Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даною позовною заявою до Державного підприємства «Український інститут інженерно технічних розвідувань для будівництва», третя особа: Профспілкова організація «Захист праці» у Державному підприємстві «Український інститут інженерно технічних розвідувань для будівництва» про визнання незаконним та скасування наказу, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Вимоги позову обгрунтовані тим, що позивач у перебував в трудових відносинах з відповідачем. 15 квітня 2020 року наказом №22-к Позивача було звільнено за систематичні прогули без поважних причин з 01 квітня 2020 року по 18 травня 2020 року без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Підставою звільнення зазначено наказ від 14.04.2020 № 21-к відповідно до якого Позивач грубо порушив правила трудової дисципліни - не виходив на роботу та не виконував посадові обовязки. У звязку з відсутністю на робочому місці 23.03.2020, 24.03.2020, 25.03.2020, 26.03.2020, 27.03.2020, 30.03.2020, 31.03.2020, 01.04.2020, 02.04.2020, 03.04.2020, 06.04.2020, 07.04.2020, 08.04.2020, 09.04.2020, 10.04.2020,13.04.2020 та 14.04.2020 про що складено відповідні акти. Жодних обгрунтованих пояснень, документів, що підтверджують поважні причини не виходу на роботу письмово не надано із -за фактичної відсутності та проживання не за місцем, вказаним в особовій картці. Позивач вважає зазначений наказ про звільнення незаконним, оскільки з 12 березня 2020 року в Україні був введений карантин, спрямований на запобігання виникнення і поширення коронавірусної хвороби СОVID-19, внаслідок чого, зокрема, певний час не працював громадський транспорт, що унеможливлювало дістатися до місця роботи. Крім того, Позивач направив на адресу Відповідача заву про надання йому відпустки від 20.03.2020 року та від 16.04.2020 року саме з підстав відсутності транспортного сполучення через введений карантин та перебування останнього в групі ризику. Також позивач зазначає, що йому була спричинена моральна шкода внаслідок неправомірного звільнення у період карантинних обмежень, не виплати йому заробітної плати, не справедливого відношення до нього, що порушило нормальну життєдіяльність, позивач перебував у пригніченому емоційному стані, та вимушений був витрачати додатковий час та зусилля для організації свого життя, а тому оцінив моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. У зв`язку із викладеним, [PERSON] вважає, що його звільнення є незаконним, його право на працю суттєво порушено Відповідачем і підлягають захисту у судовому порядку, у зв`язку із чим просить суд визнати незаконним та скасувати наказ директора Державного підприємства «Український інститут інженерно технічних розвідувань» Крайнева В.М. від 15 квітня 2020 року №22-к про звільнення [PERSON] з посади началькика відділу забезпечення інженерно- технічних вишукувань (враховуючи заяву про виправлення описки в назві посади) за прогули з 23 березня 2020 року по 14 квітня 2020 року без поважних причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП, поновивши його на вказаній посаді, а також стягнути заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 квітня 2020 року до дня ухвалення рішення у справі, виходячи із середньоденної зарплати [PERSON] , а токож стягнути моральну шкоду та судові витрати. Ухвалою суду від 07.07.2020 р. відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 25 серпня 2020 року до суду надійшов відзив відповідача на заявлені вимоги в яких представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що позивачем пропущено місячний строк на звернення з позовною завою, встановлений ст.233 Кодексу законів про працю, невірно зазанчено посаду у тексті позовної заяви та за наявності актів про відстутність на робочому місці у період 23.03.2020, 24.03.2020, 25.03.2020, 26.03.2020, 27.03.2020, 30.03.2020, 31.03.2020, 01.04.2020, 02.04.2020, 03.04.2002, 06.04.2020, 07.04.2020, 08.04.2020, 09.04.2020, 10.04.2020,13.04.2020 та 14.04.2020. Ухвалою суду від 03.11.2020 задоволено заяву представника Позивача - адвоката Цурки Н.О. про витребування доказів. 20 листопада 2020 року до суду надійшли пояснення представника Відповідача - адвоката Соборука Ю.Ф. та витребувані судом документи. Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу визначено суддю Панченко О.М. для розгляду даної цивільної справи у звязку із звільненням судді [PERSON] . Ухвалою суду від 15.11.2021 року прийнято справу до провадження суддя Панченко О.М. та призначено її розгляд в спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі. Представником Позивача також було подано до суду заяву про виправлення описки в тексті позовної заяви щодо зазначення посади Позивача, а саме сторона позивача просила вважати вірною його посаду - як начальника відділу забезпечення інженерно-технічних вишукувань. Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, з підстав, що викладені у відзиві на позов, просили відмовити у його задоволенні. Представник третьої особи в судове засідання не звявився, про час та дату судового засідання повідомлений належним чином. Дослідвши письмові матеріали справи, заслухавши вступне слово позивача, його представника, представників відповідача, показання свідків, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких грунтуютьсчя позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Позивач [PERSON] до 17 липня 2019 року працював на посаді заступника директора по механізації та матеріально-технічному забезпеченню Державного підприємства «Український інститут інженерно технічних розвідувань для будівництва». 17 липня 2019 року, наказом № 59-к [PERSON] переведено з посади заступника директора по механізації та матеріально-технічному забезпеченню Державного підприємства «Український інститут інженерно технічних розвідувань для будівництва» на посаду начальника відділу забезпечення інжнерно-технічних вишукувань, що підтверджується копією наказу, що наявна в матеріалах справи та не спростовується представниками відповідача. З письмових матеріалів справи вбачається, що 26 травня 2020 року Позивача було ознайомлено з наказом від 14.04.2020 року № 21-к про дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення та наказом 15.04.2020 року № 22-к про звільнення за прогули з 23 березня 2020 р. по 14 квітня 2020 року без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП Суд зазначає, що предметом судового розгляду є трудовий спір, що виник між сторонами - роботодавцем та працівником - за безстроковим трудовим договором щодо правомірності застосування до працівника дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни у виді звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП. Відповідно до положень п. 4 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України). Розглядаючи справу в межах заявлених вимог, суд вважає необхідним встановити, чи мало місце вчинення позивачем прогулу без поважних причин або невиконання позивачем своїх трудових обов`язків протягом 3 годин за робочий день, чи додержаний роботодавцем порядок звільнення та чи є підстави для поновлення на роботі. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.232 КЗпП України безпосередньо в районних міських судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у ч. 3 ст. 221 і ст. 222 цього Кодексу. П. 24 ч. І Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)" від 14 вересня 2006 №137-V, передбачено, що усі працівники мають право на захист у випадках звільнення. Згідно із п. 24 ч. ІІ Європейської соціальної хартії, з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення сторони зобов`язуються визнати право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов`язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби; право працівників, звільнених без поважної причини, на належну компенсацію або іншу відповідну допомогу. З цією метою Сторони зобов`язуються забезпечити, щоб кожний працівник, який вважає себе звільненим без поважної причини, мав право на оскарження в неупередженому органі. П. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Відповідно до п. 24 цієї постанови, прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника. Визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин. Відповідно до сталої судової практики, причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обовязку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази. Згідно з частиною першою статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення. Згідно зі статтею 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення до працівника, власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих працівнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Правова оцінка дисциплінарного проступку здійснюється на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами. Судом свтановлено, що 04 березня позивач через приймальню ДП «УКРІІНТР» подав заяву про надання йому чергової відпустки позаграфіком відпусток, терміном на 14 календарних днів у зв`язку з сімейними обставинами (необхіністю догляду за онкохворим, що підтверджується довідкою від 03.03.2020 № 492). 20.03.2020 року позивач направив на адресу ДП «УКРІІНТР» заяву про надання відпустки у зв`язку з відстутністю можливості дістатися до роботи через введений карантин та відсутність транспртного сполучення. Разом з заявою про наданння відпустки позивачем направлено заяву про надання довідок від 20.03.2020 року, лист -звернення від 20.03.2020 щодо запису у трудовій книжці та заяву від 20.03.2020 про надання інформації щодо використаних ним відпусток. З тексту даних заяв вбачається прохання позивача надати відповіді на його електронну адресу - [INFO] та зазначена поштова адреса [ADDRESS] . Зазначені документи були направлені на адресу відповідача кур`єрською доставкою АТ «Укрпошта» з смс повідомленням про вручення листа за № 0318706499334, вручене представнику відповідача відповідно до повідомлення 27.03.2020 року. Представниками відповідача в судовому засіданні не заперечувалася обставина отримання заяв від 04.03.2020 року та від 20.03.2020 року, що свідчить про обізнаність відповідача про причини відсутності на роботі позивача у справі. В якості встановлення факту відсутності працівника на робочому місці відповідачем надано акти від 23.03.2020, 24.03.2020, 25.03.2020, 26.03.2020, 27.03.2020, 30.03.2020, 31.03.2020, 01.04.2020, 02.04.2020, 03.04.2020, 06.04.2020, 07.04.2020, 08.04.2020, 09.04.2020, 10.04.2020,13.04.2020 та 14.04.2020 склдені особисто в.о. директора Державного підприємства «Український інститут інженерно технічних розвідувань» Крайневим В.М., які суд не вважає достатніми доказами на підтвердження обставин, викладених представниками відповідача у відзиві на позовну заяву. Дослідивши акти про відсутність працівника на робочому місці, суд приймає до уваги, що акти від 23.03.2020, 26.03.2020, 30.03.2020, 31.03.2020, 01.04.2020, 02.04.2020, 03.04.2020, 06.04.2020, 07.04.2020,08.04.2020 складені за адресою підприємства: м. Київ, бул. Лесі Українки, 26, тоді як адресою місця роботи позивача визначено адресу - вул. Пшенична, 8а м. Київ. Доказів на визначення для позивача іншої адреси місця роботи на час карантину або визанчення необхідності явки позивача до підприємства за довома адресами до матеріалів справи відповідачем суду не надано. За правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Загальновідомою обставиною, яка визнається сторонами та не потребує доказуванню відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України, що на підставі Постанови КМ України №211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 на всій территорії України з 12 березня по 22 травня 2020 року був введений тритижневий карантин, дія якого неодноразово подовжувалась наступними Постановами КМУ, та заборонено регулярні та нерегулярні перевезення пасажирів автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському, внутрішньо обласному та міжобласному сполученні, крім перевезення службовими та/або орендованими автомобільними транспортними засобами працівників підприємств, закладів та установ, які забезпечують охорону здоров`я, продовольче забезпечення, урядування та надання найважливіших державних послуг, енергозабезпечення, водозабезпечення, зв`язок та комунікації, фінансові та банківські послуги, функціонування інфраструктури транспортного забезпечення, сфери оборони, правопорядку та цивільного захисту, суб`єктів господарювання, які мають безперервний промисловий цикл. Позивач не заперчує факту відсутності на роботі за адресою [ADDRESS] , у зв`язку із неможливістю дістатися до місця роботи про що ним було попереджено керівництво та написано заяву про надання відпустки у зв`язку з цим. Суд,

Outcome: partial