Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-17 00:00:00

У серпня 2021 року [PERSON] (далі по текст - позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про примусове виконання рішення, а саме рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15.02.2021 року справа № 761/34486/16-ц, видати виконавчий лист про примусове виконання рішення. Позов обґрунтовано тим, що [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] , до спадкової маси якої входить частина садиби із житловим будинком [ADDRESS] (загальна пл.. 101,22 кв.м., житлова пл.. 69,0 кв.м.). [PERSON] володіє 13,7 кв.м. житлової площі даного будинку. У вересні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до КМР, в якому просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15.02.2021 року позов [PERSON] залишено без задоволення. Відповідач на територію садиби не пропускає законного власника за заповітом [PERSON] та ключі від будинку не видає. Ухвалою від 29.11.2021 року по справі відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. 09.08.2022 року до суду надійшов відзив відповідача в якому останні просив відмовити у задоволенні позову. Відзив обґрунтовано тим, що предметом позову по справі № 761/34486/16-ц є визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю і не стосується порушення прав [PERSON] на доступ до даного нерухомого майна. Жодним судом або іншим компетентним органом не було встановлено порушення такого права. Відтак рішення суду від 15.02.2021 по справі № 761/34486/16-ц жодним чином не можливо реалізувати. Протокольною ухвалою суду від 18.08.2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні. Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати за собою право власності за набувальною давністю на 17/25 частин жилого будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яка належала на праві власності [PERSON] , спадкоємцем якої за заповітом є [PERSON] , при цьому [PERSON] зазначав, що понад двадцяти років відкрито, добросовісно та безперервно володіє та користується всім будинком. Так рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15.02.2021 року у справі № 761/34486/16-ц, позов [PERSON] до Київської міської ради, [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю залишено без задоволення. Вищевказаним рішенням суду встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] на праві власності зареєстрований 17/25 частин за [PERSON] та 8/25 частин за [PERSON] . Відповідно до проведеної інвентаризації від 12 травня 1999 року зазначений будинок мав наступні показники: загальна площа - 108,9 кв.м., житлова площа - 69,0 кв.м. [INFO] [PERSON] померла, якою за життя було складено на користь [PERSON] заповіт. Після смерті [PERSON] , [PERSON] звернувся з заявою про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] зазначає, що відповідач порушує його право власності, а саме не пропускає на територію садиби та ключі від будинку не видає, а тому просить про примусове виконання рішення суду, яким відмовлено [PERSON] у визнанні прав власності на спірний житловий будинок. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відповідно до ч. 3 цієї статті кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним кодексом. Частина друга ст. 16 ЦК України встановлює перелік, якими саме засобами суд може захистити порушене особисте майнове чи немайнове право особи. Так, засобами захисту цивільних прав та інтересів є такі: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Вибір конкретного способу захисту цивільних прав залежить від виду цивільного правовідношення. Разом з тим, питання примусового виконання рішення вирішується в порядку визначеному розділом VI ЦПК України «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)». Здійснюючи правосуддя суд, як уповноважений на те орган державної влади, визначає наявність тих чи інших прав та обов`язків, відновлює їх у разі порушення, встановлює ступінь вини особи у вчиненому правопорушенні тощо. В результаті своєї діяльності суд виносить рішення, яке відповідно до ст. 129-1 Конституції України є обов`язковим до виконання У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 року №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення «Конституційного Суду України від 25.04.2012 року №11-рп/2012); відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Слід зазначити, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15.02.2021 року у справі № 761/34486/16-ц не було вирішено питання порушених прав [PERSON] . Крім того рішенням суду було відмовлено у задоволенні позову, відтак рішення суду від 15.02.2021 року по справі № 761/34486/16-ц жодним чином не можливо реалізувати в примусовому порядку. За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 13.05.1980 року в справі «Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05. 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. В силу ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Всупереч припису наведеної норми, позивач свого процесуального обов`язку доказування не виконав. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed