Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-17 00:00:00

В провадженні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області перебуває цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визначення частки у праві спільної сумісної власності. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача: 28 вересня 2021 року [PERSON] звернулась до Ужгородського міськрайонного суду м. Ужгород із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення визначення частки у праві спільної сумісної власності. Вподальшому, а саме 30.05.2022 року звернуалсь із заявою про відмову від частини позовних вимог та просила лише ухвалити рішення про визначення частки у праві спільної сумісної власності, сокільки шлюб між сторонами станом на день розгляду справив вже розірвано. На обґрунтування позову позивач вказує, що, за час шлюбу з відповідачем був набутий будинок, розташований в [ADDRESS] ) оформлений на ім`я відповідача - [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на будинок, яке видано 06 серпня 1999 року виконкомом Ужгородської міської ради на підставі рішення Ужгородської міської ради від 21 жовтня 1988 року № 201, зареєстрованим в КП „БТІ м. Ужгорода" за реєстровим номером № 6536 в книзі № 53, що підтверджується також Довідкою, виданою КП „Архітектурно-планувальне бюро" Ужгородської міської ради 07 лютого 2020 року № 156, згідно якої загальна площа будинку складає 301,30 м кв., житлова площа 78,20 м. кв. Вказаний будинок на праві власності зареєстрований за [PERSON] , однак вважає, що оскільки він набутий подружжям під час шлюбу, будувався та вводився в експлуатацію під час перебування сторін у шлюбі, такий будинок є спільною власністю і її частка є рівною із відповідачем тобто складає Ѕ. Крім того вважає, що до вказаних правовідносин має застосовуватись Кодекс про Шлюб та Сім`ю України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин. Тому з вказаних підстав просить позов задовольнити. Відзив у встановлений законом строк не подано. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.02.2022 року\~відкрито провадження у цивільній справі та призначено розгляд справи у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. Згідно правил ч. 6\~ст. 19 ЦПК України\~зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог\~ст. 274 ЦПК України\~справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. У відповідності до ч.5\~ст.279 ЦПК України\~суд прийшов до висновку про проведення розгляду даної справи за участю сторін. В судовому засіданні 18.08.2022 року: представник позивача - адвокат Колотуха О.М. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив такі задовольнити. представник відповідача авдвокат Петюшка Р.В. в судовому засіданні відносно позову заперечив, зазначив, що він є безпідставник, оскільки майно набуто відповідачем, вже пісдля розірвання шлюбу між сторонами, а тому підстав визнавати його спільною сумісною власнсітю подружжя не має, а відповідно і визначати за позивачем Ѕ частки на вказане майно. Позивач та відповідач в судове засідання не з`явились, скористались своїм правом приймати уачсть у судовому засіданні через своїх представників. Про день, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи. 07.10.1972 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 632, що стеврджується свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] від 25.02.2011 року (Повторне). Згідно Свідоцтва про право власності на будинок, виданого 06 серпня 1999 року виконкомом Ужгородської міської ради на підставі рішення Ужгородської міської ради від 21 жовтня 1988 року № 201, [PERSON] вцілому належить на праві власності будинок [ADDRESS] . Відповідно до довідки виданої КП „Архітектурно-планувальне бюро" Ужгородської міської ради 07 лютого 2020 року № 156, будинок [ADDRESS] зареєстрованим в КП „БТІ м. Ужгорода" за реєстровим номером № 6536 в книзі № 53, за [PERSON] , на підставі Свідоцтва про право власності, виданого згідно рішення Ужгородської міської ради № 201 від 21.10.1988 року. Відповідно до копії інвентаризаційної справи, а саме наявного Акту про прийняття в експлуатацію від 18.10.1988 року, вбачається, будівництво будинку [ADDRESS] розпочато у 1973 році та закінчено у 1988 році, цього ж року згідно рішення комісії будинок здано в експлуатацію. 21.10.1988 року рішенням Ужгородської міської ради № 201 прийнято акти про прийняття будинків в експлуатацію та надано вказівку Ужгородському техінвентарбюро зареєструвати будинок за власником. Згідно відповіді на адвокатський запит від 25.03.2020 року за № 228/22.15-28 Ужгородського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану, вбачається, що станом на 25.03.2020 року відсутні будь які зміни в актовому записі про шлюб № 632 від 07.10.1972 року відносно [PERSON] та [PERSON] . Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) 31.03.2022 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 31.03.2022 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 25. Свідоцтво видано [PERSON] . Позиція суду та оцінка доводів учасників справи: Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку. Згідно ч.1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав. За змістом ст.ст.\~12,\~81 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. За положеннями частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. З огляду на вищезазначені норми, в частині спору про майно, яке було набуто протягом 1973 - 1999 придбано років, повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, в тому числі норми Кодексу про шлюб та сім`ю України від 20.06.1969 № 2006-VII, Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року №697-XII. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Статтею 16 згаданого закону регламентовано, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Згідно з частиною першою статті 22 КпШС України (чинного на час набуття у власність будинку), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. За положеннями статті 29 КпШС України\~\~якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Аналогічні норми містить і діючий на час вирішення спору в суді Сімейний кодекс України. Так, у відповідності до статей 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. До об`єктів такої власності належать будь-які речі, що придбані у шлюбі (за винятком виключених з цивільного обороту), крім речей індивідуального користування. Як передбачено статтями 63, 64 СК України, чоловік та дружина мають рівні права на володіння, користування і розпорядження таким майном, що здійснюють за взаємною згодою. При цьому, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, розпорядження яким після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками за взаємною згодою (cт. 68 СК України), а при його поділі, частки дружини та чоловіка є рівними (cт. 69 та cт. 70 СК України). Виходячи зі змісту частини третьої статті 368 ЦК України та статті 60 СК України, спільною сумісною власністю чоловіка та жінки, як подружжя, є майно, набуте ними за час шлюбу. Вважається, що об`єктом такої власності є кожна річ, набута в цей період, крім речей індивідуального користування. При цьому, дружина та чоловік мають право на його поділ, в разі якого частки кожного з них є рівними (cт. 69 та cт. 70 СК України). Аналогічні за своєю суттю положення викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». У них йдеться про те, що вирішуючи спори між подружжям про майно, судам передусім слід встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. При цьому, до складу майна, що підлягає поділу, включається тільки те майно подружжя, яке наявне у нього на час розгляду справи. При поділі такого майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 cт. 65 СК). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя, оскільки\~у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 3 ст. 372 ЦК України). Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Вищенаведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення набутого під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно набуто під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. В судовому засіданні представник позивача адвокат Колотуха О.М. під час надання пояснень, зазначив, що спірне майно, а саме будинок є спільною сумісною власністю подружжя, його будівництво, введення в експлуатацію та реєстрація права власності здійснено під час шлюбу. Представник відповідача адвокат Петюшка Р.В. у своїх поясненнях зазначив, що право власності на будинок відповідно до свідоцтва, зареєстровано в 1999 році, в той час як шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16.05.1996 року. Щодо вказаних пояснень представника відповідача, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Хоча, сторони і посилаються на наявність рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.05.1996 року про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , представник позивача у своїй заяві про відмову від частини вимог теж згадує вказане рішення, проте таке рішення в матеріалах справи відсутнє, учасниками не долучалось та клопотання про його витребування сторонами до суду не ставилось. При цьому в матеріалах справи наявне свідоцтво про розірвання шлюб від 31.03.2022 року видане [PERSON] відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), з якого вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 31.03.2022 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 25. Крім того наявна відповідь на адвокатський запит від 25.03.2020 року за № 228/22.15-28 Ужгородського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану, вбачається, що станом на 25.03.2020 року відсутні будь які зміни в актовому записі про шлюб № 632 від 07.10.1972 року відносно [PERSON] та [PERSON] . Разом з тим суд вважає, за необхідне зазначити, що у разі розірвання шлюбу між сторонами на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.05.1996 року, станом на вказану дату, була чинною норма ст. 44 КпШС України, відповідно до якої, шлюб вважався припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану, як вже було зазначено вище шлюб розірвано 31.03.2022 року. Відтак судом встановлено, що на момент будівництва, введення в експлуатацію та видачі свідоцтва про право власності на будинок [ADDRESS] , сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. З урахуванням викладеного суд вважає встановленим факт, що будинок [ADDRESS] - є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки у суду не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин. Виходячи з викладеного, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат. Питання розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до статті 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved