Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до Южного міського суду Одеської області з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] народився [PERSON] , батьком якого є відповідач. Відповідач повністю ухилився від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання малолітньої дитини, ніяких відносин із нею не підтримує, вихованням не займається, не телефонує, не цікавиться здоров`ям, матеріально не забезпечує, має заборгованість зі сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини. 23.05.2022 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач позов не визнає, просить в його задоволенні відмовити, так як відповідач має постійне місце роботи та проживання, має позитивні характеристики, сплачує аліменти на утримання ще двох неповнолітніх дітей, при цьому позивач не надав до суду доказів винної (умисної) поведінки відповідача щодо ухилення від виконання батьківських обов`язків. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 01.04.2022 відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 14.04.2022 закрито підготовче судове засідання по цивільній справі та призначено її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Позивачка в судове засідання не з`явилась, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач, представник відповідача в судовому засіданні в задоволенні позову просили відмовити, відповідач пояснив, що він вживає заходів щодо спілкування з сином. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, подав заяву згідно якої просить справу розглядати у його відсутність, проти задоволення заявлених позовних вимог заперечує в повному обсязі. Свідки [PERSON] , [PERSON] які є сусідами позивачки, пояснили в судовому засіданні, що ніколи не бачила батька [PERSON] , тому вважають, що він не приймає участь у вихованні та утриманні сина [PERSON] . Відповідач [PERSON] , був допитаний в судовому засіданні, як свідок та пояснив, що з позивачкою прожили разом 1 рік, у зв`язку з різними поглядами на життя шлюб був розірваний. З дитиною мав намір бачитись, неодноразово приходив до позивачки, дзвонив до неї, але вона його не пускала до дитини та казали не приходь сюди. Також пояснив, що він має намір спілкуватись з сином, все виправити та надати сину все що від нього залежить. Пояснив, що він був молодий, не розумів, що потрібно звертатись до Служби у справах дітей з приводу встановлення порядку участі у вихованні сина, до поліції теж не звертався. Має заборгованість по аліментах, так як у нього троє дітей, але він її постійно погашає. Вислухавши відповідача, представника відповідача, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , батьком якого є [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.11). Згідно рішення Южного міського суду Одеської області по цивільній справі №2-538/2010 від 01.11.2010 шлюб між сторонами розірваний (а.с.12-12зв). Згідно розрахунку заборгованості по аліментам від 31.01.2022 №2041, складеного Южненським відділом ДВС в Одеському районі Одеської області заборгованість по сплаті аліментів [PERSON] перед [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за виконавчим листом № 2-266 станом на 01.02.2022 становить 55 237,66 грн. (а.с.14). Крім того відповідач є батьком [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.67-68). Згідно постанов державного виконавця з відповідача стягуються аліменти на утримання неповнолітніх дітей (а.с.70-73). Відповідно до ч.1 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із ч.1 ст.152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 ст.155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. Крім того, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п.2 ч.1 ст.164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №243/13192/19-ц вказав на відсутність підстав для позбавлення батька батьківських прав, оскільки він, в силу своїх можливостей, намагається піклуватися про дітей. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі справа №753/2025/19 вказав, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав свідчить про інтерес батька до дитини. Також, Верховний суд у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Тобто, позивачкою не доведено, що поведінка відповідача є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками. Крім того, відсутні докази щодо застосування до відповідача будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. З наведених обставин, суд критично ставиться до пояснень позивачки та свідків, заявлених позивачкою щодо нехтування відповідачем своїми обов`язками щодо виховання та утримання сина, оскільки вони не знайшли свого документального підтвердження в судовому засіданні. Крім того, як вбачається 01.07.2022 Комісією з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Южненської міської ради ухвалено висновок №638/23-05-03 про не доцільність позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Комісією встановлення факт ухилення батька від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, але на даний час постановка питання про позбавлення батьківських прав є передчасною, оскільки в діях батька прослідковується заінтересованість в збереженні родинних відносин із своїм сином. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно сина не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Крім того, судом враховується мотиви позивачки звернення до суду з даним позовом, як вона пояснила в судовому засіданні, а саме неможливість отримати додаткову відпустку, як одинокій матері без рішення про позбавлення батьківських прав батька. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому суд вважає за необхідне у позові відмовити повністю. Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з повною відмовою в задоволенні позову витрати позивача по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають і покладаються на нього.

Outcome: dismissed