Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-29 00:00:00

15 липня 2022 року до Міжгірського районного суду Закарпатської області надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. На обґрунтування заявлених позовних вимог позивач [PERSON] посилається на те, що він з відповідачкою [PERSON] 18 лютого 2014 року уклав шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Негровецької сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, про що в книзі актів зроблений актовий запис № 04 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від спільного подружнього життя у них народився син [PERSON] , [INFO] . У позові зазначає, що на протязі останніх двох років сімейного життя між ними поступово погіршувалося стосунки, в сім`ї постійно виникали сварки, свідком яких нерідко ставав їх малолітній син, що негативно впливає на його психічний стан та спричиняє душевні страждання, вже тривалий час кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. З травня 2021 року вони проживають окремо, фактично їх сім`я припинила своє існування, а шлюб існує фактично формально. Спору про поділ спільного майна з Позивач вказує, що він з сином [PERSON] з травня 2021 року проживає у власному будинку в [ADDRESS] , а відповідачка разом зі своїми батьками мешкає за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин позивач вважає, що їх сім`я розпалася остаточно, шлюбні відносини поновлені бути не можуть, збереження шлюбу та подальше спільне життя з відповідачкою вважає неможливим, а примирення недоцільним, а тому він змушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачкою [PERSON] , який зареєстрований 18.02.2014 року виконкомом Негровецької сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, за актовим записом № 04. Позивач зазначає у позові, що він усвідомлюючи особисту відповідальність за виховання, піклування про сина, створення для нього соціально-побутових умов проживання, духовного та розумового розвитку, вважає за необхідне визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] з ним, батьком дитини. Вказує також на обґрунтування цих позовних вимог про те, що він любить сина та вважає, що спроможний забезпечити його всім необхідним, він постійно слідкує за станом здоров`я сина, його розвитком, виховує та піклується про нього, з сином має психологічний контакт, прив`язаність один до одного. Та зважаючи, що їх спільний син вже більше як рік фактично проживає разом з ним, том просить визначити місце проживання сина з ним, батьком дитини. З моменту припинення спільного проживання з відповідачкою по теперішній час син проживає з ним. Він не має наміру перешкоджати відповідачці, як матері, в здійсненні її прав та обов`язків щодо їх дитини. Відповідачка на цей час немає постійної роботи та заробітку, власного житла, перебуває у стосунках з іншим чоловіком. Також вказує, що відповідачка декілька разів висловлювалася з погрозами на його адресу, що забере сина до себе, тому він вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить: розірвати шлюб між ним, [PERSON] та відповідачкою [PERSON] , який зареєстрований 18.04.2014 року виконавчим комітетом Негровецької сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, про що в книзі актів зроблений актовий запис № 04 та просить після розірвання шлюбу визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] з ним, як батьком дитини за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 19.07.2022 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху, позивачеві надано десятиденний строк для усунення недоліків, зазначених в описовій частині ухвали. Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 09.08.2022 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Службу у справах дітей Колочавської сільської ради Хустського району Закарпатської області В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, проте позивачем до суду надано заяву від 29.08.2022 року про розгляд справи без його участі, в якій вказує, що позов підтримує у повному обсязі, на заявлених позовних вимогах наполягає та просить позов задовольнити за підставами, викладеними у позовній заяві. Проти ухвалення заочного рішення, на підставі наявних у справі доказів, не заперечує. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, проте до суду подала заяву від 18.08.2022 року про розгляд справи у її відсутність, у заяві зазначає, що позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини вона визнає повністю та не заперечує проти їх задоволення, просить суд не надавати термін на примирення сторін та вказує, що на теперішній час вона перебуває у близьких стосунках з іншим чоловіком, з яким має намір створити сім`ю, у найближчий час має намір виїхати за межі України. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Колочавської сільської ради в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, проте до суду подано заяву про розгляд справи за відсутністю уповноваженого представника, підтримують позицію позивача та під час розгляду справи просять врахувати складений органом опіки та піклування Висновок про визначення місця проживання дитини [PERSON] та просять позов [PERSON] задовольнити. Самостійних вимог щодо предмета позову не заявляють. Всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини по справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі - [PERSON] та [PERSON] уклали 18 лютого 2014 року шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Негровецької сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, актовий запис №04, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, оригінал якого міститься в матеріалах справи. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на « [PERSON] ». Від спільного подружнього життя сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , який народився [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] , виданим повторно 11.04.2013 року, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.9) та з якого вбачається, що в графі «батько» вказаний [PERSON] , позивач у справі, а в графі «мати» - [PERSON] (а.с.9). Подружні стосунки між сторонами припинені по причині розбіжностей характерів та різних поглядів на життя, відсутністю взаєморозуміння, що в цілому призвело до втрати почуття любові та довіри один до одного, та припинення шлюбних відносин, у зв`язку з чим позивач звертається до суду з даним позовом про розірвання шлюбу. Чинним законодавством України передбачено право подружжя на розірвання шлюбу за позовом одного із них на підставі рішення суду: зокрема, положеннями ст.ст.104 ч.2,105 ч.3,110 ч.1 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Частинами 3,4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст.111 СК України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В даному випадку, сторони вважають неможливим з моральної точки зору, продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов`язати їх прийняти заходи до примирення. Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх неповнолітньої дитини, що мають істотне значення. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи вищенаведені законодавчі норми, виходячи з принципів об`єктивності, розумності, справедливості та доцільності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо розірвання шлюбу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі та суд приходить до висновку, що дана сім`я розпалася остаточно та будь-яких підстав до її збереження судом не встановлено та відповідачкою в суді не доведено. Крім того, оскільки позивач [PERSON] наполягає на розірванні шлюбу, а відповідачка [PERSON] визнає позовні вимоги у повному обсязі, то відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням їх до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Примушування до шлюбу не допускається. А тому, подальше спільне подружнє життя і збереження шлюбу між сторонами суперечило б їх інтересам та інтересам їх дитини, що має істотне значення. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вивчивши обґрунтування заявлених [PERSON] позовних вимог про розірвання шлюбу, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами не може бути збережений, оскільки факти, викладені у позовній заяві свідчать про те, що шлюб між сторонами фактично розпався, спільне життя подружжя і збереження сім`ї стало неможливим, шлюбні стосунки сторони не підтримують, та формальне існування шлюбу обмежує особисту свободу позивача та порушує його особисті інтереси, що мають істотне значення, тому суд приходить до висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги в частині розірвання шлюбу є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх дитини. Крім того, в заявлених позовних вимог позивач [PERSON] просить визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з ним як батьком, що відповідачкою [PERSON] не оспорено. З Висновку органу опіки та піклування Колочавської сільської ради про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , вбачається, що орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування вказаного Висновку органом опіки та піклування зазначено, що тривалий час подружжя [PERSON] живуть окремим життям та своїми інтересами. З травня 2021 року по даний час [PERSON] зі своїм сином проживають у власному будинку за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] проживає разом зі своїми батьками за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту обстеження умов проживання від 27.08.2022 року вбачається, що для проживання дитини умови сприятливі. Батько задовольняє потреби дитини у догляді та вихованні, він матеріально забезпечений. При спілкуванні з працівниками служби у справах дітей [PERSON] висловив тверде бажання проживати разом з батьком. Питання про визначення місця проживання дитини було розглянуто комісією з захисту прав дитини Колочавської сільської ради. Батько дитини повідомив працівникам служби у справах дітей, що має доброзичливі відносини з сином, завжди виконує обов`язки по його вихованню та утриманню., створює для нього належні житлово-побутові умови проживання, піклується про його здоров`я, забезпечує духовний та розумовий розвиток. У соціумі зарекомендував себе з позитивної сторони: ввічливою, добропорядною, врівноваженою людиною. [PERSON] стверджує, що як мати прикладає усіх зусиль, щоб життя її дитини було комфортним. В той же час [PERSON] не заперечує стосовно того, щоб дитина проживала з батьком [PERSON] . Та з метою забезпечення реалізації прав, свобод та законних інтересів дітей, орган опіки та піклування Колочавської сільської ради вважає за доцільне визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Вказаний висновок затверджений рішенням виконавчого комітету Колочавської сільської ради Хустського району Закарпатської області №2 від 25.08.2022 року, копія якого міститься в матеріалах справи. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 8236749 від 20.08.2022 року, а також свідоцтва про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 20.08.2013 року вбачається, що [PERSON] , позивач по справі, є власником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0821 га, цільовим призначенням якої є будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка) (а.с.16,17). З наданого технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого ФОП [PERSON] станом на 02.11.2021 року, вбачається, що замовник [PERSON] є господарем домоволодіння за адресою [ADDRESS] (а.с.10-115). Як вбачається з рішення №20 від 17.01.2022 року виконкому Колочавської сільської ради Хустського району Закарпатської області, -- житловому будинку в селі Негровець, власником якого є [PERSON] , присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. За приписами ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Положеннями частин 1, 2 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. З аналізу практики Європейського суду з прав людини встановлено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Положеннями ст.19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення ч.1 ст.161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Крім того, поняття "розлучення дитини та матері" не є тотожним поняттю „визначення різних місць проживання матері та дитини", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином, положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, виходячи із рівності прав батьків щодо дитини, встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Як роз`яснено у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Отже, з аналізу вищенаведеного вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. При вирішенні питання про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , суд в контексті першочергового урахування інтересів дитини, враховуючи тривалість проживання малолітньої дитини з батьком, що визнано відповідачем, добросовісне виконання позивачем [PERSON] батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення сина усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком, чи негативно впливали на її виховання та розвиток, бажання самої дитини [PERSON] на проживання з батьком, згоду матері на проживання малолітньої дитини з батьком, переконують суд про обґрунтованість позовних вимог та визначення місця проживання малолітньої дитини сторін разом з батьком - позивачем [PERSON] . Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вивчивши обґрунтування заявлених [PERSON] , позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі, крім того позовні вимоги визнані відповідачкою [PERSON] , та, відповідно до положень ст.182 ЦПК України, не підлягають доказуванню. При цьому, визначення місця проживання дитини разом із батьком не позбавляє права відповідача [PERSON] спілкуватися з дитиною та не обмежує її у здійсненні своїх материнських прав та обов`язків стосовно сина, оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання останнього з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, прояву турботи відносно нього та участі у його вихованні. Судових витрат до стягнення чи повернення стороною позивача не заявлено. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved