пд/цс(з) від 10 січня 2018 року, акту приймання-передачі наданої правової допомоги № 004-18/01ф-пд/цс(3)/1а від 11 січня 2018 року, квитанції № 130 від 12.01.2018 року про оплату правової допомоги; акту приймання-передачі наданої правової допомоги № 004-18/01ф-пд/цс(3)/2а від 02 лютого 2018 року; квитанції № 225 від 06.02.2018 року про оплату правової допомоги; акту приймання-передачі наданої правової допомоги № 004-18/01ф-пд/цс(3)/3а від 23 березня 2018 року; квитанції № 133 від 23.03.2018 року про оплату правової допомоги; акту приймання-передачі наданої правової допомоги № 004-18/01ф-пд/цс(3)/4а від 17 квітня 2018 року; квитанції № 132 від 04.05.2018 року про оплату правової допомоги; акту приймання-передачі наданої правової допомоги № 004-18/01ф-пд/цс(3)/5а від 25 квітня 2018 року; квитанції № 133 від 04.05.2018 року про оплату правової допомоги; акту приймання-передачі наданої правової допомоги № 004-18/01ф-пд/цс(3)/6а від 25 травня 2018 року; квитанції № 54 від 01.06.2018 року про оплату правової допомоги, наданих стороною позивача на підтвердження плати судового збору, витрат на правову допомогу та інших витрат, загальна сума документально підтверджених судових витрат становить 5950,58 грн., з яких судовий збір - 1310,25 грн., витрати на правову допомогу - 4278,00 грн. та інші судові витрати 362,33 грн. У зв`язку з тим, що у задоволенні позовних вимог до відповідача [PERSON] відмовлено, а позовні вимоги до ПрАТ «Страхова компанія «Альфа Страхування» задоволені частково, тому саме з останнього підлягають стягненню кошти сплачені в якості судового збору та витрат на правову допомогу, що підтверджені документально, у пропорційному співвідношенні до розміру задоволених позовних вимог на користь позивача, а саме 4582 гривні 00 копійок (100 517/131024,51(77%); 5950,58*77%=4582).

Outcome: partial