Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-29 00:00:00

У липні 2022 року до Машівського районного суду Полтавської області надійшов позов [PERSON] до Машівської селищної територіальної громади Полтавського району в особі Машівської селищної ради, в якому позивач просить суд визнати за нею в порядку спадкування за заповітом право власності на 1/2 ідеальну частку будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що складається з житлового будинку літ.А-1, загальною площею 50,0 кв.м., в тому числі житлової площі 29,7 кв.м., та господарських будівель та споруд: літня кухня літ. Б, б; сарай літ.В; сарай літ.в; погріб літ. В1; сарай літ.Г; огорожа №1; ворота огорожі №2; колодязь питний №4, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Короткий зміст позовних вимог Позов мотивовано тим, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої залишилась спадщина, яка складалась із належного їй на день смерті майна, зокрема, 1/2 частин житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] . Єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] є її донька [PERSON] , яка на частину майна спадкодавця вже отримана свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Однак, у отриманні свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивачу було відмовлено, оскільки частка спадкодавця у праві власності на нерухоме майно не визначена. У зв`язку з викладеним, позивач звернулась до суду за захистом своїх порушених та невизнаних прав на спадщину за заповітом. Процесуальні дії у справі На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 19 липня 2022 року вказана справа надійшла в провадження судді Шинкарчука Я.А. Ухвалою Машівського районного суду Полтавської області від 20 липня 2022 року у даній цивільній справі відкрито провадження, яке вирішено проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання, а також залишено без задоволення клопотання позивача про витребування доказів. 28 липня 2022 року від селищного голови Машівської селищної ради Сидоренко Сергія надійшло відзив на позов, в якому зазначено, що відповідач про задоволення позовних вимог не заперечує та просить проводити розгляд даної справи у відсутність їх представника. Ухвалою суду від 16 серпня 2022 року закрито підготовче провадження та призначення слухання справи по суті. В судове засідання учасники справи не з`явилась. Від позивача до канцелярії суду надійшла заява, в якій останній просить проводити розгляд справи за всіма наявними у справі доказами, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, а слухання справи проводити у її відсутність. Від представника відповідача Машівської селищної ради Полтавського району Полтавської області в матеріалах справи міститься заява, за підписом селищного голови, в якій зазначено, що сільська рада просить суд розглядати дану справу у відсутність представника селищної ради. Частиною третьою статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та враховуючи, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання відповідач в судове засідання не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи у відсутність представника сільської ради, то суд приходить до висновку про можливість ухвалення рішення у справі по суті за наявними у справі доказами. Фактичні обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок, виданого 14 листопада 2000 року на підставі рішення виконкому Дмитрівської сільської ради № 91 від 25 жовтня 2000 року, жилий будинок по [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] та [PERSON] (а.с. 17 том 1). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 09.12.2020 Машівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), за актовим записом №127 (а.с. 9 том 1). Ще за життя [PERSON] склала заповіт, який посвідчено 15 грудня 2005 року секретарем Дмитрівської сільської ради Машівського району Полтавської області та зареєстрований в реєстрі за №253, яким все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося і взагалі все те, на що вона за законом матиме право і що буде належати їй на день її смерті, заповіла [PERSON] , [INFO] (а.с. 13 том 1). Як вбачається із довідки приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Довгань А.М. за вих.№58/011-16 від 25.05.2022, спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] стала її донька [PERSON] (а.с. 14 том 1). Отже, як спадкоємцю за заповітом, 17 червня 2022 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідчене приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Довгань А.М. та зареєстроване в реєстрі за №244, за яким позивач успадкувала земельну ділянку площею 0,2000 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16 том 1). Родинний зв`язок [PERSON] та [PERSON] прослідковується із копій наступних документів: свідоцтво про народження серії [NUMBER] , виданого 12 грудня 1967 року Дмитрівською сільською радою Машівського району Полтавської області (а.с. 10 том 1), витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №0036099583 від 09.07.2022 (а.с. 11 том 1). На день своєї смерті [PERSON] була зареєстрована та мешкала одна за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено довідкою за вих.№02-26/3/160 від 08.07.2022 виданою старостою Дмитрівського старостинського округу Машівської селищної ради Полтавського району Полтавської області Козка С.Л. (а.с. 15 том 1). Разом з тим, звернувшись до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності за заповітом на спадкове майно, яке складалось із житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , позивач отримала відмову. Так, постановою приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу Довгань Анни Михайлівни від 17 травня 2022 року, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , оскільки спадкоємцем не подані документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, а саме, неможливо встановити частку спадкодавця у вищевказаному житловому будинку (а.с. 12 том 1). Як вбачається з технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого 25 червня 2021 року Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , розташований житловий будинок літ. «А-1» (загальною площею 50,0 кв.м., в тому числі житлової площі 29,7 кв.м.) і господарські будівелі та споруди: літня кухня літ. «Б», літ. «б»; сарай літ. «В»; сарай літ. «в»; погріб літ. «в1»; сарай літ. «Г»; огорожа №1; ворота огорожі №2; колодязь питний №4 (а.с.19-21 том 1). Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). Відповідно до статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частини перша та друга статті 1220 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (стаття 1223 ЦК України). Згідно частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до вимог частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. За змістом статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно положень частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Отже, [PERSON] виконала вимоги статті 1269 ЦК України, звернувшись до приватного нотаріуса із відповідною заявою, та вважається такою, що прийняла спадщину після смерті свої матері ? [PERSON] , померлої [INFO] . Згідно статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Позивач звернулась до нотаріальної контори із питанням про отримання свідоцтва про право власності на спірний житловий будинок, однак отримала відмову, оскільки неможливо встановити частку спадкодавця у спірному житловому будинку. Таким чином, у зв`язку з тим, що позивач позбавлена можливості оформити спадщину у встановленому законом в позасудовому порядку, вона була змушена звернутися в суд з позовом про визнання права власності на 1/2 частину спірного нерухомого майна в порядку спадкування за заповітом. Положеннями статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних, передбачено, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, зокрема таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Вказане узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини в п.45 рішення від 10 квітня 2008 року в справі «Вассерман проти Росії», згідно якої засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Підставою звернення позивача до суду з даним позовом є неможливість оформлення ними права на спадщину у нотаріуса з причин невизначеності розміру частки померлої у праві спільної сумісної власності на житловий будинок, що входить до складу спадщини. Згідно з положеннями статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За вимогами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі ж порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно частин першої та другої статті 355 ЦК України майно, що є власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. За вимогами частини першої статті 368 ЦК України власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. В частини четвертій статті 368 ЦК України закріплено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У відповідності до частин першої та другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, що мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір по поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. За положеннями пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У відповідності до пункту 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 судам роз`яснено, що розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60 - 74 Сімейного кодексу України (далі - СК)); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Отже, якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається з урахуванням вкладу кожного із співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оцінивши всі докази у справі та виходячи з приведених вище положень закону, судом встановлено, що частки у праві спільної сумісної власності на спірний житловий будинок [PERSON] , померлої [INFO] , та [PERSON] , є рівними. Підстав, які б виключати рівний поділ житлового будинку в ході розгляду справи не встановлено. Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У зв`язку з тим, що частки співвласників визначені та

Outcome: approved