Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-07 00:00:00

22.07.2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , із зняттям її з реєстрації місця проживання без надання їй іншого житлового приміщення. Позовна заява мотивована тим, що матері позивача [PERSON] , на підставі договору довічного утримання посвідченого приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Іщик М.В. 13.03.2015 року, належало право власності на квартиру [ADDRESS] . 28.07.2016 року [PERSON] , подарувала позивачу квартиру [ADDRESS] на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу за реєстровим № 381. В даній квартирі з 2007 року зареєстрована та проживає [PERSON] . Протягом усього часу вона чинить перешкоди у користуванні зазначеною квартирою та відмовляється в добровільному порядку виписатися з неї. Більш того, як тільки вона дізналася про договір дарування вона почала всіляко намагатися створювати перешкоди та звернулася до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з безпідставним позовом про визнання договору дарування та договору довічного утримання недійсними. В задоволенні її позовних вимог їй було відмовлено в повному обсязі постановою Дніпровського апеляційного суду від 05.11.2019 року по справі № 185/1309/17. [PERSON] протягом усього часу розгляду справи намагалася всіляко затягувати розгляд справи та «крапка» в справі була поставлена лише 23.12.2020 року, коли суд касаційної інстанції залишив в силі постанову Дніпровського апеляційного суду від 05.11.2019 року по справі № 185/1309/17, а касаційну скаргу [PERSON] без задоволення. Тому, позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав, адже відповідач відмовляється в добровільному порядку зніматися з реєстрації в моїй квартирі. Ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження у справі. Представник позивача в судовому засіданні підтримала доводи позову, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні не визнав позов. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого 28.07.2016 року договору дарування. Згідно довідки від 02.06.2021 року №4189, у вказаній квартирі зареєстровано місце проживання: [PERSON] , донька дружини позивача, [PERSON] , сина позивача, [PERSON] , дружини позивача, [PERSON] , тітки позивача. Позивач вказує, що [PERSON] чинить йому перешкоди в користуванні квартирою, тому просить визнати її такою, що втратила право користування вказаною квартирою та зняти її з реєстрації. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частинами першою та другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) констатував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що втручання у право заявника на повагу для його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини»; рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії»; рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії»). Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 02 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14). Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (стаття 11 ЦПК України), забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справа № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зроблено висновок, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Судом встановлено, що відповідач, [PERSON] , постійно проживає за адресою: [ADDRESS] , її місце проживання у вказаній квартирі зареєстровано з 13.07.2007 року. Право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] з 28.07.2016 року. Тобто [PERSON] була вселена у спірне приміщення, та почала на законних підставах проживати в квартирі на підставі угоди з іншим власником спірної квартири. Таким чином, [PERSON] , тітка позивача, з 13.07.2007 року по теперішній час зареєстрована у вказаній квартирі, проживає там, доказів, що у відповідачки є інше місце проживання позивачем суду не надано, що свідчить про те, що визнання відповідачку такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, яка вселилась у спірну квартиру на законних підставах та тривалий час проживає у ній, буде надмірним тягарем та порушуватиме її право на повагу до житла, яке вона вважає своїм постійним місцем проживання. Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Позбавлення права на житло є втручанням в право особи і без дослідження пропорційності і з`ясування балансу інтересів неможливо вирішити спір. Суд зазначає, що право власності позивача лише певним чином обмежене законним правом проживання відповідачки, проте позивач на захист такого обмеження вимагає саме позбавлення права [PERSON] , на житло, що не є пропорційним втручанням та не свідчить про легітимність мети позову. Враховуючи викладене, з метою забезпечення балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог про визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням необхідно відмовити. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed