Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення коштів, посилаючись на те, що відповідач звернувся ЖМЦЗ за сприянням у працевлаштуванні у зв`зку з відсутністю підходящої роботи 05.08.2020 року на підставі заяви йому було надано статус безробітного та призначено допомогу по безробіттю. З метою забезпечення цільового та ефективного використання коштів Фонду соціального страхування на випадок безробіття було проведено розслідування страхового випадку та складено акт № 526 від 05.11.2020 року яким підтверд, що відповідач не повідомив про факт належності до категорії зайнятого населення. За результатами проведеного розслідування було з`ясовано, що відповідач на момент набуття статусу безробітного та період перебування в центрі зайнятості в якості безробітної особи з 05.08.2020 по 05.11.2020 року отримував пенсію за віком з 09.01.2020 року. Оскільки відповідач не повідомив спеціалісту центру зайнятості про те, що він є особою яка досягла пенсійного віку та отримував пенсію за віком з 09.01.2020 року, продовжував перебувати на обліку як безробітний та отримувати допомогу по безробіттю, останній своїми діями завдав майнової шкоди позивачу, а саме: отримав допомогу по безробіттю на підставі поданих недостовірних даних, а тому просить стягнути з відповідача 7518,53 грн., сплачених як допомога по безробіттю. Ухвалою від 18.06.2021 року призначено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження. Представник Житомирського міського центру зайнятості Забігайло Л.В. в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала з підстав зазначених у позові. Відповідач в судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив відмовити в задоволенні позову. Згідно з ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 1\~ст. 5 ЦПК України\~передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Судом встановлено, що [PERSON] 05.08.2020 року звернувся до ЖМЦЗ з метою пошуку роботи та на підставі поданої заяви від 05.08.2020 р. [PERSON] було надано статус безробітного з 05.08.2020 року. 05.08.2020 відповідно до заяви відповідачу призначено допомогу по безробіттю. Як вбачається з довідки ГУ ПФУ в Житомирській області №0600-0207-8/10328 від 28.01.2022 року [PERSON] , [INFO] перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Житомирській області та отримує пенсію по 2-й групі інвалідності загального захворювання з 17.07.2020 року по 31.07.2023 року. Згідно довідки №598 від 06.11.2020 року [PERSON] отримав дохід у ЖМЦЗ за період з 05.08.2020 р. по 04.11.2020 р. у розмірі 9182,63 грн., з якого утримано з відомості 1664,10 грн. Відповідно до листа від 09.11.2020 № 4449/08 адресованого на ім`я [PERSON] , встановлено, що ЖМЦЗ звертався до відповідача з повідомленням про добровільне відшкодування коштів, виплачених як допомога по безробіттю у сумі 7518,53 грн. За змістом п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи. Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення», безробіття - це соціально-економічне явище, при якому частина осіб не має змоги реалізувати своє право на працю та отримання заробітної плати (винагороди) як джерела існування. Умови виплати допомоги по безробіттю, визначені ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», пов`язуються з початком настання безробіття, тобто наданням особі статусу безробітного. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» статусу безробітного може набути особа з інвалідністю, яка не досягла встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсійного віку та отримує пенсію по інвалідності або соціальну допомогу відповідно до законів України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю" та "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю". Згідно з п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення» зареєстровані безробітні мають право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та цього Закону; та збереження права на виплату допомоги по безробіттю на період участі у громадських та інших роботах тимчасового характеру (тривалістю до 180 днів, зокрема у разі заміщення тимчасово відсутнього працівника) у розмірах, встановлених до укладення ними строкового трудового договору на участь у таких роботах. Відповідно до ч. 3 ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення» відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі призначення виплати на підставі документів, що містять неправдиві відомості. При цьому, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», яка визначає права, обов`язки та відповідальність застрахованих осіб, такі особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. Таким чином, умовою стягнення виплаченого забезпечення є умисне невиконання застрахованою особою своїх обов`язків та зловживання ними. Відтак, позивач повинен довести вину відповідача у формі прямого умислу, спрямованого саме на свідоме неповідомлення про працевлаштування з метою незаконного отримання допомоги з безробіття. Відповідна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 802/1206/17-а та від 24 квітня 2019 року у справі № 757/17820/17-ц (провадження № 61-45759св18). Вищевказане узгоджується із висновком викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі №545/163/17 (провадження № 61-33727св18). Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно з ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню заробітна плата й платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їхня виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку й недобросовісності з боку набувача. При цьому правильність здійснених розрахунків, на основі яких була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і, відповідно, тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц, провадження № 14-445цс18, дійшла висновку, що у ст. 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Відповідачем до суду була надана копія довідки ГУ ПФУ в Житомирській області №0600-0207-8/10328 від 28.01.2022 року, відповідно до якої [PERSON] , [INFO] перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Житомирській області та отримує пенсію по 2-й групі інвалідності загального захворювання з 17.07.2020 року по 31.07.2023 року. В матеріалах справи міститься Акт розслідування страхових випадків №526 від 05.11.2020 року, в якому на основі проведеного розслідування зроблено висновок про те, що [PERSON] перебуває на обліку в Житомирському об`єднаному управлінні ПФУ з 09.01.2020 року і отримує пенсію за віком. Однак вищевказане спростовується наданою відповідачем довідкою, що він отримує пенсію по 2-й групі інвалідності загального захворювання. Позивач у цій справі, як суб`єкт владних повноважень, повинен довести недобросовісність та вину застрахованої особи у формі прямого умислу, спрямованого саме на свідоме неповідомлення про отримання грошової допомоги з метою незаконного отримання допомоги по безробіттю. Отже, не- доведення недобросовісності та вини застрахованої особи у формі прямого умислу, спрямованого саме на свідоме неповідомлення про отримання грошової допомоги з метою незаконного отримання допомоги по безробіттю позивачем є безумовною підставою у відмові в задоволенні позовних вимог, що також повністю узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, прийнятої у справі №545/163/17 (провадження №61-33727сво18) від 06.02.2019 та правової позиції Верховного Суду у постанові від 24.04.2019 у справі №757/17820/17-ц, у якій вже враховано зазначені висновки Об`єднаної палати. Проте, позивачем не доведено недобросовісності відповідача та його вину у формі прямого умислу, спрямованого саме на свідоме неповідомлення про отримання грошової допомоги з метою незаконного отримання допомоги по безробіттю, таких обставин і доказів матеріали справи не містять. Право на соціальний захист є невід`ємним конституційним правом громадян (стаття 64 Конституції України). У справі Gaygusuz v. Austria, § 41, Європейський суд з прав людини установив, що право на невідкладну допомогу - допомогу за системою соціального забезпечення, пов`язану з виплатою внесків у фонд страхування на випадок безробіття - було, наскільки це передбачено чинним законодавством, майновим правом для цілей статті 1 Протоколу № 1, тобто є позитивним обов`язком держави, оскільки це положення застосовується без необхідності покладатися виключно на зв`язок між правом на невідкладну допомогу та зобов`язанням сплачувати «податки чи інші внески». У справі Klein v. Austria, § 57 було зазначено, що право на соціальну допомогу, яка виплачувалася з програми пенсійного забезпечення, було пов`язане з виплатою внесків, а якщо такі внески були зроблені, то відповідній особі не може бути відмовлено в такій допомозі. Отже, внески в пенсійний фонд можуть відповідно до певних обставин та національного законодавства, створювати право власності (Kjartan Asmundsson v. Iceland, §39; Apostolakis v. Greece, §§28та35; Bellet, Huertas and Vialatte v. France (ухв.); Skorkiewicz v. Poland). Окрім цього, у рішенні ЄСПЛ у справі «Казарін проти Італії» (заява [PERSON] ( [PERSON] ) № 4893/13) від 11 лютого 2021 року, суд також установив, що держава фактично вже надала людині соціальну допомогу, її перерахунок і подальші спроби повернути виплачені кошти становитимуть втручання у права, гарантовані ст. 1 Протоколу 1 Конвенції. Обґрунтовуючи своє рішення, суд має виконати вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права. З урахуванням вищевказаних вимог законодавства та обставин справи в їх сукупності, зокрема не доведення позивачем недобросовісності відповідача та його вини у формі прямого умислу, спрямованого саме на свідоме неповідомлення про отримання грошової допомоги з метою незаконного отримання допомоги по безробіттю, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача виплаченої йому допомоги по безробіттю. За правилами статті 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у позові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору покладаються на позивача. Враховуючи вищевикладене, відповідно до вимог ст. ст. 12, 77, 81, 141, 142, 280, 259, 263-268, 354 ЦПК України, суд

Outcome: dismissed