Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-28 00:00:00

У серпні 2021 позивачі звернулись до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом, у якому просили припинити обтяження за реєстраційним номером 1593621 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна у формі заборони на квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] та [PERSON] , накладене на підставі договору застави № 1632 від 12.05.2003 року. Крім того позивачі просили стягнути у солідарному порядку з відповідачів моральну шкоду у розмірі 80 000 грн. В обгрунтування позову посилаються на те, що 24.04.2003 року між [PERSON] та АППБ «Аваль» був укладений кредитний договір № 010/00-211/501, відповідно до якого позичальнику відкрито кредитну лінію в розмірі 10 000 доларів США. 12.05.2003 року між П`ятою Київською філією АППБ «Аваль» та позивачами, на забезпечення виконання зобов`язання за зазначеним вище кредитним договором, було укладено договір застави, предметом якої стала квартира [ADDRESS] . Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29.01.2009 року у справі № 2-531 було задоволено позов ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», як правонаступника АППБ «Аваль» та стягнуто із [PERSON] та [PERSON] заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 13 448, 13 грн., а також судові витрати у розмірі 164,88 грн. 28.09.2009 року [PERSON] зазначене рішення суду було виконано та сплачено банку грошові кошти у розмірі 13 653,01 грн. У подальшому, 03.10.2012 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва було закрито провадження у справі № 2608/10199/12 за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», як правонаступника ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] у зв`язку із існуванням рішення суду, постановленого з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Крім того, заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/3613/16-ц від 30.05.2016 року визнано договір застави від 12.05.2003 року припиненим. Однак, відповідно до Інформаційної довідки № 39476035 від 22.06.2015 року, згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, встановлено заборону № 1593621, зареєстровану 10.01.2005 приватним нотаріусом Піддубною С.П. на підставі договору застави № 1632 від 12.05.2003. якою обтяжено квартиру [ADDRESS] власниками якої є позивачі. Крім того позивачі зазначають, що наразі ними регулярно отримуються листи із вимогами про сплату боргу за даним договором, телефонні дзвінки із аналогічними вимогами, що негативно впливає на емоційний стан позивачів та завдає їм значної моральної шкоди, яку було оцінено ними в 80 000 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06.08.2021 було відкрито провадження у даній справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с. 51-52). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08.11.2021 року вказану справу було передано за підсудністю до Святошинського районного суду м. Києва (а.с. 63-64). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27.01.2022 року у даній справі було відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (виклику) сторін (а.с. 72-73). Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачі в судове засідання не з`явились повторно, про день слухання справи повідомлялись належним чином за місцем реєстрації, причини неявки суду не повідомили, відзив не надали, а тому суд вважає можливим слухати справу у їх відсутність згідно ст. 280 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 24.04.2003 року між [PERSON] та АППБ «Аваль» був укладений кредитний договір № 010/00-211/501, відповідно до якого позичальнику відкрито кредитну лінію в розмірі 10 000 доларів США (а.с. 20-24). 12.05.2003 року між П`ятою Київською філією АППБ «Аваль» та позивачами, на забезпечення виконання зобов`язання за зазначеним вище кредитним договором, було укладено договір застави, предметом якої стала квартира [ADDRESS] (а.с. 25). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29.01.2009 року у справі № 2-531 було задоволено позов ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», як правонаступника АППБ «Аваль» та стягнуто із [PERSON] та [PERSON] заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 13 448, 13 грн., а також судові витрати у розмірі 164,88 грн. (а.с. 26). 28.09.2009 року [PERSON] зазначене рішення суду було виконано та сплачено банку грошові кошти у розмірі 13 653,01 грн. (а.с. 27). У подальшому, 03.10.2012 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва було закрито провадження у справі № 2608/10199/12 за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», як правонаступника ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] у зв`язку із існуванням рішення суду, постановленого з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (а.с. 28). Крім того, заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/3613/16-ц від 30.05.2016 року визнано договір застави від 12.05.2003 року припиненим (а.с. 29-35). Однак, відповідно до Інформаційної довідки № 39476035 від 22.06.2015 року, згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, встановлено заборону № 1593621, зареєстровану 10.01.2005 приватним нотаріусом Піддубною С.П. на підставі договору застави № 1632 від 12.05.2003р. якою обтяжено квартиру [ADDRESS] власниками якої є позивачі (а.с. 39). Відповідно до ст. 599, ч. 3 ст. 1049 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином, а позика/кредит вважається повернутою в момент зарахування грошової суми на банківський рахунок позикодавця або в разі реального повернення йому коштів. За змістом статей 572, 575 ЦК України - іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні й користуванні іпотекодавця, згідно з яким Іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель зобов`язаний звернутися до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію припинення іпотеки не пізніше 14 днів з дня повного погашення боргу за основним зобов`язанням, забезпеченим іпотекою. При цьому законодавство не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних з припиненням іпотеки оскільки іпотека припиняється за фактом припинення виконанням основного зобов`язання. Відповідно до п. 5.1 Глави 15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» № 296/5 від 22.02.2012 р. нотаріус, який накладав заборону, знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення, в тому числі: кредитора про погашення позики; про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки); за рішенням суду. За положеннями постанови Кабінету міністрів України від 25.12.2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав може проводитися за заявою, поданою в електронній формі суб`єкту державної реєстрації прав або нотаріусу через веб-портал Мін`юсту, в разі: державної реєстрації обтяження - за заявою органу державної влади, його посадової особи, якими встановлено, змінено або припинено обтяження; державної реєстрації речових прав, похідних від права власності (крім іпотеки), - за заявою власника, іншого правонабувача, сторони правочину, у яких виникло речове право; державної реєстрації права власності на окремий індивідуально визначений об`єкт нерухомого майна (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, - за заявою особи, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб. За змістом положень ст. 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», заява на проведення реєстраційних дій може бути подана заявником. Відповідно до ст. ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», заявником є: орган державної влади, його посадова особа, якими встановлено, змінено або припинено обтяження, особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено обтяження, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення обтяження речових прав; іпотекодержатель, особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено іпотеку, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення іпотеки. Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи викладене, позивачі, на відміну від відповідача, не можуть звернутись до державного реєстратора з заявою про припинення вказаних вище обтяжень, які перешкоджають у здійсненні права власності на належну їм квартиру. Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Враховуючи викладене, а також той факт, що основне зобов`язання за Кредитним договором припинено виконанням, проведеним належним чином, рішенням суду, яке вступило в законну силу, договір застави від 12.05.2003 року визнано припиненим, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині припинення обтяження нерухомого майна. Згідно зі ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діяти чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із подальшими змінами), заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Згідно з п. 5 згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Звертаючись із даним позовом, [PERSON] та [PERSON] стверджували, що відповідачі продовжують незаконно вимагати з них грошові кошти за припиненим зобов`язанням, що спричинило їм суттєвої моральної шкоди, яка полягала у душевних стражданнях. Водночас позивачами не було надано жодних доказів на підтвердження зміни їх звичного способу життя чи настання будь-яких інших негативних наслідків, які б перебували у причинно-наслідковому зв`язку із спробами відповідачів стягнути борг. В той же час факт отримання позивачами повідомлення із вимогою погасити борг не може бути розцінено судом, як фактор, що спричиняв їм душевні страждання, а тому суд приходить до висновку, що в цій частині позов є безпідставним та задоволенню не підлягає. Згідно з ст. 141 ЦПК України з відповідача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», який згідно договору застави № 1632 від 12.05.2003р. є заставодержателем, на користь позивачів підлягає стягненню судовий збір у рівних частинах по 454 грн. кожному, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial