Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати за ним право власності на автомобіль марки «ВАЗ 21043», 2003 року випуску, державний номер [NUMBER] , у порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 23 травня 2003 року по 06 листопада 2020 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , мають трьох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають з ним та перебувають на його утриманні. Під час перебування у шлюбі з [PERSON] за спільні кошти ними було придбано автомобіль «ВАЗ 21043», 2003 року випуску, право власності на який було зареєстровано на ім`я відповідачки. Домовленості щодо розміру часток у спільному майні подружжя між ними не досягнуто, шлюбний договір не укладався. Вважає, що спірний автомобіль є їх спільною сумісною власністю. Дійти компромісу з відповідачкою стосовно поділу та використання майна їм не вдається. Спірний автомобіль потрібен йому для забезпечення потреб дітей, які проживють з ним. Відповідачка за рішенням суду позбавлена батьківських прав відносно дітей та з неї рішенням суду стягнуто аліменти, які вона не сплачує та має заборгованість у розмірі 60 533, 50 грн. Зазначає, що автомобіль є неподільною річчю, а він фактично самостійно несе фінансовий тягар по утриманню дітей та витрати по ремонту і обслуговуванню автомобіля, то має право на отримання спірного майна у свою власність повністю. Сторони у судове засідання не з`явилися. Позивач подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідачка, належним чином повідомлена, у судове засідання повторно не з*явилася, не подала на позов та заяву про розгляд справи за її відсутності, тому суд відповідно до ст.280, 281 ЦПК вважає за необхідне розглянути справу на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення. \~ \~ \~ \~Дослідивши усі докази по справі та оцінивши їх відповідно до ст.89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 23 травня 2003 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції м.Києва за актовим записом №559. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 06 листопада 2020 року шлюб між сторонами розірвано. У шлюбі у сторін народились діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 27 січня 2021 року затверджено мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON] про погодження місця проживання спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 19 липня 2021 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання трьох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/2 частки усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину та не більше 10 прожиткових мінімумів встановлених на дитину відповідного віку, щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Згідно довідки Борзнянського відділу державної виконавчої служби у Ніжинському районі Чернігівської області від 16.11.2021 у [PERSON] наявна заборгованість по аліментам станом на 01.11.2021 57017 грн. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу у період перебування у шлюбі сторонами було придбано автомобіль «ВАЗ 21043», 2003 року випуску, право власності на який було зареєстровано на [PERSON] . Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 06 липня 2022 року [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно її дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60\~СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Відповідно до\~статті 69 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом статті 70 СК України, статті 372\~ЦК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Позивачем зазначена вартість спірного автомобіля, яка складає 31004,00 грн і яка була визначена ним на підставі даних вартості аналогічних транспортних засобів відповідного року випуску. Позивач заявляє\~вимогу про\~визнання за\~ним права\~власності на\~спірний автомобіль,\~посилаючись на\~те,\~що троє\~неповнолітніх дітей\~проживають з ним та перебувають на його утримання, відповідачка позбавлена батьківських прав відносно дітей та рішенням суду з неї стягнуто аліменти, які вона не сплачує і має значну заборгованість. 06 травня 2020 року [PERSON] раптово, без попередження, залишила їх спільне постійне місце проживання і, як стало відомо, виїхала до м.Ніжина з метою подальшого проживання з іншим чоловіком. Таким чином, з червня 2020 року відповідачка не приймає жодної участі в утриманні їх спільних дітей. Транспортний засіб йому необхідний для забезпечення потреб неповнолітніх дітей, з яким відповідачка навіть не спілкується. Загальними засадами цивільного законодавства,згідно ст. 3 ЦК України визначено, зокрема, судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Положеннями ст.12 ЦПК України закріплено принцип змагальності цивільного судочинства, відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. На підставі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» №2 від 12.06.2009 року передбачено, що виходячи з принципу рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Незважаючи на відсутність беззаперечних правових підстав заявлених позивачем позовних вимог, суд з урахуванням справедливості, як передбаченої статтею 3 Цивільного кодексу України загальної засади цивільного законодавства, конкретних обставин справи, інтересів неповнолітніх дітей вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] . При цьому, неподання відповідачкою відзиву на позов, неявку її у судове засідання суд розцінює як відсутність у неї заперечень проти задоволення позову. У постанові\~№ 127/3429/16-ц Верховний Суд, пославшись на практику Європейського суду з прав людини, зазначив, що хоча п. 1 ст. 6\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Відповідно до ч.2\~ст.141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Позивачем понесені та документально підтвердженні витрати по сплаті судового збору в сумі 908 грн, які згідно\~ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача.

Outcome: approved