Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-10 00:00:00

АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Закарпатського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулося до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Ужгородська районна державна нотаріальна контора, про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення мешканців. Позов мотивований тим, що 13.03.2008 між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Закарпатського обласного управління АТ «Ощадбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №81303/2, згідно якого останній отримав кредит в розмірі 105 000 гривень із сплатою відсотків за його користування в розмірі 15,5 % річних, з кінцевим терміном повернення до 12.03.2018. Вказує, що в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Закарпатське обласне управління ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] , як Іпотекодавцем, укладено Іпотечний договір, який посвідчений 13 березня 2008 року приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Новицькою О.В. та зроблено запис в реєстрі за №659. Згідно вказаного договору, предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: домоволодіння [ADDRESS] , що складається з літ. А двокімнатний житловий будинок, загальною площею 68,5 м., житловою площею 36,5 м., літ. Б комора, літ. В сарай, літ. Г хлів, літ. Д сарай, літ. Е сарай, літ. Ж вбиральня, № огорожа, І споруди, обладнано підвал 27,9 кв.м., за адерсою: [ADDRESS] , та належить [PERSON] на праві приватної власності. Зазначає, що взяті на себе зобов`язання, щодо повернення кредиту та відсотків за його користування позичальник належним чином не виконує і станом на 04.05.2017 року заборгованість по кредиту складає 314 514,51 грн., з якої: 100 715,07 грн., основний борг; 30 405,29 грн. пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 14 789,97 грн. заборгованість по відсотках; 4 320,08 грн. нарахована пеня за несвоєчасне погашення відсотків; 13 277,36 грн. 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту; 7 234,09 грн. 3% річних за несвоєчасне погашення відсотків; 110 887,29 грн. втрати від інфляції за несвоєчасне погашення кредиту; 32 885,36 грн. втрати від інфляції за несвоєчасне погашення відсотків. Представник позивача зазначає, що 07.05.2014 майновий поручитель [PERSON] померла. 16.06.2014 на адресу Ужгородської районної державної нотаріальної контори AT «Ощадбанк» надіслано вимогу до спадкоємців померлої за вих. №13/334-414 про повідомлення кредитора про відкриття спадкової справи, обсяг спадкової маси та повідомлення спадкоємців про наявність заборгованості. 11.04.2017 отримано листа Першої Ужгородської державної нотаріальної контори за вих. №351 з інформацією про те, що претензія до спадкоємців зареєстрована та заведена спадкова справа №106/2014 рік, спадкоємці в державну нотаріальну контору не звертались. Разом з цим, AT «Ощадбанк» отримано довідку виконавчого комітету Яроцької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області від 20.06.2014 року за №137/1/02-07 про те, що в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , разом з померлою [PERSON] були зареєстровані та проживали: [PERSON] , [INFO] (син); [PERSON] , [INFO] (донька); [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Тому представник позивача вказує, що згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Зауважує, що оскільки заборгованість за кредитним договором залишається невиплаченою, просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №81303/2 від 13.03.2008 року шляхом продажу вказаного предмету іпотеки від власного імені будь-яким способом з іншою особою; виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з будинку та стягнути з відповідачів судові витрати. Не погоджуючись із позовними вимогами, представником відповідача [PERSON] адвокатом Білоцерковець Ю.С. подано відзив на позов. У поданому відзиві вказує, що вимоги банку є незаконним, безпідставними та необґрунтованими. Зазначає, що з відповідача рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області уже стягнуто заборгованість за кредитним договором, проте позивачем було нараховано проценти після цього. Також вказав, що виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на таке, не допускається. Враховуючи викладене, у задоволенні позову просив відмовити. Представник позивача не скорситався правом на участь у судовому засіданні та подав заяву, згідно якої просить провести розгляд справи без його участі та задоволити позов. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`яився та в матеріалах справи міститсья чергова заява його представника [PERSON] про вілдкадення судового засідання. Враховуючи ту обставину, що представник відповідача [PERSON] неодноразово подавала заяви на відкладення судового засідання, наявнітсть у матеріалах справи відзиву на позов із викладом позиції відповідача, суд з метою недопущення затягування розгляду справи та зловживання правом на подання заяв про відкладення судових засідань, розглядає таку на підставі наявних матеріалів справи без їх участі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не скористалися право на участь у судовому засіданні, про прични неявки не повідомили, заяв, клопотань чи заперечень не подавали, про час та міце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник Ужгородської районної державної нотаріальної контори не скористався правом на участь у судовому засіданні та подав заяву, згідно якої просить проводити розгляд справи без його участі. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Судом встановлено, що 13.03.2008 між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено кредитний договір №81303/2, згідно якого останній отримав кредит в розмірі 105 000 гривень із сплатою відсотків за його користування в розмірі 15,5 % річних, з кінцевим терміном повернення до 12.03.2018 В якості забезпечення виконання зобов`язання позичальником за Кредитним договором №81303/2 від 13.03.2008, було укладено Договір іпотеки від 13 березня 2008 року, за умовами якого [PERSON] передала позивачу в іпотеку нерухоме майно: домоволодіння [ADDRESS] , що складається з літ. А двокімнатний житловий будинок, загальною площею 68,5 м., житловою площею 36,5 м., літ. Б комора, літ. В сарай, літ. Г хлів, літ. Д сарай, літ. Е сарай, літ. Ж вбиральня, № огорожа, І споруди, обладнано підвал 27,9 кв.м., за адерсою: [ADDRESS] , яке належить іпотекодавцю на праві власності. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Укладений між сторонами договір відповідає вимогам Закону, оскільки визначені у ньому умови кредитування сторонами погоджені та підписані, договір виконувався позичальником, що нею не заперечується та підтверджується копіями квитанцій та іншими доказами, наявними в матеріалах справи, та свідчить про добровільне волевиявлення сторін і про погодження нею усіх його умов. Жодних претензій до банку з приводу його умов або укладення договору з порушеннями вимог закону, відповідач не пред`являла. Зазначений висновок узгоджується і з положенням ст. 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину і означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачувати проценти. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Судом встановлено, що свої зобов`язання щодо повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитними коштами позичальник належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 04.05.2017 року заборгованість по кредиту складає 314 514,51 грн. Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача [PERSON] про те, що заборогованість нарахована невірно, оскільки рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області №308/7262/13-ц вже стягнуто з його довірителя заборогованість за кредитним договором, оскільки згідно відомостей програми документообігу суду Д3 таке заочне рішення судом було скасовано. Згідно з п. 6.1 Договору іпотеки від 13.03.2008, у випадку невиконання іпотекодавцем зобов`язань, іпотекодержатель має право вимагати задоволення вимог за рахунок Предмету іпотеки. Таким чином, у зв`язку із невиконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором №81303/2 від 13.03.2008 позичальником, позивач звернувся до суду із позовом з метою захисту свого порушеного права, шляхом звернення стягнення на іпотечне майно. Одночасно, з матеріалів справи встановлено, що іпотекодавець (майновий поручитель) [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 07.05.2014. Згідно листа Ужгородської районної державної нотаріальної контори за вих. №351 від 11.04.2017 претензія до спадкоємців зареєстрована та заведена спадкова справа №106/2014 рік, спадкоємці [PERSON] в державну нотаріальну контору не звертались. За приписами ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. З оглянутої довідки виконавчого комітету Яроцької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області від 20.06.2014 року за №137/1/02-07 вбачається, що в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , разом з померлою [PERSON] були зареєстровані та проживали: [PERSON] , [INFO] (голова сім`ї); [PERSON] , [INFO] (сестра); [PERSON] , [INFO] (племінниця), та [PERSON] , [INFO] (племінниця). Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст.\~1049\~ЦК України в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст.\~1054\~ЦК України в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530\~ЦК України в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 526 ЦК України в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до 530\~ЦК України в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 2 ст.\~612\~ЦК\~України передбачено, що боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Статтею 589 ЦК України в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно зі ст. 590 ЦК України в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця. Згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~3 Закону України «Про іпотеку» в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Згідно ч. 5 ст.\~3\~Закону України\~«Про іпотеку» в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. За прписами ч. 6 ст.\~3\~Закону України\~«Про іпотеку» в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, у разі порушення боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Частою 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до положень статті 11\~Закону України\~«Про іпотеку» в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням. Частинами 1, 3 ст.\~33 Закону України\~«Про іпотеку» в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною 1 ст.\~39\~Закону України\~«Про іпотеку» в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні); спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Згідно ч. 1 ст.\~41\~Закону\~України\~«Про іпотеку» у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Одночасно, згідно ч. 1 ст.\~38\~Закону\~України\~«Про іпотеку» у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Тобто, реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, може проводитися як шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону, так і шляхом продажу вказаного предмету іпотеки від імені іпотекодержателя будь-яким способом з іншою особою. Згідно з п. 3.1.3 Договору іпотеки від 13.03.2008, іпотекодержатель має право у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язань за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки. Тобто, вказаний договір іпотеки містить застереження, що сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки будь-яким способом за вибором іпотекодержателя, який не протирічить чинному законодавству України. Одночасно, згідно з Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»», на території України діє воєнний стан у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України. Правовий режим воєнного часу на території України неодноразово продовжувався, востаннє 15 серпня 2022 Верховна Рада України затвердила Указ Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», згідно якого воєнний стан в Україні продовжено з 05:30 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, тобто до 21 листопада 2022 року. Відповідно до Закону України\~від 15.03.2022\~року №\~2120-IX\~«Про внесення\~змін до\~Податкового кодексу\~України та\~інших законодавчих\~актів України\~щодо дії\~норм на\~період дії\~воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Верховна Рада України доповнила розділ VI\~«Прикінцеві\~положення»\~Закону України\~«Про\~іпотеку» пунктом 5-2 такого змісту: «5-2.У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами,зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти),статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону». Отже, оскільки в Україні триває воєнний стан, виконання судового рішення у частині звернення стягнення на предмет іпотеки на електронних торгах підлягає зупиненню. Зупинення дій зазначених вище норм закону, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово відтерміновує дії, спрямовані на виконання судового рішення. Приписи вказаних норм закону стосуються реалізації виконання судового рішення та не можуть впливати на право іпотекодержателя на судовий захист свого порушеного права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Також, відповідно до ст.\~39\~Закону України\~«Про іпотеку» у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до статті 109\~ЖК УРСР у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено у рішенні суду. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 3 ст. 109 ЖК України у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов`язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до п. 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року, при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати положення ч. 4 ст. 9 ст. 109\~Житлового кодексу\~України та статей 39 - 40 Закону України «Про іпотеку», виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263\~ЦПК\~України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судом встановлено, що житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , не був придбаний за кредитні кошти, які надані банком та повернення яких було забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41\~Конституції\~України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47\~Конституції\~України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист\~прав\~людини і\~основоположних\~свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Таким законом є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України). Верховний Суд України у постанові від 21 грудня 2016 року, у справі № 6-1731цс16, виклав правовий висновок, обов`язковий до застосування судами, згідно якого за змістом статей 39, 40\~Закону\~України\~«Про іпотеку» та статті 109\~ЖК\~УРСР особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на нього іпотеки, надається інше постійне житло тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина друга статті 109 ЖК УРСР). Аналогічний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, де Велика Палата зазначила, що громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку, одночасно надається інше постійне жиле приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду, а його відсутність є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення, а також такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц. При цьому, позивач просить виселити відповідачів із будинку за адресою: [ADDRESS] . Суд зазначає, що дана вимога позивача є безпідставною, оскільки норми ч. 2 ст.\~109\~ЖК\~УРСР зобов`язують саме банк надати сім`ї інше постійне жиле приміщення, не гірше ніж те, яке вони втрачають, в рахунок компенсації втрати права власності. Таким чином, зважаючи на вищезазначене, встановивши, що право власності на передану в іпотеку банку квартиру було набуто не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, за відсутності відомостей про можливість надання позивачем одночасного з вирішенням питання про їх виселення із спірної квартири з наданням іншого постійного житлового приміщення, суд приходить до висновку про неможливість виселення відповідачів без надання їм іншого житла на підставі положень частини другої статті 109\~ЖК\~УРСР у поєднанні з нормами статей 39 та 40 Закону України «Про іпотеку», а тому позовні вимоги позивача в цій частині не підлягають до задоволення. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що представником позивача було надано належні докази на підтвердження частини своїх тверджень, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову, судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 4\~717,71 гривень. Враховуючи положення ст. ст. 3, 8, 41, 47 Конституції України, на підставі ст. ст. 16, 509, 525, 526, 530, 575, 589, 590, 612, 629,\~1049,\~1054 ЦК України, ст. 109 ЖК УРСР, ст. ст. 1, 3, 7, 11, 33, 38-41 Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: partial