Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та визначення місця проживання дітей. Позовні вимоги мотивовані тим, що протягом останніх років сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, які припинені з літа 2018 року, а окремо сторони проживають з травня 2019 року. Відповідач має важкий, конфліктний характер і впродовж багатьох років систематично вдається до фізичного та психологічного насильства по відношенню до позивачки та їх спільних дітей. Також відповідач зловживає алкоголем, за відсутності позивачки не слідкує за дітьми, не приділяє їм належної уваги. Неодноразово відповідач застосовував до позивачки та дітей фізичну силу, забирав документи, відбирав мобільний телефон, що неодноразово ставало приводом для звернення до поліції із відповідними повідомленнями. Оскільки спільне проживання разом неможливо, позивач вирішила шлюб розірвати. Також позивач не надає матеріальну допомогу на утримання дітей. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить розірвати шлюб, укладений між сторонами; стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дітей у розмірі Ѕ частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно; визначити місце проживання дітей разом з позивачкою, а також стягнути з відповідача судові витрати у справі та витрати на правничу допомогу. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11.08.2022 року частину позовних вимог [PERSON] залишено без розгляду. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11.08.2022 року у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі відмовлено. У судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Вислухавши пояснення представника позивачки, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 20.12.2014 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 2027. До укладення шлюбу сторони по справі проживали однією сім`єю. У період спільного проживання та перебування у шлюбі у сторін народилося четверо дітей: син [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України суд з?ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення . Як встановлено при розгляді справи, протягом останніх років сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, які припинені з літа 2018 року, а окремо сторони проживають з травня 2019 року. Відповідач неодноразово застосовував до позивачки та дітей фізичну силу, забирав документи, відбирав мобільний телефон, що неодноразово ставало приводом для звернення до поліції із відповідними повідомленнями. З урахуванням вищевикладеного та встановлених обставин справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню, оскільки збереження сім?ї та поновлення шлюбних відносин неможливо. Що стосується позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дітей, то судом встановлено наступне. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов?язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. На даний час неповнолітні діти знаходяться на утриманні матері, яка працює, має дохід, що підтверджується відповідною довідкою. Відповідач на даний час працює, отримує заробітну плату, що підтверджується відповідною довідкою. Відповідно до ч.1 ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1)стан здоров?я та матеріальне становище дитини; 2)стан здоров?я та матеріальне становище платника аліментів; 3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4)інші обставини, що мають істотне значення. Так, в судовому засіданні встановлений та доведений доказами той факт, що неповнолітні діти знаходяться на утриманні своєї матері, у добровільному порядку батько дітей не надає матеріальну допомогу, тому, враховуючи матеріальний стан матері, на утриманні якої перебувають діти, а також батька, матеріальний стан якого дозволяє надавати матеріальну допомогу, оскільки він працює, є працездатною особою, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дітей. Що стосується визначення розміру аліментів, то судом встановлено наступне. Відповідно до ч.1 ст. 183 Сімейного Кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно із ст. 184 Сімейного Кодексу України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Під час розгляду справи було достовірно встановлено, що відповідач має постійний дохід, працює, а тому суд приходить до висновку, що аліменти повинні бути стягнуті у частковому відношенню до його доходу, а саме у розмірі Ѕ частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду і до повноліття дітей. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 908, 00 грн., а також з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992, 40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved