Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-16 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідачів за участі третьої особи, про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вонає основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] . Згідно довідки ЛКП «Сонячне» про склад сімї і прописки у даній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В свою чергу, [PERSON] проживає у квартирі без реєстрації, так як є зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] зареєструвався у квартирі разом з правнучками без її згоди як квартиронаймача. [PERSON] та [PERSON] систематично порушуються правила співжиття, зокрема, 23.04.2015 року вона була на прийомі у Міському травматологічному пункті №2, так як, [PERSON] їй було нанесено тілесні ушкодження, неналежна участь у витратах на оплату комунальних послуг тощо. Просить позов задоволити. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 10.05.2017 року відкрито провадження у справі. 16.03.2018 року [PERSON] подано зустрічну позовну заяву у справі. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 05.06.2018 року прийнято зустрічну позовну заяву. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 27.01.2020 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , про визнання права на користування житловою площею, залишено без розгляду. Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримав, просив позов задовлити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечив, просив відмовити у позові за безпідставністю та необґрунтованістю. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду повідомлявся належним способом. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до положень ст.5 ЦПК України, «здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі №6-32цс13. Згідно ордеру №020570 серії АБ від 03.01.1974 року, [PERSON] сімя якої складається з чотирьох осіб має право на зайняття 3 кімнат та кухні загальною площею 35,9 кв.м. в окремій квартирі [ADDRESS] . Згідно довідки ЛКП «Сонячне» №1641 від 20.03.2017 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровано 6 осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 14.11.2007 року, актовий запис №200. У шлюбі у них народилися діти: [PERSON] , [INFO] , (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис №1428) та [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис №106). Згідно довідки КП «Розділжитлосервіс» Новороздільської міської ради Львівської області № 1222 від 01.03.2012 року, [PERSON] проживає у [ADDRESS] . Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 22.08.2014 у цивільній справі №447/2255/14-ц, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] визнано такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Згідно листа Франківської адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування, зняття з реєстрації дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , є недоцільним. Згідно долученого представником позивача акту ЛКП «Магістральне» від 24.03.2021 року, у квартирі по [ADDRESS] зареєстровані, але фактично не проживають [PERSON] , 2011 р.н. та [PERSON] , 2008 р.н. Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 24.12.2013 року за [PERSON] , неповнолітніми [PERSON] , [PERSON] визнано право на користування житловою площею у квартирі [ADDRESS] . Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 17.06.2014 року рішення Франківського районного суду м.Львова від 24.12.2013 року скасовано в частині виселення [PERSON] . Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України). За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі PowellandRayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року). Умовою реалізації принципу верховенства права при вирішенні спорів, у тому числі, щодо позбавлення права користування житловим приміщенням, є принцип пропорційності. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. З урахуванням зазначених норм права та практики ЄСПЛ можна зробити висновок про те, що принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні\~без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків. Суд зауважує, що підставою для позбавлення права користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суд по справі № 227/1044/20 від 21.07.2021. Крім того, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Крім цього, не знайшли свого підтвердження твердження позивачки про те, що відповідачі порушують правила співжиття у квартирі [ADDRESS] , вживають нецензурну лайку, а також не беруть участь у витратах на оплату комунальних послуг. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі періодично, щомісяця передають позивачці кошти, які припадають на їх частку у витратах на утримання спірної квартири, що підтверджується копіями розписок. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, вислухавши доводи та пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до обґрунтованого висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Враховуючи наведене та на підставі ст.ст.\~12,\~81,\~141,\~258,\~259,\~263-265,\~352,\~354 ЦПК України, суд

Outcome: dismissed