Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до Війтівської сільської ради, [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватного нотаріуса Бершадського районного нотаріального округу Хмель Н.О. про визнання недійсною відмови від спадщини та визнання права власності. В якій зменшивши свої позовні вимоги вказала, що [INFO] помер її син, [PERSON] .. Після смерті сина відкрилася спадщина на все належне йому майно, а саме на: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , автомобіль "Nissan Qashqai" 2010 року випуску, на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,4616 га, яка розташована на території Війтівської сільської ради Бершадського району Вінницької області та яка належала спадкодавцю на підставі державного акту на право власності на землю серії ЯА № 827554 виданого 15.12.2005 року Бершадською РДА. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті сина є вона, позивачка [PERSON] , батько спадкодавця відповідач [PERSON] , дружина сина відповідачка [PERSON] та їх малолітній син [PERSON] .. До дня смерті спадкодавця вона проживала разом із ним в одному житловому будинку, а тому прийняла спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Протягом цього строку вона від спадщини не відмовлялася. 18.06.2018 року приватним нотаріусом Бершадського районного нотаріального округу Хмель Н.О. за заявою [PERSON] була заведена спадкова справа після смерті [PERSON] , що підтверджується витягом № 56103590 зі Спадкового реєстру. 03.12.2018 року вона звернулась до приватного нотаріуса Хмель Н.О., за місцем відкриття спадщини, з метою одержання свідоцтва про право на спадщину. Проте [PERSON] замість видачі свідоцтва про право на спадщину, повідомила її про необхідність написання заяви про відмову від своєї частки в спадщині на користь її чоловіка - [PERSON] .. Вона обгрунтовувала це тим, що частки в спадщині між чотирма спадкоємцями є незначними, а тому для кращого розподілу спадщини між спадкоємцями, їй необхідно подати таку заяву. При цьому, для написання заяви, нотаріус направила її до Війтівської сільської ради. Цього ж дня, оплативши держмито в розмірі 0,34 коп. за вчинення нотаріальної дії (як потім з`ясувалось - засвідчення справжності підпису на заяві про відмову від спадщини) та вважаючи, що відмовляється від своєї частки в спадщині на користь свого чоловіка, з необачності, не повністю прочитавши зміст заздалегідь складеної секретарем Війтівської сільської ради заяви про відмову від спадщини, підписала її не звернувши увагу, що заява була датована не днем подачі заяви 03.12.2018 року, а заднім числом - 05.11.2018 року. Заява зареєстрована в реєстрі за № 184а. Після цього, вказану заяву, вона особисто подала приватному нотаріусу Хмель Н.О., яка її прийняла та долучила до матеріалів спадкової справи. Ст. 1273 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Статтею 5 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус, окрім іншого зобов`язаний: сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду. Наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 року за № 3306/5 затверджено «Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування». Розділом І вказаного положення закріплені аналогічні вимоги до посадових осіб органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії. Таким чином, 03.12.2018 року секретар Війтівської сільської ради Гавдзінська Л.В., завідомо знаючи, що шестимісячний строк для відмови від спадщини сплинув, адже має доступ до спадкового реєстру, замовчуючи обставини, склала від її імені недійсну заяву про відмову від спадщини, проставивши в ній невірну дату 05.11.2018 року, засвідчила в ній справжність її підпису, чим внесла в реєстр нотаріальних дій неправдиві відомості. Своїми діям [PERSON] вчинила нотаріальну дію, заборонену законом, що призвело до порушення її прав та позбавлення права на спадщину. В порушення вимог «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами», затвердженого наказом Мін`юсту України від 22.02.2012 № 296/5, 03.12.2018 року, приватний нотаріус Хмель Н.О., яка знаючи, що шестимісячний строк для відмови від спадщини сплинув, що є перешкодою для прийняття заяви про відмову від спадщини, направила її до Війтівської сільської ради для посвідчення справжності підпису на заяві про відмову від спадщини, що законом не вимагається, а потім, від неї особисто прийняла заяву датовану 05.11.2018 року та долучила до матеріалів спадкової справи. Такими своїми діями, приватний нотаріус Хмель Н.О. порушила вимоги Інструкції, що призвело до позбавлення її права на спадщину. З огляду на викладене, її волевиявлення, яке полягало у відмові від спадщини шляхом підписання заяви про відмову від спадщини не відповідало її наміру відмовитися від спадщини на користь її чоловіка, зумовленого неправомірними діями секретаря Війтівської сільської ради та приватного нотаріуса Хмель Н.О. які полягають у замовчуванні обставин про сплив строку для відмови від спадщини за вищевказаних фактів, що є підставою для визнання такого правочину недійсним. В зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду з даним позовом в якому просить визнати недійсною відмову від спадщини [PERSON] , що викладена у нотаріально посвідченій заяві, датованій 05.11.2018 роком. Визнати за нею право власності на 1/8 автомобіля "Nissan Qashqai" 2010 року випуску, 18,75% житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , 18.75% земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,4616 га., яка розташована на території Війтівської сільської ради Бершадського району Вінницької області. На адресу суду поступив відзив на позовну заяву від [PERSON] , яка вказує на те, що позивачка не наводить жодних доказів тим обставинам, на які вона посилається, а тому просить відмовити в задоволенні позову. Позивачка вважає, що заява про відмову від спадщини подана нею під впливом обману щодо обставин, які мають істотне значення, а також «заднім числом», оскільки складався і посвідчувався документ у сільській раді 03.12.2018. Вважає, що заявлена [PERSON] вимога не грунтується на нормах діючого законодавства України, є необ`єктивною та такою, що не відповідає фактичним обставинам справи, на які посилається позивач як на підставу для визнання недійсним правочину. Наявність умислу в діях відповідачів, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Отже, оспорювана [PERSON] відмова від прийняття спадщини за своєю правовою природою є одностороннім правочином, який не допускає можливості врахування самообману як підстави для визнання його недійсним. Окрім того, приєднана до позову та датована 03.12.2018 квитанція про сплату державного мита в сумі 0,68 грн. не свідчить, що мито стягувалось як плата за посвідчення заяви про відмову від прийняття спадщини, позаяк відомості з Витягу з Журналу для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету підтверджують, що за посвідчення заяви стягнено мито в розмірі 0.34 грн. (а не 0.68 грн). Датована 05.11.2018 копія заяви про відмову від спадщини не дає підстав сумніватись у її дійсності та вчиненні у вказану дату. Належними, допустимими, достовірними доказами факт відмови від спадщини «заднім числом» позивач не довела, наслідком чого може бути безумовна відмова у задоволенні заявленого позову. Будучи переконаною в недійсності відмови від прийняття спадщини, позивач заявляє вимогу про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись при цьому на положення ст. 392, 1268, 1296 ЦК України. Проте звертаючись до суду з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, [PERSON] неправильно визначила характер спірних правовідносин, не визначила ціну позову та судовий збір у повному розмірі не сплатила. Заявлений [PERSON] позов, є безпідставним та таким, що не підлягає вирішенню судом. З урахуванням наведеного просить суд відмовити [PERSON] в задоволенні позовної заяви повністю. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Усов А.Ю. заявлені позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задоволити з підств викладених в позові. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Барська Т.М. заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача з огляду на їх безпідставність, відсутність правового підґрунтя та надуманість, та просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву та наданих суду усних поясненнях. Представник Війтівської сільської ради Драган В.Г. в судове засідання не явився, надав через канцелярію суду заяву, в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі, справу просив слухати у відсутність відповідача. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю. Приватний нотаріус Бершадського районного нотаріального округу Хмель Н.О. в судове засідання не явилася, надала заяву, в якій вказала, що позовні вимоги не визнає, справу просила слухати у її відсутність. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, відзиви сторін на позовну заяву, оцінивши докази в їх сукупності, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Так, згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [INFO] , помер син позивачки, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 14.05.2018 року. Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що належав спадкодавцеві на підставі договору дарування від 21.12.2016 року; автомобіль "Nissan Qashqai" 2010 року випуску, що належав спадкодавцеві на підставі свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] ; право на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,4616 га., яка розташована на території Війтівської сільської ради Бершадського району Вінницької області, що підтверджується державним актом на право власності на землю серії ЯА № 827554 виданого Бершадською РДА 15.12.2005 року, заповітом посвідченим Війтівською сільською радою від 21.02.2017року. Позивачка [PERSON] , як мати спадкодавця є спадкоємцем першої черги за законом. Спадкоємцями першої черги за законом є також відповідачі по справі: дружина спадкодавця [PERSON] , її малолітній син [PERSON] та батько померлого, [PERSON] .. До дня смерті спадкодавця [PERSON] , вказані спадкоємці проживали разом із спадкодавцем в одному житловому будинку, що підтверджується довідкою Війтівської сільської ради від 18.06.2018 року за № 471. 18.06.2018 року приватним нотаріусом Бершадського районного нотаріального округу Хмель Н.О. за заявою [PERSON] була заведена спадкова справа після смерті [PERSON] , що підтверджується витягом № 56103590 зі Спадкового реєстру. Позивачка стверджує, що 03.12.2018 року вона звернулась до приватного нотаріуса Хмель Н.О., за місцем відкриття спадщини, з метою одержання свідоцтва про право на спадщину, проте нотаріус Хмель Н.О. замість видачі свідоцтва про право на спадщину, повідомила її про необхідність написання заяви про відмову від своєї частки в спадщині на користь її чоловіка - [PERSON] , обгрунтовуючи це тим, що частки в спадщині між чотирма спадкоємцями є незначними, а тому для кращого розподілу спадщини між спадкоємцями, позивачці необхідно подати таку заяву. При цьому, для написання заяви, нотаріус направила позивачку до Війтівської сільської ради. Цього ж дня, оплативши держмито в розмірі 0,34 коп. за вчинення нотаріальної дії та вважаючи, що відмовляється від своєї частки в спадщині на користь свого чоловіка не повністю прочитавши зміст заздалегідь складеної секретарем Війтівської сільської ради заяви про відмову від спадщини, підписала її. Також позивачка стверджує, що заява була датована не днем подачі заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, тобто 03.12.2018 року, а заднім числом - 05.11.2018 року. Заява зареєстрована в реєстрі за № 184а. Після цього, вказану заяву, вона особисто подала приватному нотаріусу Хмель Н.О., яка її прийняла та долучила до матеріалів спадкової справи. Вважає, що даний правочин був вчинений нею під впливом обману щодо обставин, які мають істотне значення, а тому підлягає визнанню судом недійсним за наступних причин. Положеннями ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийняття спадщини з умовою чи із застереженням не допускається. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 1273 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Статтею 5 ЗУ «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус, окрім іншого зобов`язаний: здійснювати свої професійні обов`язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги; сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; вести нотаріальне діловодство та архів нотаріуса відповідно до встановлених правил. Нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій (ст.7 ЗУ «Про нотаріат»). Наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 року за № 3306/5 затверджено «Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування». Розділом І вказаного положення закріплені аналогічні вимоги до посадових осіб органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії. Пунктом 2.2. розділу II Порядку передбачено, що нотаріальні дії вчиняються після їх оплати в день подачі всіх необхідних документів. Формування справ (нарядів) здійснюється відповідно до Правил, (п.п.2.15. розділу II Порядку). Наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2010 № 3253/5 затверджені правила ведення нотаріального діловодства, які встановлюють порядок документування нотаріальної діяльності та зберігання архіву і визначають порядок організації роботи з документами в державних нотаріальних конторах (далі - контора), державних нотаріальних архівах (далі - архів), приватними нотаріусами. Даним порядком передбачено, що у Реєстр вноситься запис про вже вчинену нотаріальну дію, тобто після підписання нотаріусом оформлюваного документа та проставлення печатки. При засвідченні справжності підпису особи, кожному документу присвоюється окремий реєстровий номер. Номер за Реєстром, що проставляється на нотаріально оформленому документі, повинен відповідати номеру, під яким нотаріальна дія записана в графі 1 Реєстру (п.п.7.18.- 7.20. Правил). В порушення наведених положень законодавства, секретар Війтівської сільської ради Гавдзінська Л.В., знаючи, що спадкова справа відкрита приватним нотаріусом Хмель Н.О., оскільки має доступ до спадкового реєстру, склала від імені [PERSON] заяву про відмову від спадщини, причому як стверджує позивачка, датовану 05.11.2018 року, засвідчила в ній справжність підпису позивачки, чим внесла в реєстр нотаріальних дій неправдиві відомості. Викладені обставини підтверджуються дублікатом квитанції від 03.12.2018 року про сплату держмита за вчинення нотаріальної дії на суму 0.68 коп., копією заяви про відмову від спадщини від 05.11.2018 року, витягом із Журналу реєстрації нотаріальних дій виконкому Війтівської сільської ради від 25.05.2019 року № 260. Суд вважає, що квитанція про сплату послуг датована 03.12.2018 роком, що додана до матеріалів позову, підтверджує викладені аргументи позивачки та дає підстави встановити, що вказана вище нотаріальна дія була проведена після шестимісячного строку відведеного для написання заяви про відмову від спадщини, тому дійшов висновку, що своїми діями, секретар Війтівської сільської ради Гавдзінська Л.В. вчинила нотаріальну дію заборонену законом, що призвело до порушення прав позивача та позбавлення її права на спадщину. Підпунктом 2.1. «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами», затвердженого наказом Мін`юсту України від 22.02.2012 № 296/5 передбачено, що спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів. 3.1. Право на спадкування здійснюється спадкоємцями шляхом прийняття спадщини або її неприйняття. 3.2. Для того, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття. 3.3. Заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу за місцем відкриття спадщини у письмовій Формі. 3.4. Якщо спадкоємець особисто прибув до нотаріуса за місцем відкриття спадщини, нотаріальне засвідчення справжності його підпису на таких заявах не вимагається. У цьому випадку нотаріус встановлює особу заявника, про що на заяві робиться відповідна службова відмітка. Ця відмітка скріплюється підписом нотаріуса. 3.5. Якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю повідомляється про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. 3.10. Приймаючи від спадкоємців заяву про прийняття спадщини або про відмову від її прийняття, нотаріус зобов`язаний роз`яснити спадкоємцям їх право на відкликання такої заяви протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України. 3.11. Заява про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття підлягає реєстрації у Книзі обліку і реєстрації спадкових справ у день надходження. У разі надходження такого документа поштою він підлягає також реєстрації у Журналі реєстрації вхідних документів. На всіх заявах зазначаються дата і час їх надходження та номер спадкової справи. 3.13. Для прийняття спадщини чи відмови від прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. 3.23. Своєчасно надісланою вважається заява, справжність підпису особи на якій засвідчена (або не засвідчена) нотаріально, що направлена поштовим відправленням до закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини і яка надійшла нотаріусу після закінчення цього строку. Нотаріус приймає такі заяви, заводить спадкову справу та у випадку надходження заяви, справжність підпису на якій не засвідчено нотаріально, надсилає лист спадкоємцю, в якому пропонується надіслати заяву, оформлену належним чином, або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. У таких випадках конверт підшивається у спадкову справу. Позивачка стверджує, що в порушення наведених вимог Інструкції, 03.12.2018 року, приватний нотаріус Хмель Н.О., яка знаючи, що шестимісячний строк для відмови від спадщини сплинув, що є перешкодою для прийняття заяви про відмову від спадщини, направила її до Війтівської сільської ради для посвідчення справжності підпису на заяві про відмову від спадщини, що законом не вимагається, а потім, від неї особисто прийняла заяву датовану 05.11.2018 року та долучила до матеріалів спадкової справи. Такими своїми діями, приватний нотаріус Хмель Н.О. порушила вимоги вище вказаної Інструкції, що призвело до позбавлення її права на спадщину. Суд визнає такі доводи позивачки прийнятними, такими, що підтверджують обставини викладені в позовній заяві, оскільки відсутність в матеріалах спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , поштового конверту, дає підстави вважати, що [PERSON] особисто звернулася до нотаріальної контори із заявою і в нотаріуса не було жодних підстав направляти її до Війтівської сільської ради для посвідчення справжності підпису на заяві про відмову від спадщини, якщо така відмова була зроблена в шестимісячний строк і вона не надійшла поштою. Відтак, заява про відмову від спадщини була підписана [PERSON] після спливу шестимісячного строку для відмови від спадщини, що є підставою для відмови у прийнятті такої заяви, її реєстрації та приєднання до матеріалів спадкової справи. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що волевиявлення позивачки, яке полягало у відмові від спадщини шляхом підписання заяви про відмову від спадщини не відповідало її наміру відмовитися від спадщини на користь її чоловіка - відповідача по справі [PERSON] , зумовленого введенням її в оману шляхом замовчуванням обставин про сплив строку для відмови від спадщини, що є підставою для визнання такого правочину недійсним. Частиною 5 ст.1274 ЦК України закріплено, що відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229- 231 і 233 цього Кодексу. Згідно з ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Частиною 3 цієї статі Кодексу передбачено якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За приписами ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Статтею 230 ЦК України передбачені правові наслідки вчинення правочину під впливом обману. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" судам роз`яснено, що відмова від прийняття спадщини на користь інших спадкоємців допускається лише протягом строку для прийняття спадщини. У разі відкликання спадкоємцем своєї відмови від прийняття спадщини протягом строку, встановленого для її прийняття, він відновлює своє право на спадкування. Відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, передбачених ст.ст. 225, 229-231, 233 ЦК України. За таких обставин, суд вважає позовну вимогу позивачки щодо визнання недійсною відмову від спадщини, що викладена у нотаріально посвідченій заяві, датованій 05.11.2018 року такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ч. 2. ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу). Таким чином часом відкриття спадщини після смерті [PERSON] є день його смерті, тобто [INFO] . Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Статтею 1273 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відмова від спадщини є безумовною та беззастережною. Якщо у спадкоємця протягом шести місяців з дня відкриття спадщини виникає бажання отримати спадщину, то він або його представники можуть відкликати заяву про відмову від спадщини та в встановленому законом порядку подати заяву про прийняття спадщини. Відмова від спадщини на користь іншого спадкоємця має носити добровільний характер та повинна бути здійснена згідно з правилами про дійсність правочинів. Тобто заява повинна бути здійснена особою, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними, в момент здійснення заяви особа не повинна знаходитись під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини. Якщо така заява мала місце, то вона в судовому порядку може бути визнана недійсною. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] від спадщини, що залишилася після смерті сина не відмовилася та має бажання її отримати. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст.ст. 319, 321 ЦК України та ст. 41 Конституції України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності із вимогами листа Міністерства Юстиції України за №19-32/319 від 21.02.2005 року згідно якого у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і право встановлювальний документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. У відповідності з ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Ст.1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання за нею права власності на 1/8 автомобіля "Nissan Qashqai" 2010 року випуску, 18,75 % житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою [ADDRESS] , 18,75 % земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,4616 га, яка розташована на території Війтівської сільської ради Бершадського району, Вінницької області є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. За вимогами статтей 12,80,81,83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст. 6 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно за ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч.1ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч.1ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, підлягає стягненню з Війтівської сільської ради, [PERSON] , [PERSON] , на користь [PERSON] в рівних частинах 1609 (одну тисячу дев`ять) грн. 20 коп. сплаченого і документально підтвердженого судового збору. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає слідуюче. Статтею 15 ЦПК України визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Зі змісту ч.ч.1-3 ст. 134 ЦПК України вбачається, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Вирішуючи питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу суд виходить із положень статті 137 ЦПК України. Згідно з вимогами ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою ; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі стороні необхідно надати суду такі докази: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Отже, згідно з вимогами статей 137, 141 ЦПК України на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, рахунки, тощо. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. За приписами ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Позивачкою у позовній заяві було вказано орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які позивач понесе на професійну правничу допомогу в розмірі 12000 грн., однак до матеріалів справи не долучено жодного доказу на підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу. Відтак, суд позбавлений можливості перевірити розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, співмірність цієї суми зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), з часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), з обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. На підставі ст. 25, 229,230, 392, 1217, 1218 - 1222, 1258, 1261, 1268 -1270, 1299 ЦК України,

Outcome: partial