Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-03 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернулася до суду із позовом та просить стягнути із відповідача [PERSON] заборгованість за договором позики від 11 грудня 2019 року в розмірі 550785 грн 17 коп., в тому числі: основна сума боргу 13000 доларів США, що еквівалентно 380250 грн станом на день подачі позову, розмір процентів 75160 грн 14 коп., інфляційні нарахування 72247 грн 50 коп., 3 % річних 23127 грн 53 коп. Крім того, просить стягнути із відповідача на користь позивача судові витрати по справі. Посилається на те, що 11 грудня 2019 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до якого відповідач отримала у борг грошові кошти в розмірі 13000 доларів США із терміном повернення до 01 березня 2020 року. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кошти, передбачені договором. Відповідачем зобов`язання за договором позики виконані не були, кошти у визначений сторонами строк повернені не були. Ухвалою від 11 травня 2022 року було відкрито провадження у справі та постановлено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін по справі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні 04 серпня 2022 року позивач [PERSON] позов підтримав, просив задовольнити в повному обсязі, зазначивши, що суму основного боргу (13000) слід стягувати у доларах США, у тій же валюті, що й була позичена. Не заперечував проти заочного розгляду справи. Також надав суду оригінал розписки від 11 грудня 2019 року. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день і час розгляду справи повідомлена належним чином у відповідності до ч. 10 ст. 187 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-порталі "Судова влада України", відзиву чи будь-яких клопотань на адресу суду не направила. Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи на вирішити її на підставі наявних доказів. Судом встановлено наступне. 11 грудня 2019 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до якого відповідач отримала у борг грошові кошти в розмірі 13000 доларів США із терміном повернення до 01 березня 2020 року. Оригінал розписки від 11 грудня 2022 року наявний в матеріалах цивільної справи. Суд приймає до уваги подані позивачем докази, на підставі яких встановлені обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Зважаючи на те, що правовідносини, що виникли між сторонами по справі регулюються нормами глав 48, 49, 51, 71 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про необхідність їх застосування. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей. Згідно з вимогами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. З правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц, вбачається, що 464/3790/16-ц, вбачається, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Отже, оригінал розписки надано суду позивачем; даних про оспорення відповідачем [PERSON] факту написання даної розписки суду не надано; в розписці зазначена сума позики 13000 доларів США, яку й просить стягнути позивач; розписка є дійсною і не оспорювалася в судовому порядку (іншого суду не надано). Тому стягненню із відповідача на користь позивача підлягає основна сума боргу в розмір 13000 доларів США. Крім основної суми боргу, представник позивача просить стягнути із відповідача проценти в сумі 75160 грн 14 коп. у розмірі облікової ставки НБУ у відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, інфляційні нарахування в розмірі 72247 грн 50 коп., 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання у відповідності до ст.625 ЦК України в розмірі 23127 грн 53 коп. Що стосується стягнення із відповідача трьох відсотків річних за невиконання грошового зобов`язання у відповідності до ст.625 ЦПК України, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Дана правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц. Отже, 3 % річних, передбачені ст. 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються, виходячи із простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Саме такий висновок зроблений і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц. Враховуючи вищевикладене, ту обставину, що кількість днів прострочення становить 905 (з 02.03.2020 до 04.08.2022), обрахування 3 % річних має здійснюється в даному випадку в доларах США від суми позики (13000 доларів США), тому відповідно сума 3 % річних становить 967 доларів США. Отже, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми також підлягають задоволенню, оскільки їх стягнення передбачено нормами ЦК України. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань в розмірі 72247 грн 50 коп. на підставі ст. 625 ЦК України, слід зазначити наступне. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний курс інфляції, що розраховуються Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Із правових позиції Верховного Суду України, викладених у постанові від 01 березня 2017 року по справі № 761/1716/15-ц, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Аналогічна позиція висловлена і в постановах Верховного Суду від 11 жовтня 2018 року у справі №905/192/18, від 05 липня 2018 року у справі № 761/1617/15. Таким чином, оскільки предметом договору позики є кошти саме в іноземній валюті (долари США), позовні вимоги в частині стягнення із відповідача інфляційних втрат задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача процентів в сумі 75160 грн 14 коп. у розмірі облікової ставки НБУ у відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України слід зазначити наступне. Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ. Така ставка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо в договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах рядка, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього рядок позика не надавалась. Саме такий висновок зроблений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формулювання) їх застосування та нарахування. Таким чином, оскільки відповідачем отримано позику в доларах США, вказівки про сплату процентів за користування цими коштами розписка не містить, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Отже, з врахуванням вище зазначеного в сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача основної суми боргу та трьох відсотків річних, та відмові в частині стягнення процентів у розмірі облікової ставки НБУ та інфляційних витрат. В силу ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню із відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 526, 545, 625, 1046-1049 ЦК України,

Outcome: partial