Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-02 00:00:00

21.10.2021 року позивач [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Держави України в особі Верховного Суду, Державної казначейської служби України, третьої особи: Президента України Зеленського Володимира Олександровича, про відшкодування шкоди. Ухвалою суду від 23.10.2021 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позову, на виконання якої 02.11.2021 року позивачем подано заяву. Ухвалою суду від 23.10.2021 року відмовлено у відкритті провадження за позовною заявою [PERSON] в частині вимог до держави Україна в особі Верховного Судупро відшкодування шкоди. Ухвалою суду від 05.11.2021 року за позовною завою [PERSON] до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третьої особи: Президента України Зеленського Володимира Олександровича, про відшкодування шкоди відкрито провадження, розгляд справи вирішено проводити у порядку загального позовного провадження. 15.12.2021 року від позивача надійшла уточнена позовна заява, в якій позовні вимоги [PERSON] обгрунтовані наступним. Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 11 липня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 21 березня 2018 року, позов задоволено. Змінено дату звільнення [PERSON] з посади директора Запорізької дирекції Південно-Східного регіонального центру з роздрібного бізнесу Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» з 27 червня 2012 року на 19 січня 2017 року та визнано датою звільнення - 19 січня 2017 року. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку з 28 червня 2012 року по 19 січня 2017 року включно (з урахуванням стягнутої суми за рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 05 серпня 2016 року у справі № 335/1896/15-ц) у розмірі 176 419,66 грн. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» на користь Державного бюджету України судовий збір у сумі 2 404,20 грн. Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 335/4806/17 зупинено виконання заочного рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 11 липня 2017 року. На думку позивача, Верховним судом при винесенні рішення про зупинення виконання заочного рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 11 липня 2017 року та тривалим розглядом справи Верховним Судом було порушено ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ч.1 ст.1 Протоколу 1 до Конвенції, чим нанесено позивачу матеріальну шкоду у розмірі 176 419 грн.66 коп. та моральну шкоду, яка визначена позивачем у розмірі 500 000 грн., яка полягає в глибокому відчутті несправедливості, викликаному тим фактом, що протягом п`яти років всупереч судовому рішенню, яке 21.03.2018 року набрало законної сили, є обов`язковим до виконання згідно з конституційною нормою, позивач отримала право володіти грошовими коштами у розмірі 176 419,66 грн., та не отримала реального захисту її прав. Тому вона наполягає на спричиненні їй при здійсненні Верховним Судом правосуддя шкоди, яку вона просить стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на її користь, а саме: матеріальну шкоду у розмірі 176 419,66 гривень та моральну шкоду, яку вона оцінює у 500 000 гривень. 06.12.2021 року від представника відповідача Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти позову заперечує, вважає, що позовні вимоги фактично обгрунтовані незгодою позивача із процесуальними діями суду під час розгляду вказаних у позові цивільних справ та з ухваленими в них судовими рішеннями, та є намаганням вирішити позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в інший спосіб, а саме не з юридичної особи, а за рахунок державного бюджету. Факт завдання позивачці моральної шкоди ґрунтується лише на особистих її поясненнях та ствердженнях, та не підтверджується доказами. Належнихдокументів, прийнятих визначеними законодавством органами, щодо незаконності дій суду або суддів до позову не додано. Також відсутні підстави для здійснення безспірного списання коштів за судовоми рішеннями про стягнення шкоди з єдиного казначейського рахунку, відкритого в Національному банку України. 04.02.2022 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якому позивач не погоджується з відзивом Державної казначейської служби України, посилається на те, що порушено її право на судовий захист пов`язаний з обов`язковим виконанням рішення суду, яке набрало законної сили, вона зазнала матеріальної шкоди у розмірі 176 419,66 грн. через невиконання рішення Орджонікідзекського районного суду м.Запоріжжя від 11 липня 2017 року та моральної шкоди, що полягає у глибокому відчутті несправедливості, викликаному тим фактом, що на протязі чотирьох років всупереч судовому рішенню, яке набрало законної сили 21 березня 2018 року та є обов`язковим згідно з конституційною нормою, позивач не отримала реального захисту її прав. Ухвалою суду від 26.05.2022 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, з підстав, викладених у позові, відповіді на відзив та у письмових поясненнях, просила позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Державної казначейської служби України у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав, зазначених у відзиві на позов. Представники третьої особи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку. Дослідивши матеріали даної справи, заслухавши пояснення позивача, оцінивши доводи відповідача, викладені у відзиві, проаналізувавши зібрані та досліджені докази у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 11 липня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 21 березня 2018 року, позов задоволено. Змінено дату звільнення [PERSON] з посади директора Запорізької дирекції Південно-Східного регіонального центру з роздрібного бізнесу Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» з 27 червня 2012 року на 19 січня 2017 року та визнано датою звільнення - 19 січня 2017 року. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку з 28 червня 2012 року по 19 січня 2017 року включно (з урахуванням стягнутої суми за рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 05 серпня 2016 року у справі № 335/1896/15-ц) у розмірі 176 419,66 грн. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» на користь Державного бюджету України судовий збір у сумі 2 404,20 грн. Ухвалою Верховного суду від 25 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі № 335/4806/17, за клопотанням публічного акціонерного товариства «Банк Форум», від імені якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Форум» Шевченко О.В. зупинено виконання заочного рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 11 липня 2017 року до закінчення касаційного провадження. Постановою Верховного суду від 18 листопада 2020 року касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк Форум» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Форум» задоволено частково. Постанову Апеляційного суду Запорізької області від 21 березня 2018 року в частині задоволення позову [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.В іншій частині судові рішення суду першої та апеляційної інстанції залишено без змін. Поновлено виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 11 липня 2017 року у частині задоволення позову [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про зміну дати звільнення. Постановою Запорізького апеляційного суду від 30 березня 2021 року апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк Форум» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Форум» залишено без задоволення, заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 11 липня 2017 року залишено без змін. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначила, що домогтись виконання заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 11 липня 2017 року неможливо, оскільки за час перебування справи на розгляді у Верховному Суді ПАВТ «Банк Форум» було припинено, про що зроблено запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за № 10671110237000829. Внаслідок зупинення касаційним судом виконання заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 11 липня 2017 року та тривалого розгляду справи Верховним Судом було порушено ст.55 Конституції України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ч.1 ст.1 Першого Протоколу до Конвенції, чим позивачу нанесено матеріальну шкоду у розмірі 176 419,66 грн.та моральну шкоду, яка полягає в глибокому відчутті несправедливості, викликаному тим фактом, що протягом чотирьох років, всупереч судовому рішенню, яке 21 березня 2018 року набрало законної сили, є обов`язковим до виконання, позивач не отримала реального захисту її прав. Згідно із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 56 Конституції України забезпечено кожному право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173,1174 ЦК України). Відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Для наявності підстав для зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України. Відповідно до ч. 5 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Чинним законодавством надано можливість громадянинові повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій суддів під час здійснення правосуддя. Дії органів державної влади можуть вважатися неправомірними, якщо вони суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами їх компетенції. Необхідними умовами для наявності підстав для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність неправомірних дій цього органу, шкоди та причинного зв`язку між такими діями та заподіяною ними шкодою, обов`язок доведення яких в силу ст. 81 ЦПК України покладається на позивача. Гарантії незалежності і недоторканності суддів як носіїв судової влади та самостійності судів як судових органів визначені Конституцією та законами України, зокрема і «Про судоустрій і статус суддів». Незалежність судової влади, її рівність із законодавчою та виконавчою є невід`ємними ознаками правової держави, в якій кожен повинен мати право на захист. Незалежність судів існує як конституційний принцип державного устрою. Відповідно до ст. 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України „Про судоустрій і статус суддів" судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 6 Закону України „Про судоустрій і статус суддів", здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 „Про незалежність судової влади" судам роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом. Згідно з пунктом 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини. Відповідно до пункту 55 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави. Вчинені суддею (судом) процесуальні дії з розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони вчиняються чи ухвалюються. Вчинені судом (суддею) у відповідній справі процесуальні дії й ухвалені у ній рішення не підлягають окремому судовому оскарженню шляхом ініціювання нового судового процесу. Тобто, якщо позивачі вважали, що суд допустив порушення норм права під час розгляду їх справи, вони мали можливість оскаржити ухвалені у цих справах судові рішення до судів вищих (апеляційної чи касаційної) інстанцій у порядку та з підстав, визначених у відповідному процесуальному законі. Щодо цивільної відповідальності, до якої позивачі мали намір притягнути суд-відповідача, Консультативна рада європейських суддів зазначає, що, беручи до уваги принцип незалежності суду: i) засобом захисту від судових помилок (стосовно питань юрисдикції, суті справи або процедури розгляду) повинна бути належна система апеляційного оскарження рішень (як з дозволу суду, так і без дозволу); ii) будь-яка компенсація за інші недоліки в процесі здійснення правосуддя (у тому числі, наприклад, порушення строків розгляду справи) може вимагатися тільки від держави; iii) недоцільним є притягнення судді до будь-якої особистої відповідальності за здійснення ним уповноважених професійних обов`язків, навіть шляхом відшкодування збитків державі, крім випадків навмисного порушення (пункт 76 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів). Зазначений підхід однаково застосовний як особисто до суддів, так і до судів, в яких вони здійснюють правосуддя. Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Вказаний висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постановах: від 08 травня 2018 року у справі № 521/18287/15-ц (провадження № 14-90цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (провадження № 14-399цс18), від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18 (провадження № 14-191цс19). Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Відповідно до ст. 1167 ЦПК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Цивільна - правова відповідальність за завдану моральну шкоду настає при наявності протиправної поведінки заподіювача шкоди, встановлення причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою, вини заподіювача. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (стаття 23 ЦК України). Як зазначено в пункті 3 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При цьому, згідно за змістом пункту 5 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджуються факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як зазначено в п. 9 Постанови від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. При цьому, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. З огляду на вищевикладене, Закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтями 79, 80, 81 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України , суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позовні вимоги про відшкодування матеріальної і моральної шкоди позивач обґрунтовує заподіянням такої шкоди протиправними діями/бездіяльністю держави України, яка не виявила її владу для впливу на судову систему, для організації останньої так, щоб у кожній конкретній справі, зокрема у справі № 335/4806/17, гарантія держави судового захисту незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, не були ілюзорними. Однак вказані обставини не є підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Позивачем не надано доказів в обгрунтування протиправності дій чи бездіяльності відповідача, та на підтвердження факту заподіяння їй саме відповідачем матеріальної і моральної шкоди, не обгрунтовано, з чого позивач виходила, визначаючи розмір заподіяної їй моральної шкоди, а також причинного зв`язку дій або бездіяльності відповідача із заподіяною шкодою. З досліджених судом матеріалів справи не встановлено об`єктивних даних та достовірних доказів про визнання у встановленому законом порядку процесуальних дій суддів Верховного Суду, про які зазначає позивач у позові, незаконними, у зв`язку із чим, визначені законом підстави для відшкодування позивачу [PERSON] за рахунок коштів Державного бюджету України матеріальної і моральної шкоди, заявленої до стягнення, не обгрунтовані та не підтверджені належними доказами. Вирішуючи позовні вимоги, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Як зазначили судді Великої Палати Верховного Суду у п.51 окремої думки ( у справі № 520/2261/19) «у законодавстві України немає спеціальних норм для звернення до суду з вимогою до держави про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої порушенням гарантії розумного строку розгляду судової справи, як і немає особливих процедур для швидкого розгляду такої вимоги. Позивачка помилково вважала, що припис статті 41 Конвенції, який надає ЄСПЛ право присудити справедливу сатисфакцію, застосовний і в національній правовій системі, а також не обґрунтувала заподіяння їй моральної шкоди порушенням державою зазначеної гарантії, ймовірно, думаючи що ЄСПЛ присуджує справедливу сатисфакцію за статтею 41 Конвенції безвідносно до виду шкоди та витрат, які слід компенсувати. У п.55 «Стосовно критерію поведінки держави під час розгляду відповідної справи, то оцінка такої поведінки з боку суду, який розглядатиме справу про відшкодування шкоди, завданої порушенням державою гарантії розумного строку, має бути обмеженою та враховувати неможливість оцінювання в одній судовій справі діянь суду (судді) під час розгляду іншої справи (наприклад висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 296/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункти 24-26), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (пункт 21)).» Враховуючи вищевикладене, а також ту обставину, що суд, розглядаючи дану справу в межах заявлених позовних вимог не уповноважений надавати оцінку діям суддів при розгляді інших цивільних справ та ухваленим судовим рішенням, які набрали законної сили, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтовані, не підтверджені належними доказами, тому не підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані із розглядом даної справи, суд відносить на рахунок держави.

Outcome: dismissed