Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-21 00:00:00

Представник позивача ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» (далі за текстом ТОВ «ФК «ЄАПБ») Яременко Т.А., звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила суд стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором №1187628 від 19 серпня 2019 року в загальному розмірі 21 899 грн. 79 коп., яка включає: 6087 грн. 20 коп. заборгованість за основною сумою боргу, 3 287 грн. 09 коп. заборгованість за відсотками за користування кредитом; 12 525 грн. 50 коп. заборгованість за пенею; стягнути з відповідача на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» судові витрати. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що на підставі кредитного договору №1187628 від 19 серпня 2019 року, укладеного між ТОВ «АВЕНТУС Україна» та [PERSON] , остання отримала кредит в розмірі 6100 грн. строком на 30 днів, який діє до повного виконання клієнтом своїх зобов`язань за договором. Свої зобов`язання за кредитним договором кредитор виконав належним чином, надавши позичальникові кредит в обумовленому розмірі. Натомість [PERSON] в порушення умов договору, свої зобов`язання не виконала, в результаті чого утворилась заборгованість в розмірі 21 899 грн. 79 коп., яка включає: 6087 грн. 20 коп. заборгованість за основною сумою боргу, 3 287 грн. 09 коп. заборгованість за відсотками за користування кредитом; 12 525 грн. 50 коп. заборгованість за пенею. 23 квітня 2020 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №23042020, за умовами якого первісний кредитор «АВЕНТУС УКРАЇНА» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у Реєстрі боржників, у тому числі за договором №1187628 від 19 серпня 2019 року, укладеним з [PERSON] на загальну суму вимог 21 899 грн. 79 коп. Оскільки позичальник наявну заборгованість в добровільному порядку не погашає, а звернення дійсного кредитора з цього приводу ігнорує, тому позивач, будучи дійсним кредитом, вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 06 квітня 2022 року (а.с.32) позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. У встановлений судом строк жоден із учасників справи не подав клопотання про розгляд справи за їх участю в судовому засіданні. Представники позивача в судове засідання не з`явились, згідно з клопотаннями, направленими на адресу суду через модуль підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» та поштовою кореспонденцією, просили справу розглядати за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, викликалися неодноразово у встановленому законом порядку, протягом визначеного строку відзив на позов не подала. Суд акцентує увагу на тому, що навіть в умовах воєнного стану, введеного у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року та в черговий раз продовженого з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб на підставі Указу Президента України №341 від 22 травня 2022 року, затвердженого Законом України №2263-ІХ від 22 травня 2022 року, право особи на судовий захист не може бути обмежено, оскільки відповідно до ст.ст.10, 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану повноваження судів не можуть бути припинені. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, не подання відзиву у встановлений строк, суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень представника позивача проти заочного розгляду справи. Заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до наступного висновку. За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Судом встановлено, що 19 серпня 2019 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] було укладено договір про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту (далі кредитний договір), невід`ємною частиною якого є Правила надання коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», розміщені на сайті creditplus.ua/assets/uploads/public/pravila_18.03.2019.pdf. За умовами договору [PERSON] отримала грошові кошти (позику) в загальній сумі 6100 грн. 00 коп. на умовах строковості, платності, з метою покриття побутових витрат із зобов`язанням повернути позику та сплатити проценти за користування нею (а.с.4). Відповідно до Правил надання коштів у позику ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» від 15 березня 2019 року (а.с.14-15), які діяли на момент укладення договору між сторонами, після аналізу інформації клієнта, товариство приймає рішення про укладення договору позики, про яке повідомляє клієнта шляхом відправки відповідного інформаційного повідомлення. У випадку готовності клієнта прийняти пропозицію, клієнт натискає клавішу про згоду в особистому кабінеті, після чого товариство надсилає йому засобами зв`язку одноразовий ідентифікатор у вигляді коду. У момент введення коду на сайті товариства клієнт направляє товариству електронне повідомлення про прийняття пропозиції підписане одноразовим ідентифікатором. Договір вважається укладеним з моменту одержання товариством електронного повідомлення про прийняття пропозиції. Внаслідок наведеного, дані правила є публічною пропозицією (офертою), у розумінні ст.ст.641,644 ЦК України, на укладення договору кредиту, та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору та містять усі істотні умови договору, а також, без отримання повідомлень на засоби зв`язку, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений, а відтак суд вважає, що відповідач на момент укладення договору була належним чином повідомлена про усі істотні умови договору, зокрема, про Правила надання коштів у позику ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА». Аналогічну позицію виклав Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року № 524/5556/19. Відповідно до п.1.2 договору, позика видана строком на 30 днів; договір діє до повного виконання клієнтом своїх зобов`язань за цим договором. Як слідує з п.1.3 договору, сторони погодили наступну фіксовану процентну ставку за користування позикою: знижена процентна ставка становить 0,09% від суми позики за кожен день користування позикою (328,50% річних) (п.1.3.1); стандартна процентна ставка становить 1,80% від суми позики за кожен день користування позикою (657,00% річних) (п.1.3.2). Загальна вартість позики за зниженою ставкою складає 127% від суми позики (у % виразі) або 7 747 грн. (у грошовому виразі) та включає в себе проценти за користування позикою 27% від суми позики (у % виразі) або 1 647 грн. (у грошовому виразі). Згідно умов п.3.6.2 договору, товариство нараховує проценти за користування позикою за стандартною процентною ставкою, яке здійснюється не більше ніж до 90 дня прострочення. Аналогічні умови кредитування зазначені в паспорті споживчого кредиту (а.с.6), підписаному відповідачем електронним підписом. Надаючи оцінку правовідносинам, які виникли між сторонами та наявним у справі доказам, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх Загальні правила щодо форми договору визначено ст.639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.ч.1, 2 ст.1047 ЦК України). Механізм укладення електронного договору, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законами України «Про електронну комерцію» та «Про електронний цифровий підпис» (в редакції, чинній на час укладення кредитного договору). Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч.3, ч.4, ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч.12 ст.11 Закону). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п.6 ч.1 ст.3 Закону України Про електронну комерцію). Враховуючи наведене, кредитний договір між [PERSON] та ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» укладений сторонами правочину в електронній формі шляхом підписання його умов кредитодавцем електронним підписом та позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію». Таким чином, в силу абц.2 ч.2 ст.639 ЦК України вказаний договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Аналогічна правова позиція з цього приводу висловлена Верховним Судом у постанові від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від його виконання не допускається (ст.ст.525, 526 ЦК України). Частина 1 ст.611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Відповідно до ст.ст.1049, 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредитору грошові кошти (кредит) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, свої зобов`язання перед [PERSON] первісний кредитор ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» виконав належним чином, надавши позичальникові кредит в обумовленому розмірі, що не спростовано відповідачем. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок з повернення отриманих коштів, якому відповідає право кредитора вимагати їх повернення. У ході судового розгляду також встановлено, що на підставі договору факторингу №23042020 від 23 квітня 2020 року (а.с.11-12), ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» як первісний кредитор відступило новому кредиторові ТОВ «ФК «ЄАПБ» права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №1187628 від 19 серпня 2019 року на загальну суму вимог 21 899 грн. 79 коп., з яких: заборгованість за основною сумою боргу 6 087 грн. 20 коп., заборгованість по процентам 3 287 грн. 09 коп., заборгованість за пенею, штрафами 12 525 грн. 50 коп., що слідує з Витягу з реєстру боржників до договору факторингу (а.с.16) Факт передачі вимог підтверджується відповідним актом від 23 квітня 2020 року (а.с.13). Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. Відповідно до ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Положення ст.204 ЦК України закріплюють презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Кредитний договір №1187628 від 19 серпня 2019 року та договір факторингу №23042020 від 23 квітня 2020 року є чинними, доказів зворотного суду не надано. Враховуючи те, що ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» як первісний кредитор свої зобов`язання за кредитним договором перед [PERSON] виконало у повному обсязі, будь-яких доказів в спростування чого судом не встановлено, та враховуючи правомірність набуття прав вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ», суд приходить до висновку про обґрунтованість його звернення до суду. Відповідно до картки обліку інформації за укладеним договором (а.с.17-18), в рахунок погашення кредитної заборгованості позичальником [PERSON] сплачено 15 вересня 2019 року 1550 грн. (з них 12 грн. 80 коп. зараховано на погашення тіла кредиту, 1527 грн. 20 коп. погашення процентів), 16 жовтня 2019 року 3287 грн. 09 коп. (зараховано виключно на погашення процентів), 30 листопада 2019 року 4 601 грн. 93 коп. (зараховано виключно на погашення процентів). Починаючи з 31 грудня 2019 року мало місце прострочення виконання позичальником зобов`язань. Станом на 23 квітня 2020 року кількість днів прострочення склала 115. Таким чином, фактично відповідачем погашено тіло кредиту в сумі 12 грн. 80 коп. та проценти на суму 9 426 грн. 22 коп. (із фактично нарахованих за зниженою ставкою 1537 грн. 20 коп. та стандартною 20 651 грн. 61 коп.). Отже, заборгованість за тілом кредиту становить 6 087 грн. 20 коп. (з розрахунку: 6 100 12,80). Відтак, суд погоджується з наведеним розрахунком, оскільки він не викликає сумнівів в його достовірності та правильності. Заявлена сума заборгованості по процентам 3 287 грн. 09 коп. становить менше від розрахованої, однак суд вирішує спір в межах заявлених вимог, відступлених вимог від первісного кредитора новому, з дотриманням принципу диспозитивності цивільного судочинства. Аналізуючи викладене, оцінюючи наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про доведеність істотного порушення [PERSON] кредитно-договірних зобов`язань, правомірність пред`явлення позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ» як дійсним кредитором, які з урахуванням обсягу відступлених вимог є доведеними та підлягають задоволенню в частині стягнення заборгованості за основною сумою боргу 6 087 грн. 20 коп. та заборгованості за відсотками за користування кредитом 3 287 грн. 09 коп. Що стосується вимоги про стягнення заборгованості за пенею в сумі 12 525 грн. 50 коп., то при її вирішенні суд виходить з такого. Відповідно до ст.ст.526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України). Імперативним приписом ст.625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним зобов`язання. Згідно зі ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом (ч.1 ст.611 ЦК України). Виходячи зі змісту ст.ст.546, 548, 549 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою (штраф, пеня), яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов`язання. Згідно зі ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Так, умови кредитного договору не містять положень щодо порядку нарахування та стягнення пені за прострочення виконання зобов`язань. Разом з тим, у п.4.4. договору передбачено, що у випадку прострочення повернення суми позики, клієнт зобов`язаний сплатити товариству штраф в розмірі 73 грн. 20 коп. за кожен день прострочення, починаючи з 4 дня прострочення виконання зобов`язань за договором. Відповідно до п.4.5 договору, штрафи за договором нараховуються у момент сплати, але в будь-якому випадку граничний розмір сукупної суми неустойки (штрафу, пені), нарахованої за порушення клієнтом зобов`язань за цим договором, не може перевищувати 50% суми, одержаної клієнтом за цим договором, і становить 3 050 грн. (а.с.5). Аналогічні положення щодо сплати позичальником штрафу за порушення виконання кредитних зобов`язань передбачені у п.6 паспорта споживчого кредиту (а.с.6-зворот). Як слідує з картки обліку інформації за укладеним договором (а.с.17-18), за допущення порушення відповідачем виконання зобов`язань кредитором нараховано неустойку у вигляді штрафу в сумі 3 050 грн. З огляду на доведеність порушення [PERSON] виконання зобов`язань, прострочення платежів на 115 днів (станом на день відступлення прав вимоги від первісного кредитора новому) та відповідність нарахованого штрафу граничній сумі неустойки у виді штрафу, визначеній п.п.4.4, 4.5 кредитного договору, суд приходить до висновку про можливість її стягнення з відповідача на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ». Заявлена відповідачем заборгованість за пенею в сумі 12 525,50 грн. хоча й відповідає загальному розміру відступлених вимог за неустойкою згідно з Витягом з реєстру боржників (а.с.16), однак не доведена жодними доказами. Відповідний розрахунок, з якого можливо було б встановити порядок її нарахування, в матеріалах справи відсутній. Хоча й в позові зазначено про стягнення пені, в той час як з долучених доказів слідує, що фактично мається на увазі штраф, суд вважає, що вказані розбіжності є неістотними, а тому уточнення судом виду неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача за доведеністю її розміру в 3 050 грн. як штрафу не буде свідчити про вихід суду за межі вимог. Приходячи до такого висновку суд враховує позицію ЄСПЛ, який зазначає, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з п.1 ст.6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», № 47273/99, пп.50-51, 69, та «Walchli v. France», № 35787/03, п. 29). При цьому, ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний ж формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99, п.25). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»). Аналізуючи викладене, оцінюючи наявні докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення із [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованості за кредитним договором №1187628 від 19 серпня 2019 року в загальному розмірі 12 424 грн. 29 коп., яка включає: 6087 грн. 20 коп. заборгованість за основною сумою боргу, 3 287 грн. 09 коп. заборгованість за відсотками за користування кредитом, 3 050 грн. 00 коп. заборгованість за штрафом. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд,

Outcome: partial