Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Коломацького районного суду Харківської області із позовом до [PERSON] , в якому просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок із надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявленої вимоги позивач зазначив, що [INFO] померла [PERSON] , яка була власницею домоволодіння, яке розташоване за вищевказаною адресою, і після її смерті більше ніж пів року це домоволодіння залишалося без господарського догляду. Також, позивач вказав, що восени 2006 року одна із близьких осіб померлої, яка не належить до кола спадкоємців передала сільській раді ключі від приміщень домоволодіння та попрохала тимчасово приглядати за майном допоки знайдуться спадкоємці, просила навідуватися, періодично опалювати будинок в холодну пору, а за потреби дозволила й використовувати. Крім того позивач зазначив, що працівниками сільської ради певний час здійснювався нагляд за домоволодінням, а в грудні 2006 року, йому як службовцю вказаного органу місцевого самоврядування, який на той час не мав власного житла, територіальною громадою доручено без будь-якого документального оформлення піклуватися за домоволодінням, підтримувати його в нормальному стані із правом тимчасового проживання до появи спадкоємців. І, як запевнив позивач, за час проживання в будинку ним зроблено не один його ремонт, та ряд поліпшень, які неможливо відокремити. Обґрунтовуючи позов позивач також вказав, що з 24 липня 2012 року він офіційно зареєстрував своє місце проживання за адресою місця розташування спірного нерухомого майна, за час проживання у будинку на його ім`я відкриті особові рахунки в ПрАТ «Харківобленерго» та «Харківенергозбут» щодо постачання домоволодіння електроенергією. Крім того [PERSON] зазначив, що він неодноразово намагався з`ясувати у відповідних реєстраційних органах питання стосовно наявності відомостей щодо реєстрації речових прав на будинок, але йому відмовляли в наданні такої інформації у зв`язку із обмеженістю доступу до такої інформації. Також позивач вказав, що він давно знайомий із відповідачем, позаяк вони вихідці із одного села, неодноразово перетиналися та віталися у спірному будинку, а про те, що відповідач є новим його титульним власником за свідоцтвом про право на спадщину за заповітом ще із 2007 року, дізнався лише влітку 2020 року із Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно через мобільний додаток «Дія», після чого ним спільно із відповідачем замовлено виготовлення технічного паспорту на домоволодіння, між ними досягнуто згоди щодо подальшого користування будинком та реєстрації прав на нього. З огляду на це, вважаючи, що мало місце добросовісне заволодіння чужим майном, яке триває безперервно, відкрито, без жодного приховування вже понад 15 років, позивач, посилаючись на приписи ст. 344 ЦК України, просив суд задовольнити його позов. Відповідною ухвалою, постановленою суддею Коломацького районного суду Харківської області 11 липня 2022 року, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження за вказаною вище заявою і розпочато підготовче провадження у справі та призначено підготовче засідання. В підготовчому провадженні 21 липня 2022 року відповідачем [PERSON] до канцелярії суду подано заяву про визнання позову та розгляд справи за його відсутності. Ухвалою суду, постановленою 02 серпня 2022 року за результатами підготовчого судового засідання, у прийнятті визнання позову відповідачем [PERSON] відмовлено, закрито підготовче провадження у справі і справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені вимоги, просив суд задовольнити позов та надав пояснення в його обґрунтування. Так, [PERSON] пояснив, що він був знайомий із подружжям Бандурів, які за життя проживали у будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , позаяк певний час працював разом і із [PERSON] - чоловіком померлої [PERSON] , а також тривалий час обіймав посаду Шляхівського сільського голови Коломацького району Харківської області, тобто органу місцевого самоврядування, на території якого розташований спірний будинок. Також [PERSON] пояснив, що після смерті [PERSON] він вселився у належний їй будинок та почав там проживати, перереєстрував рахунки на постачання електроенергії до вказаного домоволодіння на своє ім`я, здійснював ремонти та переобладнання домогосподарства. Крім того, позивач надав пояснення про те, що після смерті [PERSON] він намагався розшукати можливих спадкоємців померлої, оскільки достовірно знав, що хоча у подружжя [PERSON] і не було своїх дітей, в них було багато інших родичів, які могли б стати спадкоємцями, але на той час не знаходив їх. Крім того позивач повідомив, що йому від державного нотаріуса ще в 2010-2012 роках стало відомо про те, що відповідач, з яким він знайомий з дитинства, є спадкоємцем [PERSON] , і що після цього в нього із відповідачем відбулася розмова про долю спірного домоволодіння, в результаті якої сторони домовилися про те, що позивач буде проживати в ньому з подальшою перереєстрацією будинку на позивача, який відповідачеві сплатив за спірний об`єкт нерухомого майна певну символічну суму грошових коштів. При цьому, з приводу часу, коли передавалися кошти відповідачеві, позивач надавав різні пояснення, вказуючи на невизначену дату - «давно», або ж - «років три потому». Також, [PERSON] пояснив, що вони разом із відповідачем займалися питаннями щодо реєстрації у встановленому законом порядку права власності на спірний будинок за відповідачем, який успадкував це нерухоме майно після [PERSON] , щоб в подальшому вчинити перереєстрацію будинку на його ім`я, проте з певних причин вказану процедуру не завершили, а тому, посилаючись на тривалий час (більше десяти років) проживання у будинку, позивач вважає, що є всі підстави для визнання за ним права власності на спірне домоволодіння. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову та пояснив, що він є спадкоємцем за заповітом після смерті далекої його родички [PERSON] , і що він давно знайомий із позивачем. Також відповідач вказав, що йому було відомо про те, що [PERSON] після смерті [PERSON] почав проживати в успадкованому будинку. Відповідач також вказав, що він домовився із [PERSON] з приводу подальшої долі спірного домоволодіння та отримав від позивача певну суму грошових коштів за будинок. При цьому, [PERSON] як і позивач дав нечіткі пояснення з приводу часу вказаних подій. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані позивачем докази в їх сукупності, суд доходить наступного висновку. Так, однією з основоположних засад цивільного законодавства, згідно п.6 ст. 3 ЦК України, є добросовісність. Тобто дії учасників цивільних правовідносин повинні відповідати певним стандартам поведінки та моральним засадам суспільства щодо чесності, відкритості, поваги до інтересів іншої сторони цивільних відносин. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення згоди між сторонами; 3 ) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Частинами 1 та 2 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За правилами, встановленими ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Згідно дослідженої в судовому засіданні довідки, виданої Коломацькою селищною радою Богодухівського району Харківської області 05 листопада 2021 року за № 193/4-101-02 (а.с. 13), [PERSON] з 24 липня 2012 року і станом на дату видачі довідки зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Із свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 12 лютого 2007 року державним нотаріусом Коломацької державної нотаріальної контори, вбачається що на підставі заповіту, посвідченого 04 жовтня 2004 року виконавчим комітетом Шляхівської сільської ради Коломацького району Харківської області, спадкоємцем майна громадянки [PERSON] , яка померла [INFO] , є громадянин [PERSON] , і спадковим майном, на яке видане вказане вище свідоцтво, є житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15). Згідно виготовленого 22 липня 2020 року Коломацьким малим комунальним підприємством технічної інвентаризації Коломацької селищної ради технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15-21), замовником технічної інвентаризації вказаного будинку є [PERSON] . З інформаційної довідки за № 60, виданої 23 липня 2020 року в.о. директора Коломацького малого комунального підприємства технічної інвентаризації Коломацької селищної ради Хмілем І.А., вбачається, що вказана довідка видана [PERSON] для пред`явлення до нотаріальної контори для вчинення нотаріальних дій і стосується жилого будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 22). З квитанцій на оплату послуг з енергопостачання домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 23-37), вбачається, що [PERSON] в 2014-2022 роках був абонентом ПрАТ «Харківенергозбут» та АТ «Харківобленерго». Згідно положень ст. 41 Конституції України,\~\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 316 ЦК України визначено, що\~\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Норми права інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Тлумачення статті 344 ЦК України свідчить, що для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідні такі умови: річ, що опинилася у володінні особи, є об`єктивно чужою; володілець суб`єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18), від 24 червня 2021 року у справі № 219/49/20 (провадження № 61-2924св21). За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке немає власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добровільно набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим. Зі змісту позовної заяви та пояснень, наданих позивачем в судовому засіданні, вбачається, що [PERSON] просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , який за життя належав померлій [INFO] [PERSON] , з підстав добросовісного заволодіння, відкритого та безперервного користування будинком з грудня 2006 року. Таким чином\~ [PERSON] \~на момент\~заволодіння будинком\~шляхом вселення\~в нього\~був обізнаний\~про те,\~що власником\~вказаного нерухомого\~майна за\~життя була\~ [PERSON] \~та не\~був впевнений\~у тому,\~що на\~це майно\~не претендують\~інші особи\~(спадкоємці\~власниці будинку),\~позаяк достовірно\~знав про\~наявність потенційних\~спадкоємців,\~ і\~що він\~отримав це\~майно за\~таких обставин\~і з\~таких підстав,\~які є\~достатніми для\~отримання права\~власності на\~нього,\~ що, в свою чергу, виключає його добросовісність заволодіння цим майном, а тому позивач не може його задавнити. Аналогічна правова позиція застосована 21 вересня 2020 року Верховним Судом\~\~у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 225/5271/18 та 17 вересня 2020 року Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 522/7264/19-ц. Крім того, слід зазначити, що [PERSON] як до, так і на час та після заволодіння будинком, обіймав посаду Шляхівського сільського голови Коломацького району Харківської області, тобто органу місцевого самоврядування за місцем розташування спірного нерухомого майна, та виконавчим органом якого 04 жовтня 2004 року посвідчено заповіт, яким [PERSON] все своє майно заповіла відповідачеві, і за своїми посадовими обов`язками повинен був знати, що за правилами ч. 1 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усуненні їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Проте, такі юридично значущі дії Шляхівською сільською радою Коломацького району Харківської області не вчинялися, що може свідчити або про халатне ставлення посадових осіб вказаного вище органу місцевого самоврядування до своїх посадових обов`язків, або ж про обізнаність їх про наявність спадкоємця спірного нерухомого майна та про прийняття ним спадщини. Вказані вище встановлені судом обставини спростовують доводи позивача про добросовісність заволодіння ним будинком, право власності на який він просив суд визнати за ним в порядку набувальної давності. Також суд зазначає, що крім недоведеності позивачем добросовісності заволодіння спірним будинком, ним також не доведено належними і допустимими доказами відкритості та безперервності його володіння спірним нерухомим майном протягом десяти років. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, беручи до уваги те, що [PERSON] на момент заволодіння спірним будинком було достовірно відомо, що його власником за життя була [PERSON] , він не був впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи (спадкоємці власниці будинку) і що він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього, а також з огляду на недоведеність позивачем існування всіх визначених ст. 344 ЦК України умов для набуття права власності за набувальною давністю в їх сукупності, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову .

Outcome: dismissed