Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-16 00:00:00

Позивач 08.02.2018 року звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обгрунтування позовних вимог позивач у позові посилається на те, що вона з 17.06.1986 року є наймачем квартири [ADDRESS] . З грудня 2010 року вона є співвласницею квартири. У вказаній квартирі крім позивача також зареєстрована [PERSON] , яка жодного дня не проживала та не проживає у вказаній квартирі. Протягом всього періоду відповідач не сплачувала комунальні платежі, не отримувала кореспонденцію за вищевказаною адресою, її особистих речей в квартирі не має. Відповідач не несе ніяких обов`язків по оплаті житла, так як в ньому не проживає, однак за комунальні послуги позивачу нараховують із розрахунку на всіх осіб, зареєстрованих по даній адресі. У зв`язку із чим позивач не може оформити субсидію. Своїм перебуванням по теперішні час на реєстраційному обліку за адресою належного позивачу майна відповідач створює перешкоди в реалізації ним в повному обсязі прав та охоронюваних законом інтересів власника вищезазначеного майна, а також позивач несе додаткові витрати із власного бюджету. Посилаючись на зазначене, позивач просить визнати [PERSON] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за адресою: [ADDRESS] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.02.2018 року суддя Женеску Е.В. визначена для розгляду даної справи. Ухвалою від 12.02.2018 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою суду від 27.04.2018 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням повернуто позивачу. Не погодившись із ухвалою суду від 27.04.2018 року представник позивача 25.01.2019 року подав апеляційну скаргу. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.07.2019 року ухвалу Бабушкінського районного суду м.. Дніпропетровська від 27.04.2018 року скасовано і направлено справу для вирішення питання про відкриття провадження у справі. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.10.2019 року суддя [PERSON] визначена для розгляду даної справи. Ухвалою суду від 18.10.2019 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Внаслідок відсторонення судді [PERSON] від здійснення правосуддя на підставі рішення Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 11.12.2019 року, справу протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.03.2020 року передано у провадження судді [PERSON] . Рішенням Вищої ради правосуддя від 07.07.2020 року № 2049/0/15-20 [PERSON] звільнено з посади судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у зв`язку з поданням заяви про відставку, справу протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.10.2020 року передано у провадження судді Яковлеву. Ухвалою суду від 04.11.2020 року дану справу прийнято до провадження в прядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Внаслідок відсторонення судді [PERSON] від здійснення правосуддя на підставі рішення Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя за № 3351/3дп/15-20 від 02.12.2020 року, справу протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.01.2021 року передано у моє провадження. Ухвалою суду від 25.01.2021 року дану позовну заяву прийнято до мого провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 19.04.2021 року представник позивача подав заяву про виклик свідків. 15.06.2021 року представник позивача подав заяву про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача. Ухвалою суду від 09.07.2021 року\~заяву представника позивачки про залучення треті осіб задоволено та залучено [PERSON] та [PERSON] , як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на боці позивачки. Ухвалою від 21.01.2022 року суддею клопотання представника позивача про виклик свідків залишити без розгляду та закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті. Представник позивачки в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій підтримав позовні вимоги, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Треті особи - в судове засідання не з`явилась, проте надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги підтримали та прохали задовольнити. Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.\~280,\~281,\~282 ЦПК України\~ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та провести дане судове засідання без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2\~ст. 247 ЦПК. Дослідивши матеріали позовної заяви та докази у справі, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до вимог ч.1, 2\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з вимогами ст.77ЦПК України,\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до вимог\~ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України\~передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна на підставі свідоцтва про оправо на спадщину, ВРД № 696015, реєстр 4-3456, 17.12.2010 року видане Сьомою дніпровського державною нотаріальною конторою [PERSON] є власником 3/5 частини квартири [ADDRESS] . 1/5 частина квартири за вищевказаною адресою належить [PERSON] та 1/5 частина [PERSON] . Відповідно до Довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 05.02.2018 року № 1536 року у буд. [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON] , її син [PERSON] та відповідачка по справі [PERSON] , яка зареєстрована у будинку з 02.12.2014 року. Відповідно до акту обстеження житла від 30.01.2018 року представник ОСББ [PERSON] та сусіди [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] стверджують, що у будинку [ADDRESS] [PERSON] вони, як сусіди ніколи не бачили і вона про себе ніколи не заявляла. Досліджені судом\~докази підтверджують\~той факт,\~що в буд. [ADDRESS] , [PERSON] не проживає з грудня 2014 року, тобто з часу реєстрації, не сплачує комунальні платежі, не приймає участі в утриманні житла, особистих речей в квартирі не має, квартирою не цікавиться, проте залишається зареєстрованою в цій квартирі. Відповідно до позовної заяви та додатків до неї, наразі місце проживання відповідачки [PERSON] невідоме, повістки направлені судом за місцем його реєстрації, повертались до суду, у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Докази, які підтверджують факт чинення відповідачу перешкод у користуванні спірною житловою площею не здобуто і відповідачем не надано. Статтею 41 Конституції України\~установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.1\~ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України\~передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до вимог ч.1-5\~ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. У відповідності до вимог ч.1, 2\~ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами ч.1\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із вимогами ч. 2\~ст. 406 ЦК України\~сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідно до правового висновку, що викладений у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2019 року по справі № 702/101/18, якщо відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої\~статті 406 ЦК України. Відповідно до вимог\~статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Закріплюючи право кожного на мирне володіння своїм майном, стаття 1 протоколу Першого до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~за своєю суттю є гарантією права власності (рішення від 13 червня 1979 року у справі «Маркс проти Бельгії», п. 69). Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, що передбачені законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Враховуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є співвласниками житла будинку [ADDRESS] . У вказаній квартирі крім позивача з 02.12.2014 року також зареєстрована [PERSON] , яка не пов`язана з ними побутом, оскільки фактично у житлі з моменту реєстрації, тобто з 2014 року не мешкає. Тривале непроживання відповідача, відсутність заперечень з його боку проти пред`явлених до нього вимог, свідчать про відсутність у нього інтересу до спірного житла і про наявність іншого постійного місця мешкання. Внаслідок тривалого непроживання відповідача у квартирі, позивач вимушена нести тягар з утримання нерухомого майна пропорційно кількості зареєстрованих осіб, а не відповідно кількості осіб, що мешкають у житлі, що суперечить її майновим інтересам. Оскільки відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, без поважних причин не проживає у квартирі, припинені обставини, які були підставою для сервітутних відносин, позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені витрати по справі сплачений судовий збір в сумі 704 грн.80 коп.

Outcome: approved