Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-23 00:00:00

Прокурор в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому посилається на грубі порушення законодавства при виділенні та зміні цільового призначення земельних ділянок, які розташовані на землях водного фонду у межах прибережної захисної смуги річки Дніпро. Неправомірність виділення спірних ділянок із земель державної власності встановлена в межах прокурорської перевірки та судовими рішеннями. Договори купівлі-продажу земельних ділянок прокурор вважав нікчемними. При укладенні договорів оренди земельних ділянок було порушене чинне законодавство. Загалом прокурор просив витребувати на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з чужого незаконного володіння: - [PERSON] земельні ділянки: площею 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:037:0007, площею 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:037:0009, площею 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:037:0008; - [PERSON] земельні ділянки площею 1,999 га з кадастровим номером 3223151000:04:038:0008, площею 2,0001 га з кадастровим номером 3223151000:04:038:0007, площею 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:072:0045; - [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 1,9999 га з кадастровим номером 3223151000:04:037:0010; - [PERSON] земельні ділянки площею 1,9999 га з кадастровим номером 3223151000:04:037:0001, площею 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:037:0002, площею 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:037:0005, площею 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:037:0006; - [PERSON] земельні ділянки площею 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:037:0003, площею 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:037:0004; - [PERSON] земельні ділянки площею 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:038:0004, площею 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:038:0003, площею 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:038:0005, площею 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:038:0006; - [PERSON] земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:038:0009; - [PERSON] земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:038:0010; - [PERSON] земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:038:0011; - [PERSON] земельну ділянку площею 0,2222 га з кадастровим номером 3223151000:04:038:0020; - [PERSON] земельну ділянку площею 0,222 га з кадастровим номером 3223151000:04:038:0012; - [PERSON] земельну ділянку площею 0,222 га з кадастровим номером 3223151000:04:038:0013; - [PERSON] земельну ділянку площею 0,222 га з кадастровим номером 3223151000:04:038:0014; - [PERSON] земельну ділянку площею 0,222 га з кадастровим номером 3223151000:04:038:0015; - [PERSON] земельну ділянку площею 0,222 га з кадастровим номером 3223151000:04:038:0016; - [PERSON] земельну ділянку площею 0,222 га з кадастровим номером 3223151000:04:038:0017; - [PERSON] земельну ділянку площею 0,222 га з кадастровим номером 3223151000:04:038:0018; - [PERSON] земельну ділянку площею 0,222 га з кадастровим номером 3223151000:04:038:0019, які розташовані в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області. Визнати недійсними договори оренди від 29 березня 2016 року, укладені між [PERSON] та [PERSON] , посвідчені приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Чоботар Світланою Іванівною щодо земельних ділянок площею по 2 га з кадастровими номерами 3223151000:04:037:0003 та 3223151000:04:037:0004. 30.05.2017 року у справі 372/3496/16-ц було прийнято заочне рішення, яким позов Першого заступника прокурора Київської області було задоволено повністю. 19.08.2017 року відповідач [PERSON] подав заяву про перегляд заочного рішення, посилаючись на поважність причин своєї неявки, неврахування судом певних обставин. 05.12.2017 року судом винесено ухвалу, якою заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення було задоволено. Скасовано заочне рішення по цивільній справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння від 30 травня 2017 року. Призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 29.12.2017 року. 29.12.2017 року винесено ухвалу про відмову в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] . Продовжено судовий розгляд справи по суті за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. 22.01.2018 року винесено ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Розпочато підготовче провадження у справі з дня постановлення цієї ухвали. Призначено по справі підготовче судове засідання на 21 лютого 2018 року об 11 год. 00 хв. 21.02.2018 року винесено ухвалу про відмову в задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] [PERSON] про залишення позову без розгляду. 21.02.2018 року винесено ухвалу про відмову в задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] [PERSON] про залишення позову без руху. 21.02.2018 року винесено ухвалу про відмову в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] щодо відмови у вступі третіх осіб до участі у справі. 21.02.2018 року винесено ухвалу про задоволення клопотання про витребування доказів, у Головного управління Держгеокадастру у Київській області (адреса: вулиця Серпова, 3/14, Київ, 02000) документів, які стосуються земель в межах Української міської ради Обухівського району Київської області, на яких розташовані спірні земельні ділянки. 03.03.2018 року винесено ухвалу про задоволення заяв і клопотань. Прийняти і залучити до матеріалів справи подані прокурором та представником відповідача [PERSON] [PERSON] відповідь на відзив та докази. Викликати для допиту у судовому засіданні по цій справі в якості свідка [PERSON] . 16.03.2018 року винесено ухвалу про прийняття і залучення до матеріалів справи подані представником відповідача [PERSON] [PERSON] заперечення та письмові докази. В задоволенні заяв і клопотань представників відповідачів про виклик свідків, витребування доказів, оголошення перерви у підготовчому судовому засіданні відмовлено повністю. 16.03.2018 року винесено ухвалу про застосування заходів процесуального примусу у виді накладення штрафу на Головне управління Держгеокадастру у Київській області. Ухвалено стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Київській області в дохід державного бюджету штраф у розмірі 0,3 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 528 грн. 60 коп. Попередити Головне управління Держгеокадастру у Київській області, що відповідно до ч.2 ст.144 ЦПК України застосування до особи заходів процесуального примусу не звільняє її від виконання обов`язків, встановлених цим Кодексом, зокрема щодо виконання вимог ухвали про витребування доказів. В задоволенні вимог представників відповідачів про оголошення перерви у підготовчому засіданні відмовлено. Закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 13.04.2018 року винесено ухвалу про прийняття поданих прокурором письмових пояснень. В задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] про зупинення провадження по справі відмовлено. 04.05.2018 року винесено ухвалу про відмову в задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] [PERSON] про залишення позову без розгляду. Застосовано заходи процесуального примусу у виді накладення штрафу на Київську обласну державну адміністрацію. Стягнуто з Київської обласної державної адміністрації області в дохід державного бюджету штраф у розмірі 0,3 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 528 грн. 60 коп. Строк пред`явлення ухвали до виконання в частині стягнення штрафу - протягом трьох років. Попереджено Київську обласну державну адміністрацію, що відповідно до ч.2 ст.144 ЦПК України застосування до особи заходів процесуального примусу не звільняє її від виконання обов`язків, встановлених цим Кодексом. 17.05.2018 року винесено ухвалу про прийняття і залучення до матеріалів справи подані представником позивача письмові пояснення. Заяву прокурора задоволено частково, прийнято і залучено до матеріалів справи подані прокурором письмові докази. В задоволенні інших вимог заяви прокурора відмовлено. 16.07.2018 року винесено ухвалу про задоволення клопотання про витребування доказів, ухвалено витребувати від Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори (08151, Київська обл., м. Боярка, вул. Б.Хмельницького, 113) належним чином засвідчені копії матеріалів спадкової справи відносно майна померлої [INFO] [PERSON] , яка народилась [INFO] в місті Києві, померла в селі Хотів Києво-Святошинського району Київської області. Зупинено провадження по цій цивільній справі до визначення правонаступників (спадкоємців) померлого відповідача [PERSON] . 14.01.2020 року винесено ухвалу про поновлення провадження у справі. Справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. 17.02.2020 року винесено ухвалу про заміну відповідача [PERSON] на її правонаступника - [PERSON] , залучивши її до участі в цій цивільній справі в якості відповідача. Задоволено клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням по іншій цивільній справі № 372/436/15-ц. 15.01.2021 року винесено ухвалу про поновлення провадження у справі. Справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. 02.02.2021 року винесено ухвалу про відмову в задоволенні заяви прокурора про залучення співвідповідача, зміну предмету позову. 02.09.2021 року винесено ухвалу про відмову в задоволенні клопотань представника відповідача [PERSON] про виклик експертів, забезпечення виконання ухвали суду, витребування оригіналів документів. 27.09.2021 року винесено ухвалу про відмову в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про призначення експертизи. В судовому засіданні прокурор Обухівської окружної прокуратури Київської області Курінний С.О. позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на те, що прокуратурі в зв`язку за наслідками перевірки за зверненням Держсільгоспінспекції стало відомо про виділення спірних земельних ділянок Обухівською райдержадміністрацією Київської області на ім`я фізичних осіб, які фактично знаходяться на острові, а тому не підлягали передачі у власність, ділянки відносяться до земель водного фонду. Потім відбулося декілька наступних відчуджень за нікчемними договорами. Виділення земельних ділянок було проведено незаконно, чим порушені інтереси держави. Про порушення інтересів держави прокуратурі стало відомо за наслідками перевірки. Просив відновити порушені права держави у визначений позовом спосіб. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив в повному обсязі та просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на недоведеність та необґрунтованість позовних вимог. Пояснив, що обставини викладені в позові не доведено належними і допустимими доказами. Спірну земельну ділянку у власність [PERSON] набув правомірно, під час придбання земельних ділянок, відносно них не було ніяких обмежень, обтяжень чи арештів. Вимога прокурора про витребування земельних ділянок є неналежним способом захисту порушених прав. Відповідачі є добросовісними набувачами спірних земельних ділянок. Прокурор в своєму позові просить позбавити права власності добросовісних набувачів без будь-якої компенсації, що є незаконним враховуючи практику ЄСПЛ. Відповідачі не вчиняли ніяких порушень. Крім того, також пояснив, що строки позовної давності з даним позовом прокурором пропущено, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Будь-яких додаткових доказів прокурором також не подавалось. Про порушення прав держави прокуратурі було відомо, оскільки на той час здійснювався загальний нагляд за додержання законів. Відповідачі є добросовісними набувачами спірних земельних ділянок. Після придбання земельних ділянок було проведено їх державну реєстрацію. Практика ЄСПЛ захищає право власності. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] проти позовних вимог прокурора заперечив в повному обсязі, та просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на недоведеність та необґрунтованість позовних вимог. надав аналогічні пояснення. Інші учасники в судове засідання не з`явились, причин неявки не повідомили, заяв, клопотань чи заперечень не подали. В останнє судове засідання в черговий раз жоден із відповідачів та їх представників не з`явився, жоден із них, окрім представників відповідачів [PERSON] , [PERSON] , не повідомив причини неявки, що вказує на їх процесуальну поведінку щодо ухилення від участі в судовому розгляді справи. Доводи двох представників відповідачів, на думку суду, не є достатньо обґрунтованими, не вказують на неможливість особистої участі їх довірителів у судовому засіданні, самі довірителі жодного разу не з`явились до суду і не повідомляли причини своєї неявки, матеріали справи містять відомості про наявність інших представників, які також до суду не з`явились і не повідомили причини неявки, доводи представників відповідних відповідачів під час розгляду справи заслухані, в матеріалах справи їх позиція викладена у письмовому виді, відтак їх позиція може бути врахована судом при вирішення справи, тому викладені в їх систематичних клопотаннях про відкладення розгляду доводи не породжують правових наслідків у виді відкладення судового засідання саме з відповідних причин. Враховуючи ухилення відповідачів та третіх осіб від участі в судовому розгляді, неналежну процесуальну поведінку відповідачів, зважаючи на порушення розумних строків розгляду справи, суд вважав можливим вирішити спір на підставі наявних у справі доказів за відсутності інших учасників процесу, які не з`явились до суду, оскільки спір можливо вирішити по суті без їх участі на засадах диспозитивності цивільного судочинства та змагальності сторін. Вислухавши прокурора, представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , представника третьої особи [PERSON] - [PERSON] перевіривши та дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 26.08.2008 року № 1356 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області та передано їх єдиним масивом безоплатно у власність 20-м громадянам, зокрема [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] для ведення особистого селянського господарства. На підставі цього розпорядження управлінням Державного агентства земельних ресурсів в Обухівському районі Київської області 20-м громадянам видано державні акти на земельні ділянки з такими кадастровими номерами: 3223151000:04:037:0004 ( [PERSON] , площею 2 га, державний акт від 08.10.2009, серія ЯЖ № 460564); 3223151000:04:037:0003 ( [PERSON] , площа 2 га, державний акт від 08.10.2009, серія ЯЖ № 460563); 3223151000:04:037:0002 ( [PERSON] , площа 2 га, державний акт від 23.02.2009, серія ЯЖ № 460562); 3223151000:04:037:0001 ( [PERSON] , площа 2 га, державний акт від 23.02.2009, серія ЯЖ № 460561); 3223151000:04:037:0005 ( [PERSON] , площа 2 га, державний акт від 08.10.2009, серія ЯЖ № 460565); 3223151000:04:037:0010 ( [PERSON] , площа 2 га, державний акт від 23.02.2009, серія ЯЖ № 460570); 3223151000:04:037:0006 ( [PERSON] , площа 2 га, державний акт від 23.02.2009, серія ЯЖ № 460566); 3223151000:04:038:0004 ( [PERSON] , площа 2 га, державний акт від 23.02.2009, серія ЯЖ № 460572); 3223151000:04:038:0006 ( [PERSON] , площа 2 га, державний акт від 23.02.2009, серія ЯЖ № 460574); 3223151000:04:038:0003 ( [PERSON] , площа 2 га, державний акт від 23.02.2009, серія ЯЖ № 460571); 3223151000:04:038:0005 ( [PERSON] , площа 2 га, державний акт від 23.02.2009, серія ЯЖ № 460573); 3223151000:04:038:0007 (площа 2 га, що належить на праві власності [PERSON] ); 3223151000:04:038:0009 (площа 2 га, що належить на праві власності [PERSON] ); 3223151000:04:038:0008 (площа 2 га, що належить на праві власності [PERSON] ); 3223151000:04:038:0010 (площа 2 га, що належить на праві власності [PERSON] ); 3223151000:04:072:0045 (площа 2 га, що належить на праві власності [PERSON] ); 3223151000:04:037:0007 (площа 2 га, що належить на праві власності [PERSON] ); 3223151000:04:037:0008 (площа 2 га, що належить на праві власності [PERSON] ); 3223151000:04:037:0009 (площа 2 га, що належить на праві власності [PERSON] ); 3223151000:04:038:0011 ( [PERSON] , площа 2 га, державний акт від 23.02.2009 ЯЖ № 460579). Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 20.04.2015 у справі № 372/3039/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 17.05.2015 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.02.2016, позов прокурора задоволено частково, визнано протиправним та скасовано розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 26.08.2008 № 1356 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 20-м громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Української міської ради» та від 15.03.2011 № 274 «Про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки 9-ти громадянам з «ведення особистого селянського господарства» на «ведення індивідуального садівництва», визнано недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки: - від 08.10.2009, серія ЯЖ № 460564, виданий [PERSON] на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:037:0004; - від 08.10.2009, серія ЯЖ № 460563, виданий [PERSON] на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:037:0003; - від 23.02.2009, серія ЯЖ № 460562, виданий [PERSON] на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:037:0002; - від 23.02.2009, серія ЯЖ № 460561, виданий [PERSON] на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:037:0001; - від 08.10.2009, серія ЯЖ № 460565, виданий [PERSON] на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:037:0005; - від 23.02.2009, серія ЯЖ № 460570, виданий [PERSON] на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:037:0010; - від 23.02.2009, серія ЯЖ № 460566, виданий [PERSON] на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:037:0006; - від 23.02.2009, серія ЯЖ № 460572, виданий [PERSON] на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:038:0004; - від 23.02.2009, серія ЯЖ № 460574, виданий [PERSON] на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:038:0006; - від 23.02.2009, серія ЯЖ № 460571, виданий [PERSON] на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:038:0003; - від 23.02.2009, серія ЯЖ № 460573, виданий [PERSON] на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:038:0005; - виданий [PERSON] на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:038:0007; - виданий [PERSON] на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:038:0009; - виданий [PERSON] на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:038:0008; - виданий [PERSON] на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:038:0010; - виданий [PERSON] на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:072:0045; - виданий [PERSON] на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:037:0007; - виданий [PERSON] на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:037:0008; - виданий [PERSON] на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:037:0009; - від 23.02.2009, серія ЯЖ № 460579, виданий [PERSON] на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:038:0011. - від 05.05.2011, серія ЯЛ № 987493, виданий [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3223151000:04:038:0012; - від 05.05.2011, серія ЯЛ № 987495, виданий [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3223151000:04:038:0013; - від 05.05.2011, серія ЯЛ № 987496, виданий [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3223151000:04:038:0014; - від 05.05.2011, серія ЯЛ № 987497, виданий [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3223151000:04:038:0015; - від 05.05.2011, серія ЯЛ № 987498, виданий [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3223151000:04:038:0016; - від 05.05.2011, серія ЯЛ № 987499, виданий [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3223151000:04:038:0017; - від 05.05.2011, серія ЯЛ № 987500, виданий [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3223151000:04:038:0018; - від 05.05.2011, серія ЯЛ № 973451, виданий [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3223151000:04:038:0019; - від 05.05.2011, серія ЯЛ № 973452, виданий [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3223151000:04:038:0020. Положеннями ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вищезазначеними судовими рішення встановлено, що спірні земельні ділянки відносились до категорії земель водного фонду із обмеженим режимом використання, які перебувають під особливою охороною держави, передача яких у приватну власність заборонена законом, а тому оспорювані розпорядження Обухівської районної державної адміністрації щодо передачі ділянок у власність фізичних осіб та видача їм державних актів суперечить вимогам закону. Крім цього, судами встановлено обставини, що первинні власники - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - особисто із клопотанням до Обухівської РДА про надання їм у власність земельних ділянок на території району не зверталися, що підтверджується їхніми поясненнями. Також, землевпорядна документація щодо надання земельних ділянок 20-м громадянам в Обухівському районі не погоджена Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Київській області, оскільки замовниками не виконано ряд умов, передбачених листом управління від 29.07.2008 № 06-13/4394/2, а саме: не винесено межі прибережно-захисної смуги р. Козинка в натуру; не розроблено якісної характеристики ґрунтового покриву; не складено акт технічного обстеження зелених насаджень тощо. Не погоджено документацію і Дніпровським басейновим управлінням водних ресурсів, про що останнє повідомило листом від 29.05.2013 № ІД/4-860. Таким чином, судовими рішеннями у справі № 372/3039/14-ц встановлено обставини, що не підлягають доказуванню у даному позові про те, що із земель водного фонду всупереч вимогам ст. ст. 6, 14, 19 Конституції України, ст. ст. 20, 58, 84, 59, 60, 61, 116, 118, 122, 149 Земельного кодексу України, ст. ст. 1, 86, 88, 89 Водного кодексу України, ст.ст. 3, 21, 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 26.08.2008 №1356 незаконно передано у власність 20-м громадянам, зокрема [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] для ведення особистого селянського господарства земельні ділянки загальною площею 39,9971 га в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області. У подальшому було встановлено, що після набрання законної сили вказаних вище судових рішень до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесені записи про реєстрацію права власності на спірні земельні ділянки за новими власниками, а саме: - на користь [PERSON] 16.03.2016 зареєстровано земельні ділянки із кадастровими номерами 3223151000:04:037:0007, 3223151000:04:037:0009 та 3223151000:04:037:0008 на підставі договорів купівлі-продажу від 29.12.2010 за № № 4403, 4396, 4389; - на користь [PERSON] 18.03.2016 зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером 3223151000:04:038:0020 на підставі дублікату договору дарування від 16.03.2016 за № 129; - на користь [PERSON] 17.03.2016 зареєстровано земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:04:038:0008 та 3223151000:04:038:0007, 3223151000:04:072:0045 на підставі дублікатів договорів дарування від 14.03.2016 за № № 116, 122; - на користь [PERSON] 26.05.2016 зареєстровано земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:04:037:0001, 3223151000:04:037:0002, 3223151000:04:037:0005, 3223151000:04:037:0006, 3223151000:04:037:0010 на підставі дублікатів договорів дарування від 21.04.2016 за № № 228, 225, 231, 222, 216; - на користь [PERSON] 23.02.2016 зареєстровано земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:04:037:0003 та 3223151000:04:037:0004 на підставі договорів купівлі-продажу від 23.02.2016 за № № 118, 121, який в подальшому передав в оренду , згідно договорів оренди від 29.03.2016, вказані земельні діляки [PERSON] ; - на користь [PERSON] 14.07.2016 зареєстровано земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:04:038:0005, 3223151000:04:038:0004, 3223151000:04:038:0003 та 3223151000:04:038:0006 на підставі дублікатів договорів дарування від 14.06.2010 за № 2416, 412, 403, 2423. Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. Статтею 59 Земельного кодексу України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Цією ж статтею установлено вичерпний перелік видів функціонального використання земель водного фонду, для яких їх можуть передавати в користування громадян органи місцевого самоврядування та виконавчої влади. Зокрема, землі водного фонду можуть передаватись в користування лише для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт. Враховуючи викладене, чинним законодавством передбачено лише один випадок, коли землі водного фонду можуть передаватись у приватну власність та п`ять випадків, коли їх може бути передано в користування. Слід зазначити, що можливість передачі у приватну власність земель водного фонду для ведення особистого селянського господарства та індивідуального садівництва законом взагалі не передбачена. Так, згідно зі статтею 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок підлягають обов`язковій державній експертизі, зокрема проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок водного фонду, оздоровчого та рекреаційного призначення. Аналогічна правова позиція щодо неможливості відведення у приватну власність земель водного фонду викладена і у постанові Верховного Суду України від 12.11.2014 у справі № 6-179цс14. Відповідно до ст. 3 Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд, до якого, серед іншого, належать поверхневі води: водотоки (річки, струмки). Частиною першою ст. 58 Земельного кодексу України та ст. 4 Водного кодексу України зазначено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті річками, островами, а також прибережні захисні смуги вздовж цих річок. Пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 № 486, визначення меж передбачено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації, яка узгоджується з Мінприроди, Держводагентством і територіальними органами Держземагентства. Аналіз наведених вище норм законодавства свідчить про те, що фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством. Водночас, відсутність цього проекту та не визначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та можливість до її встановлення передавати у приватну власність ділянки, що підпадає під нормативно визначену 100-метрову зону від урізу води. Більше того, ст. 60 Земельного кодексу України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється розорювання земель, садівництво та городництво. Таким чином, при наданні у власність чи користування земельних ділянок навколо водних об`єктів необхідно ураховувати положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг шляхом урахування при розгляді матеріалів про надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення меж, з урахуванням конкретної ситуації. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 22.04.2015 у справі № 6-52цс15, які в силу ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу України мають враховуватись судами України. Відповідно до вимог ст. 373 ЦК України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб. Так, відповідно до п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 Цивільного кодексу України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 Цивільного кодексу України. У зв`язку із цим, необхідно розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 Цивільного кодексу України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Таким чином, у відповідності до вимог ст. ст. 330, 388 ЦК України право власності на земельну ділянку, яку було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Окрім того, не відбулося примусове вилучення майна у дійсного власника із подальшим продажем (даруванням), а також не ухвалювались рішення щодо припинення права власності на підставі ст. 346 ЦК України. Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 11.02.2015 у справі № 6-1цс15; від 16.04.2014 у справі № 6-146цс13 та від 16.12.2015 у справі № 6-2510ц15. Суд погоджується із доводами позову про те, що у даному випадку, вірним способом захисту порушеного права є пред`явлення до суду віндикаційного позову в порядку, визначеному ст. ст. 387, 388 Цивільного кодексу України до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а не про визнання недійсними договорів купівлі-продажу (дарування) земельних ділянок та державних актів на право власності на земельну ділянку. Також, з огляду на наведені вище порушення вимог земельного та водного законодавства, підлягає визнанню недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України договір оренди земельних ділянок від 29.03.2016, укладений між [PERSON] та [PERSON] на площу 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:037:0003 та на площу 2 га з кадастровим номером 3223151000:04:037:0004. Відповідно до ст. 131-1 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно зі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. З огляду на викладене, а також враховуючи те, що Київська обласна державна адміністрація з 2008 року і по теперішній час не наділена повноваженнями щодо виявлення порушень під час відведення у приватну власність на території області земель водного фонду порушення на даний час залишаються не усунутими. Таким чином, враховуючи те, що відведенням у приватну власність громадян спірних земельних ділянок порушено інтереси держави, як власника земельних ділянок, адже з державної власності протиправно вибули землі водного фонду, розташовані в межах Української міської ради. Суд погоджується із тим, що вказане вище відповідно до ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» є підставою для захисту інтересів держави органами прокуратури шляхом пред`явлення цього позову в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації як органу державної влади наділеного повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками водного фонду. Крім того, позовна заява про витребування земель водного фонду із приватної власності у державну власність, безумовно становить суспільний інтерес. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні та інші природні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності. З огляду на положення частини першої статті 83, частини першої статті 84 ЗК України комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст; у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Статтею 122 ЗК України визначені повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування відповідно із земель державної та комунальної власності. Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Прийняття рішення про передачу земель державної власності в комунальну власність, а також земельної ділянки в приватну власність із земель відповідно державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Також, згідно із ст. ст. 3, 4 Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать: поверхневі води; природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки);штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море. До земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. З вказаних статей вбачається, що водні об`єкти та землі водного фонду є національним багатством держави і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в водних ресурсах. Усі водні об`єкти та землі водного фонду на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони протікають, та незалежно від права власності на них, становлять водний фонд та землі водного фонду України і перебувають під охороною держави. Водні об`єкти та землі водного фонду, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на землі водного фонду здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Установлено, що земельні ділянки, віднесені розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 26.08.2008 № 1356 до категорії земель із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, належали до земель водного фонду. Фактично відбулась незаконна зміна цільового призначення землі, яку було поділено на окремі ділянки, безоплатно приватизовано громадянами, що призвело до одержання вказаних земельних ділянок у власність. За таких обставин «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду з вимогою витребування спірної земельних ділянок з володіння відповідачів є задоволення насамперед суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни цільового призначення земель водного фонду та безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок із державної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, земель водного фонду, як національного багатства України та як джерела задоволення потреб суспільства в водних ресурсах. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю та водні ресурси, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі, що незаконно вибули з такої власності. ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року). Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Враховуючи вимоги ст. ст. 1, 88, 89 Водного кодексу України, ст.ст. 59, 60, 61 Земельного кодексу України слід зазначити, що законодавцем визначено вичерпний перелік видів функціонального використання земель водного фонду, для яких їх можуть надавати у власність та передавати в користування громадян органи місцевого самоврядування та виконавчої влади. Враховуючи викладене, чинним законодавством передбачено лише один випадок, коли землі водного фонду можуть передаватись у приватну власність та п`ять випадків, коли їх може бути передано в користування. Більше того, можливість передачі у приватну власність земель водного фонду для ведення особистого селянського господарства та індивідуального садівництва законом взагалі не передбачена. Таким чином, законно набути право приватної власності на спірні земельні ділянки водного фонду загальною площею 39,9971 га із земель державної власності не могла жодна юридична чи фізична особа, в тому числі й [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Натомість останні набули таке право власності у спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідачів на землю стало можливим у результаті прийняття органом виконавчої влади відповідного розпорядження та укладення подальших договорів купівлі-продажу та дарування. Вказані громадяни в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих, характерних для земель водного фонду (ст. ст. 1, 3, 4 ВК України) природних ознак (наявності річки Козинка, її берегових ліній, прибережно-захисних смуг) спірних земельних ділянок знали або, проявивши розумну обачність, могли знати про те, що землі водного фонду вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить їх добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів. Крім того, витребування спірних земельних ділянок з володіння відповідачів на користь держави відповідає критерію законності: витребування з їх власності земельних ділянок здійснюється на підставі норм статті 153 ЗК України, статті 388 ЦК України в зв`язку з порушенням органом виконавчої влади вимог ВК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги прокурора не суперечать загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 у справі № 6-2510ц15. Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Згідно п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 Цивільного кодексу України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 Цивільного кодексу України. У зв`язку із цим, необхідно розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 Цивільного кодексу України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Таким чином, у відповідності до вимог ст. ст. 330, 388 ЦК України право власності на земельну ділянку, яку було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Окрім того, не відбулося примусове вилучення майна у дійсного власника із подальшим продажем, а також не ухвалювались рішення щодо припинення права власності на підставі ст. 346 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 11.02.2015 у справі № 6-1цс15; від 16.04.2014 у справі № 6-146цс13. Порушене право власності держави на спірні земельні ділянки підлягає судовому захисту, оскільки держава була позбавлена такого права незаконно. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 153 Земельного кодексу України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відведенням у приватну власність громадян земель водного фонду порушено інтереси держави в особі Київської обласної державної адміністрації з наступних підстав. Так, відповідно до положень ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їх території надають у постійне користування земельні ділянки із земель державної власності юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для сільськогосподарського використання, ведення лісового і водного господарства, будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті. Положеннями ч. 4 цієї ж статті установлено, що обласні державні адміністрації надають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті. Статтею 84 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття спірних розпоряджень), визначалось, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та севастопольської міських, районних державних адміністрації відповідно до закону. Виходячи із вищевикладених норм законодавства та аналізуючи положення ст. ст. 50 та 122 Земельного кодексу України єдиним органом, який наділений повноваженнями розпоряджатись землями водного фонду у порядку, передбаченому земельним кодексом України є Київська обласна державна адміністрація. Суд погоджується із доводами позову про те, що належним позивачем у цьому спорі є Київська обласна державна адміністрація, як орган в особі держави, поза волею якого спірні землі вибули з її власності, що суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 Конституції України та ст. 5 Земельного кодексу України. Зважаючи на те, що спірні землі до моменту передачі їх у власність громадянам, відносились до земель водного фонду, Обухівська районна державна адміністрація не мала права ними розпорядитись. Таким чином, спірні землі вибули із власності держави поза волею останньої, оскільки уповноважений державою орган відповідного рішення не приймав. Відповідно до ст. 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом. Згідно зі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Як було вмотивовано вище, з державної власності протиправно вибули земельні ділянки, розташовані на території Української міської ради Обухівського району Київської області. Згідно зі ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. Таким центральним органом виконавчої влади відповідно до Указу Президента України за № 459/2011 від 13.04.2011 «Про Державну інспекцію сільського господарства України» та положення про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженим цим же Указом Президента України є Держсільгоспінспекція України. Проте, вищевказаними законодавчими та нормативно-правовими актами України не передбачено повноважень вказаного органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі на звернення до суду про визнання незаконними (недійсними) рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, визнання недійсними правочинів щодо відчуження чи передачі у користування земельних ділянок державної та комунальної власності, а також їх повернення з чужого незаконного володіння. Крім того, Київською обласною державною адміністрацією, як органом уповноваженим розпоряджатися спірними земельними ділянками, з 2012 року по теперішній час жодних заходів представницького характеру щодо захисту інтересів держави у сфері земельних відносин та повернення незаконно переданих земельних ділянок вжито не було, у зв`язку із чим вказане порушення законодавства на даний час залишається не усунутим. Зважаючи на викладене, оскільки центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі не наділений повноваженнями щодо звернення до суду із позовними заявами про визнання недійсними розпоряджень райдержадміністрацій, а Київською обласною державною адміністрацією, як власником спірних земельних ділянок не вжито заходів представницького характеру щодо захисту інтересів держави з вказаних питань, з даною позовною заявою в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації правомірно звернувся прокурор. Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Таким чином, вказаний позов пред`явлено в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, як власника земельних ділянок водного фонду, адже з державної власності протиправно вибули земельні ділянки водного фонду, які не могли бути передані у власність, що суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 Конституції України, ст. 5 Земельного кодексу України. З огляду на викладене вище, суд вважає, що доводи позову загалом знайшли підтвердження під час судового розгляду, при цьому слід врахувати заперечення деяких відповідачів та третіх осіб, які жодним чином не спростували обставин, які покладені в основу позову, тому суд вважає доведеними посилання позову на порушення прав чи інтересів держави у спірних правовідносинах, які підлягають судовому захисту. Однак, суд вважає неможливим задоволення позову в частині позовних вимог щодо витребування у [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 1,9999 га з кадастровим номером 3223151000:04:037:0010, оскільки під час судового розгляду було встановлено, що вказана земельна ділянка цим відповідачам вже не належить, тому вони не можуть бути належними відповідачами за такими вимогами. Так, відповідно до інформації з Дердавного реєстру речових прав, земельна ділянка площею 1,9999 га з кадастровим номером 3223151000:04:037:0010 [PERSON] та [PERSON] була продана 21.05.2017 року [PERSON] , який надалі 29.06.2017 року відчужив її на користь [PERSON] , яка є дійсним власником спірної земельної ділянки, однак прокурором позов до неї не пред`являвся. За таких обставин, в цій частині позовних вимог слід відмовити. В іншій частині позовних вимог доводи прокурора узгоджуються із сукупністю досліджених судом доказів. Враховуючи тривалий час розгляду справи суд вважав можливим вирішити спір на підставі наявних у справі доказів відповідно до принципів диспозитивності цивільного судочинства та змагальності сторін. Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до приписів ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 76 - 81 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Докази, на які посилаються відповідачі в обґрунтування заперечень на позов частково підтверджують викладені вище обставини, однак не вказують на існування обставин, що б підтверджували правомірність набуття ними права на землю. Так, договори купівлі-продаджу, інформація з державних реєстрів, відповіді на адвокатські запити тощо свідчать про перехід прав на змелю від первісних набувачів, які незаконно отримали право на землю за рахунок земель водного фонду та державної власності, отже не доводи про перехід права власності до останніх набувачів - відповідачів у цій справі як правомірний суд вважає юридично неспроможними. Надані відповідачами супутникові знімки, схеми розташування земельних ділянок, фототаблиці додатково підтверджують доводи позову про перебування спірних земельних ділянок в межах земель водного фонду, тому доводів позову не спростовують. Наданий відповідачем висновок експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи від 30.08.2021 року суд оцінює як необ`єктивний, необгрунтований і такий, що не може покладатись в основу судового рішення. Проведення експертизи здійснювалось на замовлення відповідача [PERSON] на підставі представлених ним матеріалів, які не відображають повну і об`єктивну інформацію про місце розташування, цільове призначення, категорію земель, співвідношення меж спірних ділянок, не враховують істотних письмових доказів щодо розташування спірних ділянок на землях водного фонду, які містяться в матеріалах судової справи, однак для використаня під час проведення експертизи експерту не надавались. Висновки експерта суперечать чинним судовим рішенням, де вже встановлено перебування спірних земельних ділянок на землях водного фонду. Судом ця експертиза не призначалась. Внаслідок неповноти та необ`єктивності вихідних даних, використаних експертом суттєвих документів виникають обґрунтовані сумніви у достовірності та об`єктивності висновку експерта, тому суд не погоджується із висновками представленої відповідачем [PERSON] експертизи, тому відхиляє доводи відповідача із посиланням на цей висновок. На противагу цьому надані прокурором окремі висновки експерта, листи уповноважених державних органів та інші матеріали із кримінального провадження суд оцінює як письмові докази, які узгоджуються із сукупністю інших зазначених вище і покладених в основу судового рішення доказів. Інші незазначені вище і надані відповідачами письмові докази не спростовують обставин, покладених в основу судового рішення і не впливають на висновки суду щодо обґрунтованості позовних вимог. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених прокурором предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається прокурор як на підставу для часткового задоволення позову, знайшли своє часткове підтвердження в судовому засіданні, ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, відповідачі заперечили проти позову та не спростували доводи прокурора, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити частково. Судові витрати відповідні до ст. 147 ЦПК України слід покласти на відповідачів в рівних частинах.

Outcome: partial