Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-02 00:00:00

Позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 30 серпня 2005 року уклали кредитний договір № PVT0GK00000107, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 147500,00 грн. на термін до 29 серпня 2010 року, та зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В порушення умов кредитного договору [PERSON] свої зобов`язання не виконав, а тому станом на 23 вересня 2021 року заборгованість кредитним договором № PVT0GK00000107 складає 1319722,21 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом (тілом кредиту) 49367,51 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом 297113,52 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом 3349,62 грн., пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором 969891,56 грн. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № PVT0GK00000107 від 30 серпня 2005 року було укладено договір поруки між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] . Просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованість у розмірі 1319722,21 грн. за кредитним договором № PVT0GK00000107 від 30 серпня 2005 року та судовий збір. Відповідач [PERSON] надала суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнала в повному обсязі та просила відмовити в їх задоволенні, оскільки рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2011 року (справа № 2-484/2011) відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості в розмірі 148808,30 грн. станом на 27 квітня 2011 року за кредитним договором № PVT0GK00000107 від 30 серпня 2005 року. Зазначене рішення набрало законної сили. Таким чином, позивач з 27 квітня 2011 року був обізнаний про порушення його прав, але позов про стягнення заборгованості подав лише після спливу 10 років. Також, договір поруки є припиненим згідно законодавства. Крім того, просить суд стягнути з позивача на її користь витрати на адвоката в сумі 10000,00 грн. та надала як доказ копії: двох квитанцій до прибуткового касового ордеру на загальну суму 10000,00 грн., договору про надання юридичних послуг, ордеру на надання правничої (правової) допомоги, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Представник позивача надав суду відповідь на відзив в якому зазначив, що договір поруки № PVT0GK00000107 від 25 березня 2009 року діє до повного виконання сторонами зобов`язань, а також строк позовної давності до кредитного договору № PVT0GK00000107 від 30 серпня 2005 року не сплинув. Просить позов задовольнити. Представник позивача в позовній заяві просить розглядати справу без його участі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явилася, надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги не визнає та заперечує проти їх задоволення. Третя особа в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, вважає, що в задоволені позову слід відмовити з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що 30 серпня 2005 року між «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № PVT0GK00000107, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти на строк до 29 серпня 2010 року у розмірі 147500,00 грн. на наступні цілі: 140000,00 грн. на купівлю будинку, 7500,00 грн. на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків та комісії. В кредитному договорі № PVT0GK00000107 від 30 серпня 2005 року є підписана згода співвласника [PERSON] на отримання кредитних коштів та їх використання відповідно до умов зазначеного договору, а також надання у заставу/іпотеку Приватбанку будь-якого майна, що належить їй на праві спільної власності з позичальником, у тому числі житлового будинку [ADDRESS] , з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором. Відповідно до договору поруки № PVT0GK00000107 від 25 березня 2009 року, укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , [PERSON] є поручителем за кредитним договором № PVT0GK00000107 від 30 серпня 2005 року, укладеним між «Приватбанк» та [PERSON] , згідно якого кредитор надав боржнику кредит в сумі 140000,00 грн. строком до 29 серпня 2010 року. Поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № PVT0GK00000107 від 30 серпня 2005 року станом на 23 вересня 2021 року заборгованість за кредитним договором складає 1319722,21 грн., з яких: заборгованість за кредитом (тілом кредиту) 49367,51 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом 297113,52 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом 3349,62 грн., пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором 969891,56 грн. АТ КБ «Приватбанк» за вих. № 30.1.0.0/2-309 від 24 вересня 2021 року направив на адресу [PERSON] повідомлення про погашення заборгованості за кредитним договором № PVT0GK00000107 від 30 серпня 2005 року, як поручителя. Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2011 року відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк`до [PERSON] про звернення стягнення на нерухоме майно та виселення. Рішенням суду встановлено, що відповідач на порушення умов кредитного договору № PVT0GK00000107 від 30 серпня 2005 рокусвоєчасно і в повному обсязі не погашав кредит та відсотки за користування коштами, комісії та інші платежі, які виникають в процесі обслуговування кредиту, не сплачував, а тому виникла заборгованість перед Банком, загальна сума якої станом на 27 квітня 2011 року становить 148808,30 грн., з них: заборгованість за кредитом 49367,51 грн., заборгованість за відсотками 58912,43 грн., заборгованість з комісії 3349,62 грн., заборгованість з пені 37178,74 грн. Рішення суду набрало законної сили 05 грудня 2011 року. У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч.1,2,4 ст.83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України). За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності за зобов`язаннями з визначеним строком виконання починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)). Згідно ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі. Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Згідно ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання. З матеріалів справ вбачається, що рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2011 року відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк`до [PERSON] про звернення стягнення на нерухоме майно та виселення. Рішенням суду встановлено, що відповідач на порушення умов кредитного договору № PVT0GK00000107 від 30 серпня 2005 року своєчасно і в повному обсязі не погашав кредит та відсотки за користування коштами, комісії та інші платежі, які виникають в процесі обслуговування кредиту, не сплачував а тому виникла заборгованість перед Банком, загальна сума якої станом на 27 квітня 2011 року становить 148808,30 грн., з них: заборгованість за кредитом 49367,51 грн., заборгованість за відсотками 58912,43 грн., заборгованість з комісії 3349,62 грн., заборгованість з пені 37178,74 грн. Рішення суду набрало законної сили 05 грудня 2011 року. Відповідно до договору поруки № PVT0GK00000107 від 25 березня 2009 року, укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , [PERSON] є поручителем за кредитним договором № PVT0GK00000107 від 30 серпня 2005 року, укладеним між «Приватбанк» та [PERSON] , згідно якого кредитор надав боржнику кредит в сумі 140000,00 грн. строком до 29 серпня 2010 року. Поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. На відміну від строку позовної давності, строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки слід пред`явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем). Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15. З огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред`явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 3-1169/11 (провадження № 14-265цс18). Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Пунктом 11 договору поруки від 25 березня 2009 року, укладеного банком із [PERSON] , передбачено, що договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором встановлено строк припинення поруки у розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 25 вересня 2019 року у справі №555/540/17. Однак, п.12 вищезазначеного договору поруки передбачено, що порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду 10 листопада 2021 року з позовом до поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому термін повернення кредитних коштів (кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків) визначений до 29 серпня 2010 року. Таким чином, позивач звернувся і після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, як зазначено в договорі поруки. Отже, позивач звернувся до суду з вимогою до відповідача після спливу строку передбаченого статтею 559 ЦК України. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , як поручителя за кредитним договором № PVT0GK00000107 від 30 серпня 2005 року, після закінчення строку дії договору поруки, а тому в задоволенні позову слід відмовити. У зв`язку з відмовою АТ КБ «Приватбанк» в задоволенні позовних вимог судовий збір відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню не підлягає. Стосовно стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу суд приходить до наступного. Відповідачем на підтвердження витрат на правову допомогу надано копії: договору про надання юридичних послуг від 20 грудня 2021 року, двох квитанцій до прибуткового касового ордеру від 20 грудня 2021 року на суму 5000,00 грн. та від 06 січня 2022 року на суму 5000,00 грн. на загальну суму 10000,00 грн., ордеру на надання правничої (правової) допомоги, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Така правова позиція узгоджується із постановою ВС від 13 січня 2021 року по справі № 596/2305/18. Натомість, представник позивача не висловив своєї позиції щодо судових витрат на професійну правову допомогу, яка була зазначена у відзиві на позовну заяву. Крім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19 зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Таким чином, суд, виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, вважає за можливе стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн.

Outcome: approved