Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-22 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулася до суду із указаним позовом, у якому просить: визнати незаконним та скасувати наказ відповідача №134-к від 02.10.2019 року «Про звільнення [PERSON] », поновити позивачку на попередній посаді провідного зберігача фондів відділу «Музей-заповідник «Олеський замок» Львівської національної галереї мистецтв імені Б.Г. Возницького, а також стягнути із відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.10.2019 року. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] покликається на те, що вона працювала на посаді провідного зберігача фондів відділу «Музей-заповідник «Олеський замок» Львівської національної галереї мистецтв імені Б.Г. Возницького, із якої позивачку було звільнено у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України згідно наказу відповідача №134-к від 02.10.2019, про що їй цього ж дня стало відомо від [PERSON] . Спірний наказ відповідача позивачка вважає незаконним, оскільки доказів скорочення працівників у відповідача не має, позивачку не було попереджено про скорочення займаної нею посади, не запропоновано наявні на час її звільнення вакантні посади чи іншу роботу, а спірне звільнення проведено за відсутності попередньої згоди виборного органу профспілки та вищестоячого виборного органу цієї профспілки (об`єднання профспілок), діючим членом якої на час звільнення була позивачка. Відтак, позивачка вважає, що її звільнення з роботи проведено без дотримання вимог трудового законодавства, а тому просить заявлений позов задовольнити. Позивачка [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилась, а її представник адвокат Возний О.Й. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав повністю, виходячи із вищенаведених мотивів, а також звернув увагу суду на те, що його довірителька добросовісно виконувала свої трудові обов`язки, а її звільнення з роботи відбулось незаконно. Крім того, реорганізація у відповідача носила мнимий характер, оскільки скорочено виключно посаду, яку обіймала його довірителька, інших скорочень посад не було, а при звільненні позивачки з роботи їй не запропоновано інших вакансій, не враховано її попередній стаж, не обговорено питання її кваліфікації, не з`ясовано переважного права при залишенні на роботі, а тому просив заявлені позовні вимоги задовольнити повністю. Представник відповідача Львівської національної галереї мистецтв імені Б.Г. Возницького адвокат Саміло Б.Й. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги заперечив та просив у їх задоволенні відмовити повністю, оскільки реорганізація у відповідача та звільнення позивачки з роботи проведено згідно чинного законодавства і за попередньою згодою профкому. У раніше поданому відзиві на позовну заяву, відповідач вважає позовні вимоги надуманими та необгрунтованими. Покликається на те, що наказом відповідача №92-од від 26.07.2019 «Про проведення організаційно-штатних заходів у зв`язку із введенням в дію штатного розпису ЛНГМ ім. Б.Г. Возницького» із 01 серпня 2019 року введено в дію нову структуру, який було видано на виконання наказу Міністерства культури України №465 від 14.06.2019 «Про затвердження структури Львівської національної галереї мистецтв імені Б.Г. Возницького». Підставою для проведення заходів щодо реструктуризації відповідача була оптимізація чисельності працівників на підприємстві згідно ст. 64 Господарського кодексу України. 01 серпня 2019 року вищевказаним наказом відповідача від 26.07.2019 року позивачку [PERSON] було попереджено про те, що займана нею посада підлягає скороченню у двомісячний термін відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, із дотриманням вимог законодавства. Також позивачку було повідомлено про відсутність вакантних посад на той час і про попередження про такі вакансії у разі їх виникнення в майбутньому, із цим наказом вона ознайомилась, однак відмовилась його підписати, про що було складено відповідний акт. Крім того, 01.10.2019 року профспілковим комітетом Львівської галереї мистецтв була надана згода відповідачу на розірвання трудового договору із [PERSON] у зв`язку зі скороченням штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України) за відповідним поданням адміністрації відповідача від 26.09.2019, а позивачка на час звільнення не була членом виборного профспілкового органу, а тому її доводи про необхідність попередньої згоди вищестоячого виборного органу профспілки є необгрунтованими. Крім цього, 02.10.2019 року позивачці були запропоновані усі наявні вакантні посади у відповідача, без урахування освіти, кваліфікації та досвіду роботи, незважаючи від їх місцезнаходження, на що позивачка відповіді не надала. З урахуванням цих обставин відповідачем було видано спірний наказ №134-к від 02.10.2019 про звільнення [PERSON] із займаної посади у зв`язку зі скороченням штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України із дотриманням вимог чинного законодавства, а відтак відповідач вважає відсутніми підстави для скасування оспорюваного позивачкою наказу та просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Відповідач (Профспілкова організація Львівської національної галереї мистецтв імені Б.Г. Возницького) явку свого повноважного представника в судове засідання повторно не забезпечила, незважаючи на належне повідомленя судом про час і місце розгляду справи. У раніше поданому відзиві на позовну заяву вказаний відповідач проти позову заперечив, покликаючись на те, що 26.09.2019 року адміністрація Львівської національної галереї мистецтв імені Б.Г. Возницького направила профспілковому комітету подання про надання згоди на розірвання трудового договору із [PERSON] , провідним зберігачем фондів відділу «Музей-заповідник «Олеський замок», у зв`язку зі скороченням штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України), що було розглянуто на засіданні профспілкового комітету 01 жовтня 2019 року, за наслідками чого таку згоду було надано. Також відповідач звертає увагу на те, що позивачка на час звільнення не була членом виборного профспілкового органу Львівської національної\~галереї мистецтв\~імені Б.Г.\~Возницького,\~а тому\~її доводи\~з приводу\~цього не\~відповідають дійсності. Оскільки звільнення [PERSON] проведено у відповідності до вимог чинного законодавства, а відтак відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Третя особа: Міністерство культури України явку свого повноважного представника до суду не забезпечило, незважаючи на повідомлення судом про час і місце розгляду справи. Пояснень щодо позову або відзиву від третьої особи до суду не надходило. Третя особа: Уповноважений Верховної Ради України з прав людини явку свого повноважного представника до суду не забезпечила, направивши суду письмове клопотання про розгляд справи без її участі, а при вирішенні справи покладається на думку суду. Пояснень щодо позову або відзиву від третьої особи до суду не надходило. Третя особа: Головне управління держпраці у Львівській області явку свого повноважного представника до суду не забезпечило, направивши суду письмове клопотання про розгляд справи без їх участі за наявними в справі документами. Пояснень щодо позову або відзиву від третьої особи до суду не надходило. Третя особа: [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, пояснень щодо позову або відзиву не подавав. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю, виходячи із таких мотивів. Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного\~судочинства є\~справедливий,\~неупереджений та\~своєчасний розгляд\~і вирішення\~цивільних справ\~з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів фізичних\~осіб,\~прав та\~інтересів юридичних\~осіб,\~інтересів держави. Відповідно частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини\~першої та\~другої статті\~89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою\~ сьомою\~статті 81\~цього Кодексу\~передбачено,\~що докази\~подаються сторонами\~та іншими\~учасниками справи. Доказування\~не може\~ґрунтуватися на\~припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що 22 жовтня 1973 року [PERSON] зарахована на посаду наукового працівника в «Олеський замок» Львівської картинної галереї, з якої 16 квітня 1975 року переведена на посаду старшого наукового працівника. 28 вересня 1976 року позивачку переведено на посаду виконуючої обов`язки заввідділом «Олеський замок». 01 лютого 1977 року [PERSON] переведена на посаду зав. складом охорони фондів, а із 16 грудня 1991 року її посаду перейменовано на «зав. відділом охорони фондів в «Олеському замку». 01 липня 2008 року позивачку було переведено на посаду провідного зберігача фондів в «Олеському замку». Розпорядженням Львівської обласної держадміністрації №100 від 02.12.1998 року назву «Львівська картинна галерея» змінено на «Львівська галерея мистецтв». 01 лютого 2012 року «Львівська галерея мистецтв» перейменована на «Львівську національну галерею мистецтв» (наказ №10 від 31.01.2012). Наказом №124 від 06.08.2013 року «Львівська національна галерея мистецтв» перейменована на «Львівську національну галерею мистецтв імені Б.Г. Возницького». На підставі оспорюваного наказу №134-к від 02.10.2019 генерального директора Львівської національної галереї мистецтв імені Б.Г. Возницького, 02 жовтня 2019 року позивачку [PERSON] було звільнено із посади провідного зберігача фондів відділу «Музей заповідник «Олеський замок» у зв`язку зі скороченням штату працівників, пункт 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штату та чисельності працівників). Вищевказані фактичні обставини підтверджується наявними у матеріалах справи письмовими доказами (а.с. 7, 63-67 том І) та не оспорюються учасниками справи, а тому в силу вимог частини першої статті 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Частиною 6 статті 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Положеннями ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у п. п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Як роз`яснено у пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді спорів про звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, суд вважає, що не заслуговують уваги та є необгрунтованими покликання позивачки на те, що її не було попереджено про скорочення займаної нею посади, не запропоновано наявні на час її звільнення вакантні посади чи іншу роботу, а спірне звільнення проведено за відсутності попередньої згоди виборного органу профспілки та вищестоячого виборного органу цієї профспілки (об`єднання профспілок), діючим членом якої на час звільнення була позивачка, виходячи із таких мотивів. Зокрема, як убачається із матеріалів справи, що звільненню позивачки з роботи передувало видання відповідачем ЛНГМ наказу №92-од від 26.07.2019 «Про проведення організаціно-штатних заходів у зв`язку із введенням в дію штатного розпису ЛНГМ ім. Б.Г. Возницького», яким із 01 серпня 2019 року введено в дію нову структуру, що було видано на виконання наказу Міністерства культури України №465 від 14.06.2019 «Про затвердження структури Львівської національної галереї мистецтв імені Б.Г. Возницького». Перед звільнення з роботи, позивачку [PERSON] попереджено про наступне вивільнення більше як за два місяці, що підтверджується письмовим попередженням від 01.08.2019 року, де вказано, що відповідно до наказу №92-од від 26.07.2019 «Про проведення організаціно-штатних заходів у зв`язку із введенням в дію штатного розпису ЛНГМ ім. Б.Г. Возницького» посада, яку обіймала позивачка, підлягає скороченню у двомісячний термін, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Крім того, позивачку повідомлено про те, що на даний момент у відповідача відсутні вакантні посади, які могли би запропонувати їй для подальшого працевлаштування. У разі виникнення підходящої за кваліфікацією вакансії до закінчення двомісячного терміну попередження, вона буде запропонована позивачці у відповідності до чинного законодавства (а.с. 30 том І). Також, як убачається із матеріалів справи, що 01 серпня 2019 року працівниками відділу «Музей заповідник «Олеський замок»: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було складено акт про те, що [PERSON] після ознайомлення із вищевказаним письмовим попередженням про наступне скорочення її посади ознайомилась, декілька разів прочитавши його, однак від підпису про ознайомлення у присутності вказаних осіб позивачка відмовилась, про що ними складено акт від 01.08.2019 (а.с. 31 том І). Вищевказані обставини про ознайомлення позивачки із письмовим попередженням про скорочення її посади та відмову [PERSON] від підпису про ознайомлення з ним у присутності вказаних осіб, у судовому засіданні підтвердила молодший науковий співробітник відділу «Музей заповідник «Олеський замок» [PERSON] , будучи допитаною судом у якості свідка. Крім того, суд вважає безпідставними доводи позивачки про те, що їй не запропонували інших посад, вакантних у відповідача на момент її звільнення, оскільки такі доводи спростовуються письмовим повідомленням відповідача ЛНГМ №620 від 02.10.2019, із якого слідує, що позивачці [PERSON] запропоновано наявні посади згідно переліку, зазначеного у цьому повідомленні, які були вакантними у Львівській національній галереї мистецтв імені Б.Г. Возницького станом на 02 жовтня 2019 року, а саме: технік І\~категорії відділу\~науково -\~фондової роботи\~(робоче\~місце у\~м.\~Львові);\~старший науковий\~співробітник відділу\~науково -\~експозиційної роботи\~(робоче\~місце у\~м.\~Львові);\~науковий співробітник\~відділу «Музей\~європейського мистецтва\~XІV\~ XVІІІ\~ст.»\~(на\~час відпустки\~для догляду\~за дитиною\~до досягнення\~нею чотирьох\~років 8\~місяців [PERSON] ,\~до 24.06.2020),\~(робоче\~місце у\~м.\~Львові);\~лектор (екскурсовод)\~відділу «Музей\~європейського мистецтва\~ХІV-ХVІІІ\~ст.»\~(робоче\~місце у\~м.\~Львові);\~прибиральник службових\~приміщень відділу\~«Музей європейського\~мистецтва ХІV-ХVIIІ\~ст.»\~(робоче\~місце у\~м.\~Львові);\~молодший науковий\~співробітник сектору\~«Музей Великий\~палац Золочівського\~замку» відділу\~«Музей -\~заповідник «Золочівський\~замок» (на\~час відпустки\~для догляду\~за дитиною\~до досягнення\~нею трирічного\~віку [PERSON] ,\~до [INFO] ),\~(робоче\~місце у\~м.\~Золочеві Золочівського\~району Львівської\~обл.);\~молодший науковий\~співробітник сектору\~« [INFO] » відділу\~«Музей -\~заповідник «3олочівський\~замок» (на\~час відпустки\~для догляду\~за дитиною\~до досягнення\~нею трирічного\~віку [PERSON] ,\~до [INFO] \~(робоче\~місце у\~м.\~Золочеві Золочівського\~району Львівської\~обл.);\~музейний доглядач\~сектору « [INFO] »\~рдділу «Музей\~-\~заповідник «Золочівський\~замок» (робоче\~місце у\~м.\~Золочеві Золочівського\~району Львівської\~обл.);\~гардеробник сектору\~«Музей Великий\~палац Золочівського\~замку» відділу\~«Музей -\~заповідник «Золочівський\~замок» (на\~час відпустки\~для догляду\~за ритиною\~до досягнення\~нею 3-річного\~віку [PERSON] ,\~до 20.01.2022),\~(робоче\~місце у\~м.\~Золочеві Золочівського\~району Львівської\~обл.);\~двірник Музею\~гетьмана України\~Івана Виговського\~сектору «Музей\~-\~заповідник гетьмана\~України Івана\~Виговського» (робоче\~місце у\~с.\~Руда,\~Жидачівський район,\~Львівська обл.);\~провідний зберігач\~фондів Музею\~староукраїнської книги\~відділу «Музей\~книги» (робоче\~у місце\~у м.\~Львові);\~науковий співробітник\~Музею староукраїнської\~книги відділу\~«Музей книги»\~(робоче\~у місце\~у м.\~Львові);\~бібліотекар провідний\~Музею староукраїнської\~книги відділу\~«Музей книги»\~(робоче\~у місце\~у м.\~Львові);\~музейний доглядач\~Музею староукраїнської\~книги відділу\~«Музей книги»\~(робоче\~у місце\~у м.\~Львові);\~прибиральник службових\~приміщень Музею\~староукраїнської книги\~відділу «Музей\~книги» (0,5\~ставки)\~(робоче\~місце у\~м.\~Львові);\~двірник Музею\~староукраїнської книги\~відділу «Музей\~книги» (робоче\~місце у\~м.\~Львові);\~прибиральник службових\~приміщень сектору\~« [INFO] » (робоче\~місце у\~смт.\~Брюховичі,\~Шевченківський район\~м.\~Львова) (а.с. 33-34 том І). Більше того, зазначені доводи позивачки спростовані показаннями свідка [PERSON] , яка повідомила в судовому засіданні про те, що на початку жовтня 2019 року до позивачки [PERSON] приїхала [PERSON] , яка вручила їй повідомлення про наявні у м. Золочеві та м. Львові вакантні посади на момент звільнення позивачки, від яких вона категорично відмовилась, оскільки хотіла залишитись працювати лише в [PERSON] , а також не захотіла поставити свої підписи про ознайомлення з документом, про що свідком разом з іншими особами було складено відповідний акт. Зазначені доводи позивачки спростовуються також аналогічними за своїм змістом показаннями інших свідків та складеними ними ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) та іншими особами ( [PERSON] , [PERSON] ) актами від 01.08.2019, від 02.10.2019 (а.с. 31, 35-36 том І), які підтверджують факти ознайомлення позивачки із попередженням про скорочення її посади, наявними на час її звільнення у відповідача вакантними посадами та наказом про звільнення [PERSON] , а також її відмову від підпису про ознайомлення із цими документами. Зокрема, працівниками відділу «Музей заповідник «Олеський замок»: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було складено акт від 02.10.2019 про те, що після ознайомлення з переліком вакантних посад, запропонованих [PERSON] [INFO] , у зв`язку зі скороченням посади провідного зберігача фондів відділу «Музей-заповідник «Олеський замок», [PERSON] із указаним переліком ознайомилась, однак від підпису про це відмовилась (а.с. 35 том І). Також, працівниками відділу «Музей заповідник «Олеський замок»: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було складено акт від 02.10.2019 про те, що [PERSON] ознайомилася із наказом Львівської національної\~галереї мистецтв\~імені Б.Г.\~Возницького №134-к від 02.10.2019 року «Про звільнення [PERSON] ». Ставити підпис і дату про ознайомлення із цим наказом вона відмовилась (а.с. 36 том І). Допитана як свідок [PERSON] , яка працює на посаді музейного доглядача «Олеський замок», повідомила, що приблизно два із половиною роки тому назад вона особисто була присутньою, як [PERSON] зачитала позивачці наказ про скорочення її посади зберігача фондів та запропонувала інші вакантні посади, від яких [PERSON] відмовилась, оскільки хотіла дальше працювати в [PERSON] на своїй посаді. Після цього свідком разом із іншими особами було складено та підписано відповідний акт. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що працює на посаді завідуючого відділом «Музей-заповідник «Олеський замок». Близько двох років тому назад, точної дати свідок не пригадує, було скорочено посаду «головного зберігача фондів», яку обіймала [PERSON] , а їй були запропоновані інші вакантні посади, від яких вона відмовилась. При цьому вказаний свідок актів не підписував та участі в цьому не брав. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка працює науковим працівником «Олеський замок» за освітою «мистецтвознавство», повідомила про те, що була присутньою при зачитуванні [PERSON] документа, що минув термін попередження, що більше не буде такої посади «зберігача фондів», позивачці також були запропоновані інші вакантні посади, переліку яких свідок не пригадує, але [PERSON] від усіх посад відмовилась, а також відмовилась забрати документи та їх підписати, про що свідком [PERSON] разом із [PERSON] і [PERSON] було складено та підписано відповідний акт про це. В силу приписів частини першої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України чи органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового та митного законодавства. Судом встановлено, що перед звільненням позивачки з роботи, відповідачем було отримано попередню згоду профспілкового комітету (протокол №5 від 01.10.2019) на розірвання трудового договору із позивачкою. Відтак, суд критично оцінює доводи позивачки про те, що спірне звільнення проведено за відсутності попередньої згоди виборного органу профспілки та вищестоячого виборного органу цієї профспілки (об`єднання профспілок), діючим членом якої на час звільнення була позивачка, оскільки як слідує із матеріалів справи, що відповідач ЛНГМ отримав згоду профспілкового комітету на її звільнення шляхом розірвання трудового договору в зв`язку зі скороченням штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України), що підтверджується Витягом із протоколу засідання профспілкового комітету №5 від 01.10.2019 (а.с. 32 том І), а також показаннями свідка [PERSON] , яка повідомила, що була обрана головою профкому, на якому розглядалось подання адміністрації відповідача про надання згоди на звільнення [PERSON] із посади провідного зберігача фондів відділу «Музей-заповідник «Олеський замок». На вказане засідання профкому свідком були повідомлені усі 9 членів профспілкового комітету, із яких з`явилось на засідання 7 членів профкому. Про вказане засідання була також повідомлена позивачка [PERSON] , яка не з`явилась. Від адміністрації відповідача була присуньою заступник генерального директора з адміністративно-правової роботи Львівської національної галереї мистецтв імені Б.Г. Возницького - [PERSON] , а членів профспілкового комітету повідомлено про те, що відповідачем затверджено новий штатний розпис, у якому відсутня посада «зберігача фондів «Олеського замку», яку обіймає [PERSON] ; позивачці були запропоновані інші вакантні посади, від яких вона відмовилась. За результатами голосування одноголосно було прийнято позитивне рішення про надання згоди на розірвання трудового договору із позивачкою. Отже, спірне звільнення позивачки проведено за попередньою згодою виборного органу профспілки. Відтак, суд вважає, що доводи позивачки про протилежне є безпідставними і суперечать матеріалам даної цивільної справи. Більше того,\~у постанові Верховного Суду від 4 жовтня 2018 року в справі №180/2163/15-ц зазначено, що «підставою для поновлення на роботі є лише обґрунтована відмова профспілкового органу в наданні згоди на звільнення, а не сам факт звільнення без згоди профспілкового органу, до якого з відповідною заявою звертався роботодавець». Крім того, суд вважає необгрунтованими доводи представника позивачки про те, що їй не запропоновано інших посад, наявних у відповідача на час її звільнення з роботи, а також скорочення відповідачем виключно однієї посади, яку обіймала [PERSON] , без скорочення відповідачем інших своїх посад, оскільки суд не наділений повноваженнями вирішувати питання доцільності перестановки (перегрупування) працівників підприємства. До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у своїх постановах від 17.02.2021 року в справі №363/3249/19-ц, від 01.07.2020 року в справі №385/118/18, від 05.04.2021 року в справі №727/6646/20, від 06.04.2021 року в справі №638/4139/17, узагальнивши висновок про те, що вирішення питання про доцільність перестановки (перегрупування) працівників суд не повинен обговорювати, що належить до повноважень власника чи уповноваженого ним органу. Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 10 серпня 2022 року в справі №756/10674/19, оскільки обов`язок із працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Більше того, як роз`яснив Верховний Суд у своїй постанові від 26.05.2022 року в справі №331/267/20, якщо на момент скорочення на підприємстві в штатному розписі є вакантні посади, однак посадові інструкції до цих посад передбачають для претендентів наявність відповідного рівня освіти, спеціальних кваліфікаційних вимог, досвіду роботи тощо, яких у працівника, з котрим розривають трудовий договір за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, немає, то роботодавець не зобов`язаний пропонувати такі посади працівнику. Відтак, із огляду на вищенаведене, суд вважає, що відповідачем ЛНГМ доведено дотримання приписів трудового законодавства, що ним запропоновано позивачці інші вакантні посади, що були наявними на час її звільнення з роботи, від яких вона відмовилась. Крім того, при звільненні позивачки з роботи відповідачем дотримано вимоги частини восьмої статті 43 КЗпП України, якою передбачено, що власник або\~уповноважений ним\~орган має\~право розірвати\~трудовий договір\~не пізніш\~як через\~місяць з\~дня одержання\~згоди виборного\~органу первинної\~профспілкової організації\~(профспілкового\~представника). Зокрема, подання адміністрації відповідача ЛНГМ про надання профспілковим комітетом згоди на розірвання трудового договору із [PERSON] мало місце 26.09.2019 року, згода профкому на звільнення позивачки надана 01.10.2019, а саме звільнення її з роботи проведено в межах місячного строку (02.10.2019). При цьому, відповідачем дотримано положення частини першої статті 49-2 КЗпП України, якою передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці, оскільки попередження позивачка отримала 01.08.2019 року, а звільнення проведено більш, ніж через два місяці (02.10.2019). Отже, на думку суду, відповідачем ЛНГМ дотримані приписи трудового законодавства при звільненні позивачки [PERSON] із роботи. Крім того, суд вважає, необ`єктивними доводи позивачки та їх представника про те, що реорганізація у відповідача носила мнимий характер, відсутні докази скорочення, оскільки такі спростовуються наказом відповідача №92-од від 26.07.2019 «Про проведення організаційно-штатних заходів у зв`язку із введенням в дію штатного розпису ЛНГМ ім. Б.Г. Возницького», а також самим Штатним розписом Львівської національної галереї мистецтв імені Б.Г. Возницького на 2019 рік з 01.07.2019, затвердженого Міністерством культури України від 10.07.2019, із якого слідує, що у відділі «Музей-заповідник «Олеський замок» передбачено такі штатні посади, а саме: завідувач відділу; науковий співробітник; молодший науковий співробітник; лектор (екскурсовод); музейний доглядач; гардеробник (а.с. 3, 6-7 том IV). Натомість, як убачається із вказаного штатного розпису відповідача ЛНГМ, затвердженого Міністерства культури України, введеного у дію після 10.07.2019 року, що посада «провідного зберігача фондів» не передбачена і фактично була скорочена. Як роз`яснив Верховний Суд у своїй постанові від 30.06.2020 року в справі №646/1902/18, що суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення чисельності або працівників), але він не наділений повноваженнями обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Встановивши, що у відповідача мало місце скорочення чисельності працівників, внаслідок чого було скорочено посаду, яку обіймав позивач, дотримання ним порядку попередження особи про наступне вивільнення та обов`язку працевлаштування, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача з роботи відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства. Суд не може вдаватися до оцінки питання про доцільність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу. Суд з`ясовує наявність підстав для звільнення та дотримання процедури і гарантій працівника при звільненні. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював (правова позиція Верховного суду в постанові № 695/2568/18 від 20 липня 2022 року). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.05.2022 року в справі №331/267/20. Зокрема, при виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбулося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури. Відповідно до статті 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. Згідно із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними в постановах від 16 січня 2018 року в справі №519/160/16-ц (провадження № 61-312св17), від 06 лютого 2018 року в справі №696/985/15-ц (провадження №61-1214св18), від 12 червня 2019 року в справі №297/868/18 (провадження №61-393св19), від 28 квітня 2021 року в справі №373/2133/17 (провадження № 61-8393св20), суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення. Крім того, на думку суду, не заслуговують уваги доводи представника позивачки, що при звільненні позивачки з роботи не враховано її попередній стаж, не обговорено питання її кваліфікації, не з`ясовано переважного права при залишенні на роботі, виходячи із такого. Частиною першою статті 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається вказаним у переліку (частина друга статті 42 КЗпП України). Тобто, застосування положень статті 42 КЗпП України можливе серед працівників, які обіймають ідентичні (тотожні, однакові) посади. Разом із тим, повноваження щодо призначення та визначення обсягу необхідної кваліфікації працівника на ту чи іншу посаду належить власнику або уповноваженому ним органу. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування) (абз. 4 пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року з подальшими змінами). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду №756/5243/17 від 27 березня 2019 року. Відтак, доводи сторони позивача про безпідставність звільнення позивачки з роботи та неврахуванням переважного права позивачки при залишенні її на роботі не заслуговують на увагу, оскільки застосування положень статті 42 КЗпП України можливе виключно серед працівників, які обіймають ідентичні (тотожні, однакові) посади. Натомість, як убачається із матеріалів справи, що скорочення ідентичних посад у відповідача не мало місця, так як скороченню підлягала одна посада у відділі «Музею-заповідник «Олеський замок» - «провідного зберігача відділу фондів музею». Аналогічний правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 серпня 2022 року в справі №756/10674/19. Зокрема, колегія суддів суду касаційної інстанції не погодилася із висновком апеляційного суду про те, що фактичне скорочення лише однієї штатної одиниці відповідача не свідчить про те, що на підприємстві відбулись зміни в організації виробництва і праці, що є підставою для звільнення працівників відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, оскільки згідно з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св17), від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18 (провадження № 61-393св19), від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17 (провадження № 61-8393св20), від 19 липня 2022 року у справі №711/1284/20 (провадження № 61- 1203св22) право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу. Отже, втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається. Окрім цього, покликання представника позивачки на незаконність її звільнення з роботи через те, що [PERSON] добросовісно виконувала свої трудові обов`язки, про що надав суду засвідчені акти звірки наявності музейних предметів у фондосховищі музею «Олеський замок» (а.с. 26-255 том ІІ, а.с. 1-233 том ІІІ), суд вважає помилковими, оскільки позивачка була звільнена з роботи не з підстав неналежного виконання нею своїх посадових обов`язків, а з іншої правової підстави скорочення чисельності працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, а тому зазначені акти не мають правового значення для вирішення цього спору, оскільки є неналежними доказами на підтвердження заявлених позовних вимог і не містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Беручи до уваги вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо її поновлення на роботі задоволенню не підлягають у зв`язку із недоведеністю її звільнення без законної підстави. Водночас, оскільки решта позовних вимог є похідними (визнання незаконним і скасування наказу про звільнення позивачки з роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу), а відтак такі до задоволення не підлягають. Згідно вимог пункту 2 частини другої, частин шостої та сьомої статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на рахунок держави, ураховуючи залишення позову без задоволення та звільнення позивачки від сплати судових витрат (судового збору)\~на підставі\~п.\~1\~ч.\~1\~ст.\~5\~Закону України\~«Про судовий\~збір»,\~в силу\~приписів якої\~від сплати\~судового збору\~під час\~розгляду справи\~в усіх\~судових інстанціях\~звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі №755/12623/19 (провадження №14-47цс21), де передбачено, що за пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України, позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону №3674-VI. Ураховуючи викладене, та

Outcome: dismissed