Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що весною 2003 року він позичив громадянці [PERSON] (далі відповідач) 50000 (п`ятдесят тисяч гривень) на будівництво будинку у [ADDRESS] . У сторін була домовленість що відповідач бере гроші на десять років і кожен рік зобов`язується повертати по 5000 (п`ять тисяч) гривень. За період користування грошима, відповідач поки гроші не будуть повернуті у повному обсязі зобов`язалася надати позивачу безкоштовно у користування підвальне приміщення будинку як склад. У разі якщо через десять років відповідач не повертає позивачу гроші в повному обсязі будинок переходить позивачу у власність, про що складено відповідний договір. Влітку 2003 року відповідач побудувала підвальне приміщення, перший поверх будинку та звела дах після чого будівництво було зупинено. Позивач з вересня 2003 року і по цей час користується підвальним приміщенням як складом. Кожен рік у вересні місяці позивач нагадував відповідачу про повернення боргу, вона погоджувалась з боргом, обіцяла повернути взяті кошти але нічого не повертала. У вересні 2019 відповідач заявила що має намір оформити право власності на будинок який є предметом спору, а потім буде розраховуватися. Разом з тим позивач вважає що має право на оформлення права власності на об`єкт незавершеного будівництва, який є предметом спору оскільки весь й час будівлю він утримував в належному стані за свої кошти, а сама будівля в цілому збудована за його кошти. Тому позивач просив суд визнати право власності на об`єкт незавершеного будівництва, будинок садибного типу, загальна площа за внутрішнім обміром складає 122,3 кв.м. розташований [ADDRESS] за [PERSON] . Витребувати у відповідача завірену належним чином копію технічного паспорту на будинок садибного типу, розташований за адресою [ADDRESS] . Стягнути з відповідача судовий збір. Ухвалою суду від 05.08.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. Ухвалою суду від 06.04.2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] . Відповідач подала до суду заперечення в яких зазначила що з вимогами викладеними у позові вона не згідна. Що вона дійсно брала в борг 50000 гривень для будівництва будинку садибного типу за вищевказаною адресою, та відповідно не відмовляється повернути взяті гроші в повному обсязі, але це не дає позивачу прав для набуття права власності на її будинок. Тому просила в позові відмовити. Ухвалою суду від 15.02.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. У судове засідання 15.07.2022 учасники справи не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі. Позивач направив до суду заяву про проведення розгляду справ у його відсутності. Позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити. Відповідач у поданих запереченнях просила суд розгляд справи проводити у її відсутності. Позов визнала частково, а саме в частині, що стосується підтвердження факту отримання нею від позивача грошових коштів в сумі 50\~000 грн., в інший частині просила суд відмовити у задоволенні. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 16 квітня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про те що [PERSON] дав в борг [PERSON] 50\~000 (п`ятдесят тисяч) гривень для будівництва будинку в [ADDRESS] строком на 10 (десять) років. [PERSON] зобовязалась кожний рік повертати [PERSON] по 5\~000 (п`ять тисяч). На час повернення боргу [PERSON] безоплатно користуєтсья підвальним приміщенням як складом. У випадку, якщо [PERSON] на момент закінчення строку дії договору до 15 квітня 2013 року не повертає отриману суму боргу 50\~000 гривень договір автоматично продовжується до повного погашення отриманої суми. У випадку якщо [PERSON] не повертає [PERSON] отриману суму 50\~000 гривень на момент закінчення строку дії договору, або відмовляється повертати борг в незалежності від причини, право власності на будинок побудований [PERSON] в [ADDRESS] переходить [PERSON] , а виплачену суму [PERSON] для погашення боргу, [PERSON] , повертає. Із матеріалів справи вбачається що між позивачем та відповідачем був укладений договір позики від 16 квітня 2003 року, за умовами якого позивач передав у власність грошові кошти відповідачу, а та у свою чергу зобов`язалась їх повернути позивачу. За своєю природою даний договір відповідає вимогах статті 1046 ЦК України за умовами якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Разом з тим, в умовах даного договору зазначено, що в разі його невиконання зі сторони відповідача позивач набуває право власності на збудоване відповідачем нерухоме майно. Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 627 ЦК України, також встановлено свободу договору, з посиланням на ст. 6 зазначеного Кодексу із зазначенням того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Стаття 328 ЦК України визначає що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Разом з тим, сторонами не було дотримано форму договору яка є обов`язковою для договору іпотеки нерухомого майна, що є наслідком нікчемності умов договору що пов`язані із правом позивача в разі невиконання боржником зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок нерухомого майна яке вона побудує. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) ч. 2 ст. 215 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Нормами частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав. За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що його право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Отже підсумовуючи викладене можна дійти висновку що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав та інтересів що виникли на підставі договору позики, не відповідає виниклим правовідносинам та суперечить підставам набуття права власності на нерухоме майно. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим\~статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмови у вимогах позову. Відповідно та

Outcome: dismissed