Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-09 00:00:00

Позивачка [PERSON] пред`явила до Центрального районного суду м. Миколаєва позов до відповідачки [PERSON] , у якому просить стягнути з відповідачки на її користь грошові кошти у розмірі 61400 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що 13 жовтня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір комерційної концесії (франчайзингу) №131021, на підставі якого відповідачу було сплачено 61400 грн, зазначена сума є вартістю франшизи, яку мала надати Відповідачка. Відповідно до даних наявних в ЄДРЮОФОП ФОП [PERSON] припинила свою діяльність 22 березня 2019 року, а позивач була зареєстрована як фізична особа-підприємець у період з 11 по 30 листопада 2021 року, відтак договір був укладений між фізичними особами, а відповідач не мала відповідної правосуб`єктності на його укладення. Крім цього, у відповідача відсутня система ведення бізнесу, оскільки надані в усному режимі консультації не містили чітко розроблених рекомендацій (плану), а носили чисто формальні відповіді, також у відповідача не має спеціально розробленого зводу документів, що складають франчайзинговий пакет, відсутня програма та курс навчання щодо системи ведення бізнесу обумовленого договором, зокрема відсутня репутація компанії та франчайзингової мережі обумовленої договором, оскільки така компанія взагалі не існує. Більше того, назва компанії «VISA EXPRESS», послуги, які вона надає, а також логотип, схожі до ТОВ «Міграційна компанія «Віза Експрес», чим вводить в оману щодо суб`єкта, який надає послуги. Наведене, на думку позивачки, свідчить про те, що вказаний договір укладений з порушенням ст.ст. 203, 1115, 1116, 1117 ЦК України, оскільки [PERSON] не мала прав, які могли бути відчужені нею за вказаним договором, а відтак відповідач набула грошові кошти позивача безпідставно. За вказаних обставин просила позов задовольнити, а також стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 6908 грн, які складаються з 908 грн судового збору та 6000 грн витрат на правову допомогу. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 січня 2022 року зазначену справу передано на розгляд до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 березня 2022 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. 18 квітня 2022 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Бачинської Н.О. надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона заперечила щодо позову, оскільки: 1) відповідачка свої зобов`язання обумовлені договором виконала та надала франчайзинговий пакет, який включав в себе надання необхідної інформації та навчання позивача щодо порядку виготовлення віз, правил роботи з клієнтами та необхідні для роботи контакти. Більше того, відповідач здійснювала постійну консультацію позивача та надавала всю необхідну інформацію; 2) твердження відповідача про те, що відповідач не володіє торговою маркою «VISA EXPRESS» не відповідає дійсності, оскільки ця назва торгової марки є позначенням послуг відповідача, яке є результатом її інтелектуальної діяльності, яким вона вправі користуватись та розпоряджатись, а обов`язок реєстрації торгової марки законом не передбачений; 3) укладений між сторонами договір є чинним та жодною з сторін не оспорюється, більше того підтвердженням наявності договірного зобов`язання є виконання його умов обома сторонами. Посилаючись на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі №495/2442/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року №320/5877/17, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 19 квітня 2022 року представник позивача [PERSON] адвоката Чуприна І.О. подав до суду через підсистему «Електронний суд» клопотання, у якому просив проводити підготовче судове засідання за його відсутності. 10 травня 2022 року та 10 серпня 2022 року представник позивача [PERSON] адвоката Чуприна І.О. подав до суду через підсистему «Електронний суд» клопотання, у якому просив проводити судове засідання за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов. 16 травня 2022 року судом закрито підготовче провадження у вказаній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті, про що постановлено ухвалу суду, занесену до протоколу судового засідання. 10 серпня 2022 року представник відповідача [PERSON] адвокат Бачинська Н.О. подала до суду клопотання, у якому просила проводити розгляд справи за її відсутності проти задоволення позову заперечила з мотивів, наведених у відзиві. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно ст. 223 ЦПК України відсутні перешкоди для розгляду справи по суті та суд вважає можливим її розгляд у відсутності учасників справи. Судом установлено: 13 жовтня 2021 року між ФОП [PERSON] (Франчайзер) та ФОП [PERSON] (Франчайзі) було укладено договір комерційної концесії (франчайзингу) №131021, відповідно до умов якого брендом визначено торгову марку «VISA EXPRESS», а франшизою право Франчайзі здійснювати бізнес під брендом Франчайзера. Як убачається із п.п. 3.1.2 п. 3.1 Договору Франчайзер надає консультації з організаційної підтримки, навчання стилю ведення бізнесу, а також застосовує інші заходи, спрямовані на підготовку Франчайзі до ведення бізнесу за стандартами, встановленими Франчайзером. Згідно з п. 4.1 цього Договору Франчайзер за плату передає, а Франчайзі приймає у користування франшизу Франчайзера, а Франчайзі зобов`язується виплачувати Франчайзеру передбачену Договором винагороду та вести свою діяльність згідно встановленої Франчайзером системи ведення бізнесу. Відповідно до п. 5.1 та п. 5.2 Договору вартість франшизи за Договором становить 2000 Є (61400 грн) без ПДВ. Авансовий платіж становить 2000 Є (61400 грн). Зазначений договір підписаний сторонами. Як убачається із квитанції «А-Банк» №RF_U2HJXESSJ1NS6RZ1WZ6H7W від 13 жовтня 2021 року, [PERSON] оплатила [PERSON] обумовлену сторонами у Договорі суму франшизи у розмірі 61400 грн. Надання консультацій, а також інформування відповідачем позивача підтверджується долученими до позову, а також до відзиву на позовну заяву, скріншотами листування сторін у соціальних мережах. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини другої ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини 2 статті 11, частини 1 статті 177, частини 1 статті 202, частин 1 та 2 статті 205, частини 1 статті 207, частини 1 статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч. 2 ст. 11 ЦК України. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст.ст. 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня. Як уже зазначалось вище дійсність договору сторони підтвердили проставленими власноруч підписами у графі «Підписи та реквізити сторін», а також, шляхом виконання дій узгоджених ними у Договорі, зокрема позивачем сплачено обумовлену сторонами суму, а відповідачем виконано дії передбачені п.п. 3.1.2 п. 3.1 Договору. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у свої постановах від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі №320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) дійшла висновку, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставними отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України». Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] отримала від позивачки [PERSON] кошти у розмірі 61400 грн, що підтверджується долученою до позовної заяви квитанцією. Між позивачкою та відповідачкою наявні договірні правовідносини, що також підтверджується матеріалами справи, а саме укладеним у письмовій формі договором комерційної концесії (франчайзингу) №131021 від 13 жовтня 2021 року. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів до задоволення не підлягають. Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed