Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-28 00:00:00

20.07.2022 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] (далі позивач) в інтересах [PERSON] до [PERSON] (далі відповідач), яким просить суд: - позбавити відповідача батьківських прав щодо його неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . В своїй заяві позивач посилається на те, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з 2007 по 2011 рік, у якому в них народилась спільна дитина [PERSON] . Від моменту розірвання шлюбу батько жодного разу не відвідав доньку. Він не цікавиться її життям, фізичним чи духовним розвитком, матеріальної допомоги не надає, має заборгованість зі сплати аліментів. Позивач вважає, що позбавлення батьківських прав батька буде доцільним та таким, що відповідатиме інтересам дитини. Ухвалою суду від 26.07.2022, з урахуванням ухвали від 05.08.2022 про виправлення описки, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 17.08.2022. Також до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Петриківської селищної ради. 17.08.2022 протокольною ухвалою підготовче засідання відкладено на 29.08.2022 за клопотанням позивача та через неявку відповідача. 18.08.2022 відповідач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнав повністю. 29.08.2022 позивач надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала у повному обсязі. Також до суду надійшла заява від [PERSON] про підтримання позову. Представник третьої особи надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, проти позову не заперечують. Згідно частини третьої статті 211 Цивільно процесуального кодексу України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. При цьому, оскільки відповідач визнав позов, враховуючи положення статті 210 Цивільно процесуального кодексу України, вважає за можливе ухвалити рішення у підготовчому засіданні. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд виходить з такого. Відповідно до частини 4 статті 206 Цивільно процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В Україні законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Декларації ООН з прав дитини (1959 р.), Конвенції ООН про права дитини (1989 р.), міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, Сімейному кодексі України, а також інших нормативно правових актах, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Згідно зі статтею 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Як зазначено в Декларації ООН з прав дитини (1959 р.) «дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості». Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За положеннями частин першої, другої статті 27 цієї Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Закон України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на достатній життєвий рівень. При цьому виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи які їх заміняють, мають право і зобов`язанні виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У статті 7 Сімейного кодексу України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У статті 150 Сімейного кодексу України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 Сімейного кодексу України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 Сімейного кодексу України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Відповідно до частини першої статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Позивач, як на підставу позбавлення батьківських прав посилається на пункт 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України. При цьому, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має зокрема один з батьків. Відповідно до статті 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів, зокрема щодо позбавлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Судом встановлено, що 26.10.2007 між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої записано: батько відповідач, мати позивач. З 2010 року подружжя перестало спільно проживати. 18.06.2010 Петриківським районним судом Дніпропетровської області у справі №2-311/2010 прийнято рішення про стягнення з відповідача аліментів на утримання [PERSON] 02.03.2011 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано на підставі рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області у справі №2о-21/2011. Станом на 30.07.2022 заборгованість за аліментами складає 208913,03 грн. Згідно характеристик [PERSON] за місцем навчання останньої, батько відвідував навчальний заклад (з 01.09.2014 по теперішній час) лише один раз, вихованням займалася лише мати. Як вбачається з акта обстеження проживання позивача від 27.06.2022 та довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, позивач проживає разом з донькою. Органом опіки та піклування Петриківської селищної ради підготовлено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо [PERSON] через невиконання відповідачем батьківських обов`язків. Оскільки на засіданні комісії позивач повідомила, що відповідач вихованням доньки не займався, уваги їй не приділяв, школу не відвідував, успішністю в школі не цікавився, має заборгованість зі сплати аліментів. Також, заслухана безпосередньо [PERSON] , яка пояснила, що батько зовсім не цікавиться її життям, не займається її вихованням, коли випадково зустріла його на вулиці він їй погрожував фізичною розправою, у зв`язку з чим в неї виникає почуття страху. Відповідач на комісії не заперечував проти позбавлення його батьківських прав, з дитиною він не спілкується. Таким чином, досліджений судом висновок Органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо [PERSON] на переконання суду є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини, оскільки відповідає фактичним даним, що містяться в досліджених судом письмових доказах. Відповідач у своїй заяві позов визнав, та не заперечував проти позбавлення його батьківських прав щодо його дитини, як під час судового розгляду, так і під час розгляду цього питання на комісії органу опіки та піклування. Поведінка відповідача, відсутність будь-якої участі у вихованні, свідчить про його свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні статті 164 Сімейного кодексу України, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. За наведених обставин таке позбавлення буде законним, пропорційним та відповідатиме найкращим інтересам дитини. Таким чином, відповідач підлягає позбавленню батьківських прав щодо своєї неповнолітньої дитини, а отже позов в цій частині підлягає задоволенню. Також, суд вважає за необхідне роз`яснити, що у випадку, якщо відношення відповідача зміниться, що буде підтверджуватись належними доказами, можливим є поновлення батьківських прав в порядку, передбаченому статті 169 Сімейного кодексу України. Щодо розподілу судових витрат. За змістом статті 141 Цивільно процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При цьому відповідно до частини 1 статті 142 Цивільно процесуального кодексу України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки у разі визнання позову понесені витрати у розмірі 50 відсотків мали бути повернуті позивачу, який не був звільнений від сплати судового збору, інша частина понесених витрат мала бути стягнута з відповідача. Однак, враховуючи, що в даній справі позивач звільнений від сплати судового збору таке повернення не здійснюється, але з відповідача має бути стягнуто на користь держави 50 відсотків від суми судового збору, який мав бути сплачений при поданні позову, розмір якого відповідно до пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто стягненню підлягає 496,20 грн (50 відсотків від 992,40 грн), як за вимогу про позбавлення батьківських прав. Інших витрат сторонами не заявлялися.

Outcome: approved