Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-04 00:00:00

\~ \~ \~ \~І. Стислий виклад позицій позивача та відповідача 1. Виклад позиції позивача. 01.07.2022 року [PERSON] звернувся до Шаргородського районного суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, він є власником будинку [ADDRESS] . На даний час в будинку [ADDRESS] зареєстрований, але не проживає його син [PERSON] , [INFO] . Відповідач не проживає в даному будинку з 2013 року, оскільки переїхав на проживання до іншої країни, де має власне житло та сім`ю. Відповідач не приїздить до нього, тому знятися з реєстрації він добровільно не зміг. На даний час відповідач зареєстрований за вище вказаною адресою, хоча фактично з 2013 року та до тепер в зазначеному будинку не проживає та не з`являється, комунальні послуги ніколи не сплачував. Перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачу він не чинив. У зв`язку з тим, що в будинку зареєстрований відповідач, який не має на нього права власності і не користується житлом, у нього виникли труднощі щодо реалізації свого права власності, а саме: сплата додаткових коштів за комунальні послуги, неможливість оформлення субсидії, або ж неправильне її нарахування через зареєстровану, але не проживаючу особу, а також можуть виникнути труднощі в майбутньому при здійсненні свого права на відчуження нерухомості. На даний час йому відмовили в нарахуванні субсидії, тоді як питання призначення субсидії для нього дуже важливе. Вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, а саме, понад 9 років без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації. Крім того, відповідач не сплачує витрат за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, а тому він, як власник житла, вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач створює перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження власним майном. В судове засідання позивач [PERSON] не прибув, але 27.07.2022 року подав заяву про розгляд справи у його відсутності у зв`язку з неможливістю з`явитися в судове засідання, а також зазначив, що підтримує позовну заяву у повному обсязі та просить позов задовольнити (а.с.32). 2. Виклад позиції відповідача. Відповідач [PERSON] у судові засідання, призначені на 27.07.2022 року та на 05.08.2022 не прибув, а також не скористався своїм правом на подання відзиву на позов [PERSON] , не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі про відкриття провадження у справі від 07.07.2022 року (а.с.15-16). ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача 1.. Позивач [PERSON] разом із позовною заявою надіслав клопотання про допит свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). 2. 27.07.2022 року позивач [PERSON] подав заяву про розгляд справи у його відсутності у зв`язку з неможливістю з`явитися в судове засідання, а також зазначив, що підтримує позовну заяву у повному обсязі та просить позов задовольнити. Крім того, позивач просить не розглядати його клопотання про виклик свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с.32). 3. Відповідач [PERSON] заяв і клопотань, пов`язаних із розглядом справи, до суду не подав. ІІІ. Процесуальні дії у справі 1. Ухвалою\~суду\~від 07.07.2022\~року прийнято\~до\~розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням;\~відкрито провадження\~у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи; перше судове засідання призначено на 27.07.2022 року; визначено дату другого судового засідання 05.08.2022 року; запропоновано відповідачеві у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали подати до суду відзив на позовну заяву; прийнято рішення про виклик відповідача у перше та друге судові засідання шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.15-16). 2. 27.07.2022 року розгляд справи відкладено на 05.08.2022 року у зв`язку з неявкою відповідача, здійснено повторний виклик останнього, в тому числі, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.35). 3. 05.08.2022\~року судом\~постановлено ухвалу\~про проведення\~заочного розгляду\~справи \~за позовом\~ [PERSON] \~до [PERSON] \~про визнання\~особи такою,\~що втратила\~право користування\~жилим приміщенням\~і про\~ухвалення заочного\~рішення на\~підставі наявних\~у справі\~доказів (а.с.36-37).\~ За таких\~обставин суд\~вважає,\~що перешкод\~для здійснення\~розгляду справи\~у судовому\~засіданні за\~відсутності сторін\~та ухвалення\~судового рішення\~немає. 4. Враховуючи, що сторони не прибули в судове засідання, а перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд здійснює судовий розгляд у судовому засіданні без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли цивільні правовідносини, які регулюють питання власності, зокрема, питання набуття і втрати права на користування житловим приміщенням. Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . Вказана обставина підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 14.09.2004 року, що зареєстроване в реєстрі нотаріальних дій за №3163 та КП «Могилів-Подільське МБТІ» 11.11.2004 року за №525 (а.с.6). Також, з Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №5393182 від 11.11.2004 року вбачається, що позивач [PERSON] є єдиним власником житлового будинку за [ADDRESS] (а.с.7). Позивач [PERSON] зареєстрований та проживає у власному будинку по [ADDRESS] , що вбачається із паспорта останнього (а.с.8-9). Крім того, вказаний факт підтверджується довідкою, виданою Шпиківською селищною радою Тульчинського району Вінницької області від 17.06.2022 року за №185 про зареєстрованих у житловому будинку осіб, з якої вбачається, що позивач [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.5). Відповідно до Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання позивача [PERSON] від 17.06.2022 року за №1852, складеного діловодом Шпиківської селищної ради Тульчинського району Вінницької області в присутності свідків: сусідів [PERSON] та [PERSON] , вбачається, що позивач проживає в [ADDRESS] , у житловому будинку, який належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.09.2004 року, сам. В цьому ж будинку зареєстрований син позивача [PERSON] , [INFO] . При обстеженні Комісією встановлено, що відповідач [PERSON] , який зареєстрований у спірному будинку, з 2013 року і до теперішнього часу у ньому не проживає, постійно мешкає за кордоном (а.с.4). Крім того, вказаний факт підтверджується довідкою, виданою Шпиківською селищною радою Тульчинського району Вінницької області від 17.06.2022 року за №185 про зареєстрованих у житловому будинку осіб, з якої вбачається, що відповідач [PERSON] хоч і зареєстрований у будинку [ADDRESS] , але ні за вказаною адресою, ні в с. Рахни-Лісові не проживає (а.с.5). Відповідно до ч.4\~ст.263 ЦПК України,\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 21.07.2021 року у справі №227/1044/20, згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. У цій справі суд має взяти до уваги, що відповідач у судові засідання не з`являвся, будь-які заперечення на спростування доводів позивача суду не надав, то, що за правилами\~статей 77-80 ЦПК України,\~суд має оцінити подані позивачем докази щодо належності, допустимості, достовірності та достатності. Відповідно до ч.1\~ст.71 ЖК України,\~при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У ч.3\~ст.71 ЖК України\~наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Крім того, Верховним Судом у вказаній вище постанові зроблено висновок про те, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил\~ЦПК України\~щодо оцінки доказів. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у\~статті 71 ЖК України\~строки. Проаналізувавши подані позивачем докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про відсутність відповідача у спірному будинку понад шість місяців, зокрема, з 2013 року, без поважних причин підтверджені належними та допустимими доказами. Вирішуючи спір, суди виходить із того, що надані позивачем документи\~ підтверджують достовірно відсутність\~відповідача [PERSON] \~у спірному житловому будинку без поважних причин понад шість місяців.\~ \~ \~ \~ \~Верховний Суд у проаналізованому вище правовому висновку у постанові від 21.07.2021 року у справі №227/1044/20 зазначив, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Такий же правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі №454/2025/15-ц (провадження №61-46621св18). Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства. Верховний Суд зауважує, що вирішуючи спір, суд повинен належним чином з`ясувати обставини справи та надати їм правову оцінку, з урахуванням встановлених обставин справи за допомогою «трискладового тесту» як юридичної конструкції, який є засобом перевірки необхідності втручання в права особи, вирішити конфлікт між правами та інтересами власника житла та фізичної особи, яка зареєстрована в житловому приміщенні, проте впродовж певного періоду не виявляє до нього жодного інтересу. Верховний Суд звертає увагу, що зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві. Також, Верховний Суд зауважив, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. З урахуванням\~\~підстав позову та наданих доказів позивачем,\~\~оскільки відповідач в судові засідання не з`являвся, суди вважає доведеними твердження позивача, що впродовж дев`яти років, тобто з 2013 року, відповідач будь-якого інтересу до житлового будинку, в якому зареєстрований, не виявляє без поважних причин, оскільки витрат на утримання будинку не несе, тому, з урахуванням встановлених обставин, визнання відповідача таким, що втрати право користування жилим приміщенням буде відповідати легітимній меті та є необхідним у демократичному суспільстві, враховуючи, що порушені права позивача як власника будинку розпоряджатися своєю власністю підлягають поновленню способом, заявленим у позові. Таким чином,\~судом встановлено,\~що відповідач\~ [PERSON] ,\~який зареєстрований\~в будинку\~ [ADDRESS] ,\~в ньому\~ не проживає з 2013 року без поважних причин, не є членом сім`ї позивача, не приймає участі в утриманні будинку, впродовж тривалого періоду не виявляє до нього жодного інтересу, тому втратив право на користування житловим приміщенням у вказаному будинку. Перебування відповідача [PERSON] на реєстраційному обліку в будинку [ADDRESS] , перешкоджає позивачеві [PERSON] у здійсненні прав власника будинку щодо користування та розпоряджання ним на власний розсуд. \~ \~ \~ \~ V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Встановлені судом цивільні правовідносини щодо власності, набуття і втрати права на користування житловим приміщенням, регулюються Конституцією України, ЦК України, ЖК України, ЦПК України. Так, згідно із ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не\~може бути\~протиправно позбавлений\~права власності.\~Право приватної\~власності є\~непорушним. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст.47 Конституції України\~кожен має право на житло. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтями 29, 316, 317, 318, 319, 321, 328, 346, 347, 379, 380, 383, 386, 391 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, право власності на житло, порядок його набуття та припинення права власності. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом (ч.2 ст.318 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.ч.1, 2, 3 ст.319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України). Згідно із ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника; 12) визнання необґрунтованими\~активів та\~їх стягнення\~в дохід\~держави (ч.1 ст.346 ЦК України). Особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняються з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру (ст.347 ЦК України). Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Відповідно ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст.379 ЦК України). Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання (ст.380 ЦК України). Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ст.383 ЦК України). Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. \~ \~ \~ \~Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. \~ \~ \~ \~Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтями 150, 155 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, встановлених законодавством. Відповідно до\~ст.64 ЖК України, \~члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно із ч.4\~ст.9 ЖК України,\~ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.71 та ч.1 ст.72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач\~або члени\~його сім`ї\~були відсутні\~з поважних\~причин понад\~шість місяців,\~цей строк\~за заявою\~відсутнього може\~бути продовжено\~наймодавцем,\~а в\~разі спору\~ судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. VІ. Висновки суду Аналіз наведених норм цивільного та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме, шляхом заявлення вимоги про позбавлення права користування житловим приміщенням. Враховуючи перевірені у\~судовому засіданні\~докази, суд вважає, достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які підтверджуються належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, проаналізованими судом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Об`єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наявний у матеріалах цивільної справи. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позивачем надано суду належні та допустимі докази того, що відповідач [PERSON] не проживає у належному позивачу будинку з 2013 року, не приймав та не приймає участі в його утриманні, не має права власності чи права на користування житловим приміщенням у вказаному будинку, і, крім того, зареєстрований в будинку позивача, чим перешкоджає позивачу [PERSON] у здійсненні прав власника будинку щодо користування та розпоряджання ним на власний розсуд. При цьому, суд констатує той факт, що відповідач [PERSON] не був позбавлений можливості та права подавати докази та доводити перед судом їх переконливість, проте відзиву на пропозицію суду, викладену в ухвалі про відкриття провадження у справі, на позовну заяву [PERSON] не надав, не довівши, таким чином, належними та допустимими доказами наявність підстав для перебування на реєстраційному обліку у будинку [ADDRESS] . Враховуючи,\~що усі\~обставини,\~які становлять\~предмет доказування,\~мають бути\~підтверджені визначеними\~у ч.2\~ст.76\~ЦПК України\~засобами доказування,\~суд вважає\~достовірно встановленими\~ті факти\~та обставини,\~які визнаються\~сторонами та\~підтверджуються доказами.\~Зокрема,\~ що,\~позивач є\~власником будинку\~ [ADDRESS] \~на підставі\~Свідоцтва про\~право на\~спадщину за\~законом №3163\~від 14.09.2004\~року та\~Витягу про\~реєстрацію права\~власності на\~нерухоме майно\~№5393182\~від 11.11.2004\~року (а.с.6,\~7); що між\~позивачем та\~відповідачем \~виник спір\~з приводу\~чинення \~ перешкод\~у користуванні\~та розпорядженні\~ [PERSON] \~його власністю\~внаслідок не\~зняття у\~добровільному порядку\~з реєстраційного\~обліку у\~вказаному будинку.\~ Таким чином, суд вважає, що позов [PERSON] про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в будинку за [ADDRESS] підлягає задоволенню.

Outcome: approved