Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-09 00:00:00

07 червня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 20 травня 2020 року відносно нього відповідачем - Військовою частиною [NUMBER] було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 17211 КУпАП. Постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2020 року його було визнано винуватим у вчиненні вищезазначеного адміністративного правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 145 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, розгляд цієї справи проходив у його відсутність, оскільки внаслідок сильного емоційного напруження у нього стався нервовий зрив та він потрапив до лікарні із гіпертонічним кризом. У подальшому, а саме 27 листопада 2020 року постановою Дніпровського апеляційного суду було скасовано постанову Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області віл 01 червня 2020 року через відсутність в його діях суб`єктивної та об`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення. Позивач зазначив, що неправомірними діями відповідача йому було завдано моральних страждань, які полягають у приниженні честі, гідності та репутації як офіцера Збройних Сил України, моральних переживаннях, що виразилось у постійному перебуванні в стані стресу, доказуванні своєї невинуватості у вчиненні адміністративного правопорушення, а також фізичних стражданнях, які полягали у підвищенні артеріального тиску, нервовому зриві, через що він майже місяць лікувався у шпиталі на стаціонарному лікуванні. Також позивач зазначив, що після складання відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення, відповідач порушив його нормальні життєві стосунки, він був вимушений відмовитись від подальшого проходження служби, оскільки про притягнення його до адміністративної відповідальності стало відомо всьому особовому складу військової частини [NUMBER], у тому числі і його підлеглим та колегам по службі, так як він мав позитивні характеристики і нагороджувався грамотами. У зв`язку з чим позивач, посилаючись на положення ст.ст. 1167, 1174 ЦК України, з урахуванням глибини його душевних страждань, а також характеру та тривалості немайнових втрат, часу і зусиль, необхідних для відновлення свого душевного спокою та попереднього життєвого стану, звернувся до суду та просить стягнути з відповідача (за рахунок бюджетних асигнувань) на його користь 50 000,00 грн. моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями службової особи Військової частини [NUMBER]. Не погоджуючись із пред`явленим позовом, 19 січня 2022 року відповідач - Військова частина [NUMBER] подала суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач зазначив, що дійсно уповноваженою особою Військової частини [NUMBER] на підставі ст.ст. 254, 255 КУпАП та в порядку Інструкції зі складання протоколів та оформлення адміністративних матеріалів про військові адміністративні правопорушення, затвердженої Наказом Міністерства оборони України № 374 від 8 липня 2017 року, після виявлення ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 17211 КУпАП на позивача було складено відповідний протокол про зазначене адміністративне правопорушення, після чого з метою встановлення наявності, або відсутності вини позивача у вчиненому правопорушення, відповідний матеріал було передано на розгляд суду для прийняття відповідного рішення. Додав, що позивач і раніше притягався до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 17211 КУпАП згідно з постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2019 року (справа № 183/67/19) та зазначені обставини не були перешкодою в отриманні позивачем позитивних характеристик з місця проходження служби, а тому вважав, що посилання останнього на настання для нього несприятливих наслідків фактом складання протоколу про адміністративне правопорушення від 20 травня 2020 року не відповідає дійсності. Також вважав, що відповідачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між перебуванням останнім на стаціонарному лікуванні та спричиненими йому моральними стражданнями. Додав, що порушень нормальних життєвих стосунків позивача, наслідками яких він зазначає у позовній заяві, як відмовлення від проходження військової служби не відповідають дійсності, оскільки [PERSON] було звільнено у запас у зв`язку із закінченням строку дії контракту (а.с. 32-35). Відповіді на відзив на позовну заяву подано не було. Ухвалою судді від 09 червня 2021 року позовну заяву було залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків (а.с. 20). 23 листопада 2021 року позивач усунув недоліки позовної заяви, надавши суду докази сплати ним судового збору за подання до суду цієї позовної заяви (а.с. 24, 25). Ухвалою судді від 29 листопада 2021 року було прийнято позовну заяву до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін і відкрито провадження у справі, цією ж ухвалою сторонам було установлено строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив на позовну заяву та заперечень (а.с. 26-27). Дослідивши наявні письмові докази, суд приходить до таких висновків. Судом установлено, що 20 травня 2020 року т.в.о командира ремонтно-відновлювального батальйону військової частини [NUMBER] майором Вертепою О. В. відносно капітана [PERSON] складено протокол [NUMBER] № 2 про військове адміністративне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 17211 КУпАП (а.с. 6-7). Відповідно до змісту протоколу 18 квітня 2020 року капітан [PERSON] прибув на військову службу до військової частини [NUMBER], яка дислокується в [ADDRESS], та представив документи ВЛК не в повному обсязі, а саме картку обстеження та медичного огляду, в якій зазначено, що здача аналізів була 10 квітня 2020 року та 13 квітня 2020 року. З 09 квітня 2020 року по 18 квітня 2020 року капітан [PERSON] на облік не став, ВЛК не пройшов. В період з 13 квітня 2020 року по 17 квітня 2020 року не надав документів про проходження ВЛК, тим самим, був незаконно був відсутній протягом п`яти діб, без поважних причин, вчинивши вказане правопорушення в умовах особливого періоду. Постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2020 року, ухваленою у справі № 183/2936/20, [PERSON] було визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 17211 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 145 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто у сумі 2465,00 грн та звільнено останнього від сплати судового збору на підставі п. 12 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір" (а.с. 8). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2020 року апеляційну скаргу особи, що притягається до адміністративної відповідальності [PERSON] було задоволено. Постанову Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2020 року - скасовано. Винесено нову постанову, якою [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 17211 КУпАП та провадження по справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення (а.с. 9-14). Частинами 1 та 2 статті 16 ЦК України установлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно частини 1, 2, 3 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31 березня 1995 року відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до ст. 254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності. Протокол не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу. Пунктом 1 частини 1 статті 255 КУпАП передбачено, що у справах про адміністративні правопорушення, що розглядаються органами, зазначеними в статтях 218-221 цього Кодексу, протоколи про правопорушення мають право складати: органів управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України (про правопорушення, вчинені військовослужбовцями, військовозобов`язаними та резервістами під час проходження зборів, а також працівниками Збройних Сил України під час виконання ними службових обов`язків, - стаття 44, частини друга і третя статті 123, статті 172-10 - 172-20, 173, 174, 178, 182, 184-1, 185 і 185-7). Інструкцією зі складання протоколів та оформлення матеріалів про військові адміністративні правопорушення, затвердженою Наказом Міністерства оборони України № 374 від 18 липня 2017 року (чинною на момент складання протоколу про військове адміністративне правопорушення [NUMBER] № 2 від 20 травня 2020 року) установлено механізм складання протоколів про військові адміністративні правопорушення відносно військовослужбовців Збройних Сил України, військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів, які вчинили адміністративні правопорушення, передбачені главою 13-Б "Військові адміністративні правопорушення" КУпАП, надсилання до районних, районних у місті, міських, міськрайонних судів протоколів та інших матеріалів про військові адміністративні правопорушення, а також порядок їх обліку у військових частинах (установах, закладах) та органах управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України. Відповідно до ст. 221 КУпАП судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені частинами першою - четвертою та сьомою статті 41, статтями 41-1 - 41-3, 42-1, 42-2, частинами третьою та четвертою статті 42-4, частиною першою статті 44, статтею 44-1, частиною першою статті 44-3, статтями 46-1, 46-2, 51, 51-2, 51-4, частинами другою, четвертою та п`ятою статті 85, статтями 85-1, 88 - 88-2, 89, 90, 91, 91-5, 91-6, 921, 96-2, 98, 101-103, 103-3, частиною першою статті 106-1, статтями 106-2, 107-1, частиною другою статті 112, частинами четвертою, сьомою і дев`ятою статті 121, частиною п`ятою статті 122, частиною першою статті 122-2, статтями 122-4, 122-5, частинами другою і третьою статті 123, статтею 124, частиною третьою статті 126, частиною четвертою статті 127, статтею 127-1, статтею 130, частинами другою і третьою статті 133, статтями 135-1, 139, частиною четвертою статті 140, статтями 146, 149-1, частиною другою статті 154, статтею 155-1, частинами першою, третьою і четвертою статті 156, статтями 156-4, 160, 162, 162-1, 162-3, 163-1 - 163-4, частиною другою статті 163-7, статтями 163-12, частинами другою і третьою статті 163-17, статтями 164, 164-3, 164-5-164-8, 164-10, 164-12, 164-13, частини третя - шоста статті 16414, статті 164-15-164-19, 166-1 - 166-4, частинами першою, другою, дев`ятою та десятою статті 166-6, 166-8 - 166-12, 166-14 - 166-18, 166-21, 166-22, 166-23, 166-24, 166-25, 166-27, 171-2, 172-4 - 172-20, 173 - 173-2, 173-4, 174, 177-2, частиною третьою статті 178, статтею 180-1, частинами першою, другою і третьою статті 181, частиною другою статті 182, статтями 183-1 - 185-11, 185-13, 185-14, 186-1, 186-5 - 186-8, 187, 188, 188-1, 188-13 (крім справ про адміністративні правопорушення, пов`язані з невиконанням законних вимог державного виконавця), 188-14, 188-16, 188-17, 188-19, 188-22, 188-25, 188-27, 188-28, 188-31, 188-32, 188-33, 188-34, 188-35, 188-38, 188-39, 188-40, 188-41, 188-45, 188-46, 188-47, 18848, 188-49, 188-50, 188-54, 188-55, 188-57, частиною першою статті 189-1, статтями 189-3, 190, 191, 193, 195-1 - 195-6, статтями 204-1, 204-3, 206-1, 212-2 - 212-24 цього Кодексу, а також справи про адміністративні правопорушення, вчинені особами віком від шістнадцяти до вісімнадцяти років. Статтею 283 КУпАП установлено, що розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Згідно зі ст. 284 КУпАП по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов: 1) про накладення адміністративного стягнення; 2) про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу; 3) про закриття справи. Постанова про закриття справи виноситься при оголошенні усного зауваження, передачі матеріалів на розгляд громадської організації чи трудового колективу або передачі їх прокурору, органу досудового розслідування, а також при наявності обставин, передбачених статтею 247 цього Кодексу. Разом з тим, статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вирішення цієї цивільної справи та ухвалення у ній відповідного законного й обґрунтованого рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Усі ці складові могли бути з`ясовані лише у процесі доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Стаття 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено, як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставин. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів незаконності дій відповідача, оскільки жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, до нього застосовано не було, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, оскільки відповідно до статтей 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішене лише судом, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. При цьому сам факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення не тягне за собою настання обов`язкового наслідку цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії відповідача заподіяли позивачеві моральної шкоди. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 312/262/18 (провадження № 61-14401св19). Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed