Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-18 00:00:00

27 квітня 2022 року [PERSON] через свого представника адвоката Бутуру П.О. звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому просить суд в порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину: 1) житлового будинку, загальною площею 76,8 кв.м, житловою площею 39,5 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 175985032204); 2) земельної ділянки, площею 0,2323 га, кадастровий номер 3220483501:02:007:0089, цільове призначення-для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1577645632204); 3) земельної ділянки, площею 0,19 га, кадастровий номер 3220483501:02:007:0062, цільове призначення-для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 176286732204). Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 20 лютого 2016 року між сторонами укладено шлюб, який в подальшому розірвано 15 січня 2019 року на підставі заяви про розірвання шлюбу подружжя, яке немає дітей від 05 грудня 2018 року Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану. 27 березня 2019 року сторони повторно уклали шлюб, який було розірвано на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 лютого 2021 року. За час перебування у зареєстрованому шлюбі сторони за спільні грошові кошти набули наступне майно: 1) житловий будинок, загальною площею 76,8 кв.м, житловою площею 39,5 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 175985032204); 2) земельну ділянку, площею 0,2323 га, кадастровий номер 3220483501:02:007:0089, цільове призначення-для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1577645632204); 3) земельну ділянку, площею 0,19 га, кадастровий номер 3220483501:02:007:0062, цільове призначення-для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 176286732204). Внаслідок спору з приводу розміру частки позивача в праві спільної сумісної власності на вказане майно, сторони не досягли угоди про його добровільний поділ, у зв`язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 27 квітня 2022 року, вказану справу передано на розгляд судді Бебешко М.М. Ухвалою суду від 18 травня 2022 року, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до судового розгляду на 20 червня 2022 року. Вказаною ухвалою задоволено клопотання представника позивача та витребувано від приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Корнійчук А.В. належним чином засвідчені копії договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок, посвідчені 04 липня 2018 року вказаним приватним нотаріусом та заяву [PERSON] про надання згоди як чоловіка [PERSON] на укладення даних договорів. 03 червня 2022 року на адресу суду від приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Корнійчук А.В. надійшли копії документів, витребуваних ухвалою суду від 18 травня 2022 року. 09 червня 2022 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , згідно якого відповідач просить суд повністю відмовити у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та стягнути з позивача судові витрати у сумі 10 000 грн. Відзив обґрунтовано тим, що позивач не вкладав особисті кошти в купівлю вищевказаного майна, так як ніде не працював в період зареєстрованого шлюбу з відповідачем та вищевказане майно було придбане за особисті кошти [PERSON] 17 березня 2017 року відповідачем за 290 084,00 грн. продано належну їй на праві особистої приватної власності квартиру [ADDRESS] , право власності на яку вона набула до укладення шлюбу з позивачем.\~ Далі, відповідачем [PERSON] 18.03.2017 року було укладено договір позички з [PERSON] , якому відповідач передала грошові кошти в сумі 150 000,00 грн, згідно розписки . 01.07.2018 року перед придбанням спірного майна, [PERSON] повернув [PERSON] особисті кошти в сумі 150 00,00 грн, що підтверджується розпискою про повернення коштів позичальнику. 04.07.2018 року [PERSON] при оформленні договорів купівлі продажу спірних житлового будинку та земельних ділянок, було передано покупцям особисті кошти [PERSON] в сумі 72 032 грн., які відповідач отримала від продажу квартири [ADDRESS] , яка була подарована відповідачці до шлюбу з позивачем. Позивач не отримував дохід, оскільки не працював, перебуваючи у шлюбі з відповідачем, а відповідач зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності, постійної здійснювала підприємницьку діяльність та отримувала стабільний дохід. Позивачем завищено орієнтовну вартість об`єктів оцінки спірного майна. 16 червня 2022 року на адресу суду від представника позивача адвоката Батури П.О. надійшла відповідь на відзив, яка обґрунтована тим, шо відповідачем не надано належних доказів факту придбання спірного майна за її особисті кошти, виручені нею від продажу належної їй на праві особистої приватної власності квартири. Надані відповідачем договір позики від 18.03.2017 року та розписка можуть підтверджувати лише обставини, що відповідач, перебуваючи у шлюбі, надала грошову позику [PERSON] , однак в матеріалах справи відсутні належні докази того, що джерелом грошових коштів в сумі 150 000,00 грн., які були надані в позику 18.03.2017 року є саме кошти, отримані відповідачем 17.03.20-17 року від продажу належної їй на праві приватної власності квартири., а не спільні кошти подружжя.\~ Надана відповідачем розписка від01.07.2018 року свідчить лише про виконання [PERSON] свого грошового зобов`язання перед відповідачем, однак не є беззаперечним доказом того, що саме ці кошти, які відповідач отримала 01.07.2018 року були витрачені нею 04.07.2018 року, тобто через три дні, на придбання спірного житлового будинку та земельних ділянок. Згідно з договорами купівлі продажу житлового будинку та земельних ділянок в селі Матюші Білоцерківського району Київської області, вказані договори укладені чоловіка покупця [PERSON] , що викладені в заяві, справжність підпису якого засвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Корнійчук А.В. від 04.07.2018 року. За таких обставин відповідач не спростувала презумпцію права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували набуття спірного майна за особисті кошти відповідача. 20 червня 2022 року за клопотанням представника відповідач адвоката Любченко Н.Ю. судовий розгляд у справі відкладено на 23 червня 2022 року. 23 червня 2022 року на адресу суду від представника відповідача адвоката Любченко Н.Ю. надійшло клопотання про витребування доказів та про виклик свідків. Ухвалою суду від 23 червня 2022 року задоволено клопотання представника відповідача, витребувано докази з Головного управління Державної податкової служби у Київській області, з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області та про виклик свідка [PERSON] . Відкладено судовий розгляд у справі на 19 серпня 2022 року. 30 червня 2022 року на адресу суду надійшло заперечення на відповідь на відзив, подане представником відповідача адвокатом Любченко Н.Ю., відповідно до якого сам факт придбання\~ спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Письмові докази, долучені відповідачем до відзиву надають можливість визнати\~ особистою власністю останньої. 01 серпня 2022 року на адресу суду надійшов лист Головного управління ДПС у Київській області до якого долучено відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми доходів [PERSON] за період з 1 кварталу 2016 року по 3 квартал 2018 року. 01 серпня 2022 року на адресу суду надійшов лист Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, відповідно до якого [PERSON] з березня 2017 року по жовтень 2017 року перебував у трудових відносинах за ПАТ «ЖЛК Україна», страховий стаж за даний період зараховано. В судовому засіданні 19 серпня 2022 року представник позивача просив суд задоволити позовні вимоги в повному обсязі, пояснивши суду, що майно, яке є предметом судового спору, набуте сторонами у шлюбі, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Презумпція спільності сумісного майна подружжя в судовому засіданні стороною відповідача не спростована. Позивач тривалий час працював неофіційно, допомагав відповідачці у веденні останньою підприємницької діяльності та мав перед укладенням шлюбу заощадження. Представник відповідача в судовому засіданні просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, пояснивши, що надані стороною відповідача письмові докази у справі спростовують презумпцію спільності майна подружжя і спірне майно, було придбано відповідачем за її особисті грошові кошти, виручені від продажу нерухомості, яка належала відповідачу на праві особистої приватної власності. Відповідачка іншого цінного майна, у тому числі нерухомого та транспортних засобів, після продажу своєї квартири, яка не придбала. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав суду, що 18 березня 2017 року ним було укладено договір позики із відповідачем у справі, згідно з яким він взяв в останньої борг в сумі 150 000 грн. на закупівлю овець у Золотоніському районі, строком на 1,5 роки безвідсотково. Перед укладенням договору позики, між ними відбулася розмова, в ході якої відповідачка пояснила, що має продати нерухомість. Договір позики був безвідсотковий, так як він особисто з 2013 року знає відповідачку, а з 2016 року вони спільно працюють у благодійному фонді «Віта Лайф». Через 1,5 роки він в приміщенні кафе, в якому працювала відповідачка, повернув грошові кошти останній в повному обсязі, про що написав відповідну розписку. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне: Сторони у справі перебували у шлюбі між собою з 20 лютого по 2016 року по 15 січня 2019 року та з 27 березня 2019 року по 18 березня 2021 року перебували у зареєстрованому шлюбі. До перебування у шлюбі, відповідач [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ), згідно договору дарування від 26 вересня 2006 року набула власність квартиру під [ADDRESS] . 17 березня 2017 року відповідач [PERSON] за ціною 290 084,00 грн. продала належну останній на праві особистої приватної власності квартиру. 18 березня 2017 року між відповідачем та [PERSON] укладено договір позики, згідно якого [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти в сумі 150 000,00 грн. а останній зобов`язався повернути суму позики в повному обсязі у строк до 01.07.2018 року, про що 18.03.2017 року написав відповідну розписку. Згідно пункту 13 вказаного договору, позикодавець [PERSON] довела до відома позичальника [PERSON] та [PERSON] взяв до уваги той факт, що грошові кошти, що є предметом цього договору, не є спільною сумісною власністю подружжя та є особистою приватною власністю [PERSON] . 01 липня 2018 року [PERSON] написав розписку про повернення коштів [PERSON] в сумі 150 000,00 грн. Згідно змісту даної розписки, [PERSON] та [PERSON] повідомили, що не мають претензій один до одного. В судовому засіданні судом було оглянуто оригінали договору позики від 18 березня 2017 року та розписок [PERSON] від 18 березня 2017 року і 01 липня 2018 року. 04 липня 2018 року, згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки, [PERSON] придбала у [PERSON] за 24 000 грн. земельну ділянку, площею 0,2323 га, кадастровий номер 3220483501:02:007:0089, цільове призначення-для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1577645632204). 04 липня 2018 року, згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки, [PERSON] придбала у [PERSON] за 8 000 грн. земельну ділянку, площею 0,19 га, кадастровий номер 3220483501:02:007:0062, цільове призначення-для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 176286732204). 04 липня 2018 року, згідно договору купівлі-продажу житлового будинку, [PERSON] придбала у [PERSON] за 40 032,00 грн. житловий будинок, загальною площею 76,8 кв.м, житловою площею 39,5 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 175985032204). Перед придбанням [PERSON] вказаного майна, її чоловік 04 липня 2018 року звернувся до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Корнійчук А.В. із заявою, про згоду на укладення договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок, згідно якої дав згоду дружині [PERSON] купити за ціну і на умовах на власний розсуд, за спільні кошти подружжя, вказане нерухоме майно. Згідно податкових декларацій про майновий стан і доходи, загальна сума доходів [PERSON] склала: в 2017 році - 16400 грн.; в 2018 році 10100 грн. Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела та суми доходів [PERSON] за період з 1 кварталу 2016 року по 3 квартал 2018 року, останній в 2016 році отримував державну та соціальну матеріальну допомогу в Сквирському районному центрі зайнятості, загальний розмір якої склав 20 417,04 грн. В 2017 році [PERSON] , отримав дохід за цивільно-правовим договором в ПрАТ «ЖЛК Україна», розмір якого склав 11 966,30 грн. За період з 3 кварталу 2017 року до 3 кварталу 2018 року, інформація про доходи [PERSON] відсутня. Згідно листа Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 28.07.2022 року, [PERSON] з березня 2017 року по жовтень 2017 року перебував у трудових відносинах за ПАТ «ЖЛК Україна», страховий стаж за даний період зараховано. За [PERSON] , згідно листа територіального сервісного центру № 3242 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській області від 23.06.2022 року з 06.03.2012 року було зареєстровано транспортний засіб, який 25.08.2016 було знято з обліку для реалізації та 26.08.2016року зареєстровано за іншою особою. Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої станом на 23.06.2022 року, за [PERSON] з 04.07.2018 року зареєстровано право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 3220483501:02:007:0089 та 3220483501:02:007:0062 та житловий будинок що розташовані за адресою: [ADDRESS] . При вирішенні справи суд виходить з наступного: Згідно з вимогами статті 60 Сімейного кодексу України (надалі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з вимогами ч.3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з вимогами ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами першою статті 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 57 СК України - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11\~ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК(2947-14), ч.3 ст.368 ЦК) (45-15), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно з абзацом другим пункту 24 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, зазначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески виплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.\~\~ Позивачеві достатньо підтвердити, що спірний об`єкт набутий під час шлюбу, і тоді вже тягар доказування покладається на відповідача, який повинен доводити, що цей об`єкт не є спільною сумісною власністю подружжя. Приклад застосування такого підходу викладено в Постановах Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 199/3645/17,\~ від 27 червня 2018 року у справі № 757/45050/15 та від 12 червня 2019 року у справі\~ № 595/324/17. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що спірний житловий будинок із земельними ділянками, що розташовані за адресою: [ADDRESS] придбані під час перебування у шлюбі 04 липня 2018 року за ціною 72 032,00 грн. (40 032,00 грн. + 24 000,00 грн.+ 8 000,00 грн.) Проте, судом встановлено, що відповідач 17 березня 2017 року за ціною 290 084,00 грн. продала належну їй на праві особистої приватної власності квартиру під [ADDRESS] . Наступного дня, 18 березня 2017 року, Відповідач, згідно договору позики передала [PERSON] 150 000,00 грн., які були повернуті відповідачу, згідно розписки від 01 липня 2018 року. Вказане, в свою чергу, підтверджує обставини, викладені у відзиві [PERSON] про те, що при купівлі спірного житлового будинку з земельними ділянками в селі Матюші Білоцерківського району Київської області, нею було витрачено особисті кошти, виручені від продажу квартири, яка належала їй на праві приватної власності. Суд не приймає до уваги твердження представника позивача про те, що грошові кошти, отримані відповідачем [PERSON] від [PERSON] в розмірі 150 000,00 грн. при повернені позики, не могли бути використаними при купівлі спірного нерухомого майна сторонами у справі, так як їх не можна ідентифікувати, через те, що лише через три дні після їх отримання від [PERSON] (01 липня 2018 року), [PERSON] 04 липня 2018 року, придбала житловий будинок з двома земельними ділянками\~ за ціною, значно меншою,\~ ніж розмір отриманих грошових коштів ((72 032,00 грн. (40 032,00 грн. + 24 000,00 грн.+ 8 000,00 грн.)). Відомостей щодо придбання відповідачем [PERSON] за період часу з 17 березня 2017 року з моменту продажу квартири, що належала їй на праві особистої приватної власності (17 березня 2017 року) до теперішнього часу іншого нерухомого чи цінного рухомого майна, матеріали справи не містять. Грошові кошти, отримані [PERSON] від [PERSON] , були особистою приватною власністю [PERSON] , які остання отримала від реалізації квартири за адресою: [ADDRESS] , що відбулася 17 березня 2017 року за ціною 290 084,00 грн. Вказане в свою чергу підтверджується пунктом 13 договору позики, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 18 березня 2017 року, відповідно до якого грошові кошти, що були предметом цього договору, не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою приватною власністю [PERSON] . Суд не бере до уваги заяву позивача [PERSON] , адресовану приватному нотаріусу Білоцерківського міського нотаріального округу Корнійчук А.В. від 04 липня 2008 року про надання згоди дружині [PERSON] на укладення договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок за спільні кошти подружжя, так як дана заява, згідно з ч.3 ст. 65 СК України, є обов`язковою умовою для укладення договору купівлі продажу нерухомого майна. В даній заяві висловлена лише позиція [PERSON] , яка в свою чергу, в даному судовому засіданні була спростована представником [PERSON] адвокатом Любченко Н.Ю.\~ Безпосередньо, в договорах купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок, укладених [PERSON] , не зазначено, що грошові кошти, за які [PERSON] було вказані об`єкти нерухомості, є спільними коштами подружжя. Також, згідно відомостей, з Державного реєстру фізичних осіб платників податків, [PERSON] за період часу з 3 кварталу 2017 року до 3 кварталу 2018 року жодних доходів не отримував, а за 2 квартали 2017 року отримав дохід в розмірі 11 966,30 грн., що в свою чергу, спростовує твердження [PERSON] та його представника адвоката Бутури П.О., висловлені в своєму позові, відповіді на відзив та поясненнях в судовому засіданні про використання для купівлі житлового будинку та земельних ділянок спільних грошових коштів подружжя. В судовому засіданні не знайшли свого підтвердження в документально вираженій формі, пояснення представника позивача про наявність у його довірителя неофіційних доходів у шлюбі, та заощаджень до його укладення, за які останній міг би придбати спірне нерухоме майно. В постанові Верховного Суду від 09 липня 2021 року у справі № 161/8116/19, судом зазначено, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час ведення спільного господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Тому, суд вважає, що відповідач [PERSON] в судовому засіданні спростувала презумпцію спільності майна подружжя. Подібна правова позиція висловлена Постановах Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17, від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, від 22 лютого 2021 року у справі № 264/2232/19. За таких обставин, суд вважає за доцільне ухвалити рішення про відмову в задоволенні позову про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частині житлового будинку та земельних ділянок, що розташовані по [ADDRESS] . Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Оцінка надається як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші витрати, повязані з розглядом справи, згідно з частиною другою вказаної статті, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин, судові витрати у справі, понесені позивачем, покладаються на останнього. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed