Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-16 00:00:00

Описова частина Короткий зміст позовної заяви Адвокат Скоробогатько\~Володимир Юрійович,\~який діє\~від імені\~та в\~інтересах [PERSON] \~ (надалі\~Позивач),\~звернувся до\~суду з\~вказаним позовом,\~в обґрунтування\~якого зазначив,\~що Позивач\~укладала договора\~позики у\~формі розписок\~з відповідачем\~по справі\~ [PERSON] \~(далі\~ Відповідач)\~про фактичне\~одержання грошових\~коштів позичальником.\~Всього основна\~сума боргу\~за період\~2018-2020\~рік становить:\~56\~400\~грн.\~00\~коп.,\~1\~200\~дол.\~США,\~1\~045\~євро. За умовами розписок, були встановлені строки повернення позик і відповідачка зобов`язувалася повернути [PERSON] всі отримані грошові позики у готівковій формі та своєчасно, проте на неодноразові звернення до [PERSON] , щодо повернення позик, відповідачка у добровільному порядку повертать позики відмовлялася, тому [PERSON] змушена звернутися до суду. Станом на день подачі позову, Відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, грошові кошти не сплатив, тому позивач вимушений звернутися за захистом своїх прав до суду та стягнути заборгованість за позикою за період 2018 рік 2020 рік борг у сумі: 56 400 грн. 00 коп. (основна сума боргу), 3\~758 грн. 89 коп. 3% річних; 6\~158 грн. 61 коп. інфляційні втрати від прострочення строку повернення позики; 24\~385 грн. 61 коп. пеня, всього загальна сума боргу 90\~703 грн. 11 коп.; 1\~200 дол. США + 72 дол. США 3% річних = 1\~272 дол. США, що станом на 01.07.2021 року є еквівалентом 34\~636 грн. 56 коп.; 1\~045 євро + 72 євро 3% річних = 1\~117 євро, що станом на 01.07.2021 року є еквівалентом 36\~090 грн. 27 коп. Аргументи учасників справи та рух справи Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні присутнім не був, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив суд постановити заочне рішення у справі, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. \~В судові засідання призначені судом відповідач присутнім не був, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом розміщення оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч.ч. 11, 12\~ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Порядок публікації оголошень на веб-порталі судової влади України визначається Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунаційну систему. Відповідно до\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. У відповідності до вимог\~ст. 280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлявся про перебування в провадженні суду даної справи, однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву, клопотання про розгляд справи з викликом сторін - не подав, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Фактичні обставини справи, встановлені судом З 24.04.2018 року по березень 2020 року позивач [PERSON] укладала договора позики у формі розписок з відповідачем по справі [PERSON] про фактичне одержання грошових коштів позичальником. Суду представлено оригінали розписок, а саме: у 2018 році відповідачка по справі згідно розписок про отримання у позику грошових коштів від [PERSON] одержала розписка від 24.04.2018 року 2\~800 грн. 00 коп. строк повернення боргу 20.05.2018 року; розписка від 28.04.2018 року 1\~700 грн. 00 коп. строк повернення позики 20.05.2018 року, розписка від 17.06.2018 року 100 дол. США строк повернення боргу 17.07.2018 року, розписка від 04.07.2018 року 2\~500 грн. 00 коп. строк повернення боргу 20.07.2018 року, розписка від 31.07.2018 року 2\~500 грн. 00 коп. строк повернення боргу 31.08.2018 року, розписка від 12.08.2018 року 1\~200 грн. 00 коп. строк повернення боргу 15.08.2018 року, розписка від 18.11.2018 року 50 євро строк повернення боргу 25.11.2018 року, розписка від 15.12.2018 року 100 євро строк повернення боргу 30.12.2018 року, розписка від 23.12.2018 року 400 євро строк повернення боргу 25.01.2019 року (а.с.18-26). У 2019 році відповідач по справі згідно розписок про отримання у позику грошових коштів від [PERSON] одержала: розписка від 12.01.2019 року 300 дол. США та 50 євро строк повернення боргу 23.05.2019 року, розписка від 14.02.2019 року 100 дол. США строк повернення боргу 15.03.2019 року, розписка від 26.02.2019 року 5\~300 грн. 00 коп. та 100 дол. США строк повернення боргу 26.05.2019 року, розписка від 11.03.2019 року 150 євро строк повернення боргу 11.04.2019 року, розписка від 20.03.2019 року 3 000 грн. 00 коп. строк повернення боргу 20.03.2019 року, розписка 09.04.2019 року 6\~600 грн. 00 коп. та 100 дол. США сторок повернення боргу 09.05.2019 року, розписка від 13.05.2019 року 6 000 грн. 00 коп. строк повернення боргу 22.05.2019 року, розписка від 31.05.2019 року 6\~300 грн. 00 коп. та 100 дол. США строк повернення боргу 01.07.2019 року, розписка від 22.06.2019 року 4 200 грн. 00 коп. та 25 євро строк повернення боргу 23.07.2019 року, розписка від 09.07.2019 року 300 грн. 00 коп. та 160 євро строк повернення боргу 12.07.2019 року, розписка від 05.09.2019 року 50 євро строк повернення боргу 10.09.2019 року, розписка від 07.09.2019 року 100 дол. США та 60 євро строк повернення боргу 13.09.2019 року, розписка від 22.09.2019 року 1 700 грн. 00 коп. строк повернення боргу 01.10.2019 року, розписка від 31.09.2019 року 1\~100 грн. 00 коп. строк повернення боргу 31.09.2019 року, розписка від 02.12.2019 року 2\~200 грн. 00 коп. строк повернення боргу 10.12.2019 року (а.с.27-45). У 2020 році відповідачка по справі згідно розписок про отримання у позику грошових коштів від [PERSON] отримала: розписка від 25.02.2020 року 2 000 грн. 00 коп. строк повернення боргу 14.03.2020 року, розписка від 27.02.2020 року 2 500 грн. 00 коп. та 100 дол. США строк повернення боргу 11.03.2020 року, розписка від 12.03.2020 року 2 500 грн. 00 коп. сторок повернення боргу 20.03.2020 року, розписка від 20.03.2020 року 2 000 грн. 00 коп. та 100 дол. США строк повернення боргу 04.04.2020 року, розписка від 30.03.2020 року 100 дол. США строк повернення боргу 04.04.2020 року (а.с.46-51). Всього основна сума боргу за період за період 2018 рік 2020 рік борг становить: 56 400 грн. 00 коп. (основна сума боргу), 3\~758 грн. 89 коп. 3% річних; 6\~158 грн. 61 коп. інфляційні втрати від прострочення строку повернення позики; 24\~385 грн. 61 коп. пеня, всього загальна сума боргу 90\~703 грн. 11 коп.; 1\~200 дол. США + 72 дол. США 3% річних = 1\~272 дол. США, що станом на 01.07.2021 року є еквівалентом 34\~636 грн. 56 коп.; 1\~045 євро + 72 євро 3% річних = 1\~117 євро, що станом на 01.07.2021 року є еквівалентом 36\~090 грн. 27 коп.(а.с.58-140). Мотивувальна частина Позиція суду та застосовані норми права На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.\~Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.\~Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.\~ В силу ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.\~Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин 1 та 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Згідно зі статтями 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах з участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги розумності та справедливості. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Частиною 1 ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України). Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу (ч.1 ст.1050 ЦК України). Як встановлено з матеріалів справи Позивач укладала договора позики у формі розписок з відповідачем по справі [PERSON] про фактичне одержання грошових коштів позичальником. Всього основна сума боргу за період 2018 -202о рік становить 56\~400 грн. 00 коп.; 1\~200 дол. США; 1\~045 євро. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За таких обставин, договір позики (на відміну від договору купівлі-продажу) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування. що позичалася, на його банківський рахунок. В\~постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі N 6-79цс14\~зазначено, що "відповідно до норм ст. ст.\~1046,1047 ЦК України\~договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання". Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13\~визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки". Частиною першою\~статті 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою\~статті 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій\~статті 627 ЦК України\~визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою\~статті 1046 ЦК України\~передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої\~статті 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України\~встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до\~статті 192 ЦК України\~іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею\~193, частиною четвертою статті\~524 ЦК України,\~Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність»,\~Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»\~(далі Декрет № 15-93),\~Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом № 15-93\~встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення\~\~валютного законодавства. У\~статті 1 Декрету\~№ 15-93\~визначено, що терміни, які використовуються в цьому\~Декреті, мають таке значення: «валютні цінності»: валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України; іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Для цілей цього\~Декрету\~надалі під термінами: «валюта України» розуміється як власне вал У\~статті 2 цього Декрету\~вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України. Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим\~Декретом\~та іншими актами валютного законодавства України. У частині четвертій\~статті 5 Декрету № 15-93\~наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію.\~Декретом № 15-93\~не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. Статтею 524 ЦК України\~визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України\~встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому\~як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника\~є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові ВеликоїПалати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Враховуючи викладене, а також зміст договору позики, яка вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок\~(частина третя\~статті 1049 ЦК України). Дослідивши наданий суду письмовий доказ в оригіналі, на підставі якого заявлено позов, суд приходить до висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами у справі, мають ознаки договору позики, оскільки кошти було передано з умовою повернення майбутньому, а саме в обумовлений у розписці строк. Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема розірвання договору, відшкодування збитків та моральної шкоди. Таким чином, розписки за період з 24.04.2018 року по березень 2020 року підтверджують, що [PERSON] зобов`язалась перед [PERSON] повернути останній отримані у борг кошти (а.с.18-51). Вказані розписки констатують факт виникнення у відповідача [PERSON] обов`язку з повернення на вимогу позикодавця коштів, тобто існування між сторонами договірних правовідносин за договором з поверненням в майбутньому, тобто за позикою, з обумовленим строком повернення коштів, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення боргу за розписками . Крім того, боржник прострочив грошове зобов`язання, тому згідно ч.2 ст.625 ЦК України є підстави для стягнення з нього 3% річних, нарахованих за весь час прострочення на всю суму боргу. Виходячи з висновків Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц, у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, у постанові від 20 вересня 2019 року у справі №638/10417/15ц, - у правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання поза межами строку дії договору права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи в судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Таким чином, приписи ч.2 ст.625 ЦК України в частині нарахування 3-х відсотків річних, на відміну від інфляційних втрат, застосовуються до прострочених грошових зобов`язань, виражених у іноземній валюті. Позивач надав розрахунок 3% річних з урахуванням всіх платежів боржника, відсотки нараховував на прострочену суму (на суму боргу, що залишалась після чергового платежу). Суд погоджується з таким розрахунком трьох відсотків річних і вважає його правильним та таким, що проведений за формулою, за якою прострочена сума помножується на кількість днів прострочення, помножується на 3, ділиться на 100 та ділиться на 365. Даний розрахунок відповідачем не оспорений, іншого розрахунку відсотків відповідач не надав. За таких обставин, суд вважає можливим стягнути такі відсотки з відповідача у валюті, визначеній позивачем, що не буде порушенням вимог закону, не буде відступленням від висновків Верховного Суду з цього приводу. Суд також враховує, що відповідач дані розрахунки не оспорив, не надав своїх розрахунків процентів. Відсотки нараховані позивачем за рекомендованою в постанові Верховного Суду формулою . Таким чином, позовна вимога позивача про стягнення з відповідача 3 % річних за борговими розписками підлягають задоволенню. Приписи частини другої статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні. Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Отже, нарахування інфляційних втрат відповідно до частини другої статті 625 ЦК України можливе лише в разі прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Таким чином, стягненню з відповідача підлягає: 2018 рік 2020 рік борг становить: 56 400 грн. 00 коп. (основна сума боргу), 3\~758 грн. 89 коп. 3% річних; 6\~158 грн. 61 коп. інфляційні втрати від прострочення строку повернення позики; 24\~385 грн. 61 коп. пеня, всього загальна сума боргу 90\~703 грн. 11 коп.; 1\~200 дол. США + 72 дол. США 3% річних = 1\~272 дол. США, що станом на 01.07.2021 року є еквівалентом 34\~636 грн. 56 коп.; 1\~045 євро + 72 євро 3% річних = 1\~117 євро, що станом на 01.07.2021 року є еквівалентом 36\~090 грн. 27 коп. Відповідно до п.1 ч.2, ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved