Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-16 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] , у якому просить стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики у розмірі 25 000 гривень 00 коп. та моральну шкоду в сумі 5000 гривень заподіяної неправомірними діями. В обґрунтування позову вказано, що 21 квітня 2022 року позивач за спільною добровільною домовленістю передав у борг [PERSON] гроші готівкою у сумі 25000 гривень, які останній збирався використати для власних потреб. Позивач неодноразово намагався вести переговори з відповідачем про повернення коштів, однак він злісно ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань та не бажає повертати борг, а останній період часу взагалі намагається уникати із позивачем зустрічей та розмов по телефону. Під час передавання грошей в борг сторони визначились про обов`язкові умови, де борг повинен був повернутий ним саме до 30.05.2022 року. Однак, на зазначену дату відповідач боргу не повернув та уникає зустрічі із позивачем, а останнім часом не відповідає на дзвінки позивача. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи в порядку, передбаченому ч. 11 ст. 128 ЦПК України, у судове засідання не з`явився, про причини неявки неповідомив, відзив на позов не подав. Суд на підставі ст. 280 ЦПК України ухвалив про заочний розгляд справи, оскільки позивач не заперечував проти такого розгляду. Дослідивши подані докази, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення. Підставами для такого висновку суду є наступне. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі статтею 1047 цього Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження укладення договору позики з [PERSON] , позивач подав копію розписки від 21.04.2022 року. З аналізу змісту цієї розписки встановлено, що відповідач [PERSON] взяв у борг у [PERSON] гроші у сумі 25 000 гривень та зобов`язався їх повернути до 30.05.2022 року. Отже, усі істотні умови викладені у в оглянутій розписці дотримані та узгоджуються із ст. 1046 ЦК України, яка визначає поняття договору позики. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, розписка від 21.04.2022 року підтверджує укладення 21.04.2022 року договору позики між [PERSON] та [PERSON] , за яким [PERSON] отримав у позику гроші у сумі 25000 гривень та зобов`язався повернути [PERSON] до 30.05.2022 року. Статтею 526 ЦК України установлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (стаття 527 ЦК України). Встановлено, що [PERSON] своїх зобов`язань не виконав, отримані кошти [PERSON] не повернув, а тому суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача участині стягнення суми позики за договором від 21.04.2022 року. Вирішуючи вимогу щодо стягнення моральної шкоди суд врахував наступні обставини. Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, втановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. У постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12 зроблено висновок, що відповідно до статті 611 ЦК України відшкодування моральної шкоди в разі невиконання зобов`язання допускається, якщо такі наслідки передбачені законом або договором. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 21.02.2019 року у справі № 640/5098/14-ц та від 27.02.2019 року у справі № 173/1025/16-ц. З аналізу боргової розписки від 21.04.2022 року вбачається, що укладений між сторонами у справі договір позики не передбачає компенсації моральної шкоди. Викладене дає підстави суду для відмови у задоволенні вимог позивача у частині стягнення моральної шкоди у повному обсязі. Зважаючи на те, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково, суд на підставі вимог ст. 141 ЦПК України, доходить висновку про необхідність стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судового збору пропорційно до задоволеної частини позову, тобто на 83 %, а саме у сумі 823,69 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved