Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-10 00:00:00

26.09.2019р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди (а.с. 1 3, т. 1). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31.01.2020р. провадження у справі було закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України (а.с. 138 139 т. 1). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25.03.2020р. ухвала суду першої інстанції про закриття провадження скасована і справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 188 189 т. 1). Справа надійшла до суду 03.04.2020р. і передана на розгляд судді Наумової О.С. 06.04.2020р. (а.с. 190 191 т. 1). Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Федоріщева С.С. від 12.05.2020р. відмовлено представникові АТКБ «ПриватБанк» у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення (а.с. 222 т. 1). 15.05.2020р. справа передана до Верховного Суду у зв`язку із оскарженням відповідачем постанови Дніпровського апеляційного суду від 25.03.2020р. (а.с. 35 т. 2). 05.10.2021р. справа повернута з Верховного Суду (а.с. 45 т. 2). В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він перебував у трудових відносинах з ПАТ КБ «ПриватБанк» з 01.03.2006р. на підставі безстрокового трудового договору. З 17.05.2011р. працював на посаді заступника керівника департаменту по інжинірингу будівельних проектів ГО в департаменті з управління будівельними проектами ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі наказу від 17.05.2011р. № Э.DN-KH-2011-1002 та трудового договору №1002 від 17.05.2011р. 30.04.2015р. його звільнено на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП (у зв`язку з втратою довіри до нього з боку власника або уповноваженого ним органу) наказом №708 000/16688532 та подано роботодавцем позов до суду про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанку» суми спричиненої матеріальної шкоди у сумі 2 109 868,35 грн. Позивач вважає, що звільнення проведено незаконно. Так, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.07.2015р. у цивільній справі № 201/10712/15-ц стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 1 231 931,72 грн. матеріальної шкоди. Однак це рішення у подальшому скасоване, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Також постановою Дніпровського апеляційного суду від 15.05.2019р. задоволено заяву [PERSON] про поворот виконання рішення та стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] грошові кошти, сплачені в рахунок виконання рішення суду у розмірі 1 235 858,72 грн. Таким чином, судом встановлено, що матеріальна шкода [PERSON] підприємству не наносилась, і тому відсутні підстави для звільнення за втратою довіри відсутні. З метою відновлення порушеного права позивач звернувся із цим позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 225426,00 грн. та моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн. Також просив поновити строк звернення до суду. Відповідач позовні\~вимоги не\~визнав. 19.05.2020р. представник відповідача адвокат Мусійченко Д.Л. (діє на підставі довіреності від 20.08.2019р. а.с. 65 т. 2) надав відзив\~на позовну\~заяву (а.с. 52 59 т. 2), у якому не погодився із позовними вимогами. Зазначив, що дійсно позивач [PERSON] працював на посаді заступника керівника Департамента по інжинірингу будівельних проектів ГО/заступника директора Департамента з управління будівельними проектами ПАТ КБ «Приватбанк» з 17.05.2011р. на підставі наказу № Э.DN-КП- 2011-1002 від 17.05.2011р. Наказом № Э.08.0.0.0/1-6688532 від 30.04.2015р. був звільнений з посади на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв`язку із вчиненням дій, що дали підстави для втрати довір`я до нього з боку роботодавця. Трудову книжку позивачеві видано 14.05.2015р., про що ним надана розписка. Згідно з укладеним із [PERSON] трудовим договором № 10102 від 17.05.2011р. працівник зобов`язаний добросовісно виконувати свої трудові обов`язки, при неможливості виконання будь-яких функцій, завдань негайно доводити це до безпосереднього керівника у письмовому вигляді, знати і виконувати вимоги чинного законодавства, внутрішніх нормативних документів банку. В рамках проведення позачергової звірки документів та перевірки наявності будматеріалів на будівельному майданчику об`єкта «Океанмаш», розташованого за адресою: [ADDRESS] , були проведені наступні дії: проведена звірка оригіналів актів прийому-передачі матеріалів від замовника до підрядних організацій зі зведеною таблицею обліку надходжень і витрат матеріалів; проведена звірка оригіналів актів виконаних робіт з оригіналами, з перевіркою зведеної таблиці обліку надходжень і витрат матеріалів; звірка матеріалів, що фактично знаходяться на будівельному майданчику, зі списками матеріалів, які були передані підрядчикам і ще не списані за актами виконаних робіт. За результатами перевірки підготовлена зведена таблиця, в якій відображені матеріали, закуплені замовником (банком) і отримані на руки [PERSON] . За підсумками проведеного 20-22.04.2015р. постаудиту позачергової звірки документів та перевірки наявності будматеріалів на будівельному майданчику об`єкта «Океанмаш», розташованого за адресою: [ADDRESS] , було встановлено наступне: 1. Сума будматеріалів отриманих [PERSON] від постачальника, що підтверджено актами прийому-передачі, і не переданих в роботу підрядникові, що підтверджено відсутністю відповідних актів прийому-передачі, не змінилася з моменту звірки і становить 1730956,39 грн. 2. \~ \~ \~ \~Оригінали актів прийому-передачі будматеріалів від [PERSON] до підрядників, з усіма необхідними печатками, підписами відповідальних уповноважених осіб, які є необхідною умовою для зняття даних матеріальних цінностей з підзвіту пана [PERSON] , не було надано. 3. \~ \~ \~ \~Після офіційного звернення до підрядних організацій (ТОВ «Аміна», ТОВ «Арт Інвест», ТОВ «Будівельна компанія «СБІ-Скелябудінвест», ТОВ «Рубікон Трейдінг», ТОВ «Атлас-Енерго» були отримані відповіді, що підтверджують факт не передачі матеріалів з додатка. Порушення з боку працівника полягало в тому, що отримані [PERSON] від постачальника будматеріали згідно з переліком були фактично відсутні на будівельному майданчику об`єкта «Океанмаш», розташованого за адресою: [ADDRESS] , при цьому не були передані в роботу підрядним організаціям, які не були оформлені акти прийому-передачі матеріалів; таким чином, працівником був порушений порядок проведення операцій з матеріальними цінностями. Факт вчинення [PERSON] винних дій, які полягали у отриманні від постачальників і не переданні підрядникам ТМЦ на суму 1 231931,72 грн. та правомірність звільнення за п. 2 ст. 41 КЗпП України встановлений рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.04.2016р., що набрало законної сили. Окрім того, представник відповідача вважав, що позивачем пропущений визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду, оскільки трудову книжку позивач отримав 14.05.2015р., а звернувся до суду з вимогами про поновлення на роботи після спливу більше ніж чотирьох років, тобто із пропуском встановленого законодавством тримісячного строку. Доводи позивача про тривалий час розгляду справи про відшкодування матеріальної шкоди не є підставою для поновлення строку звернення до суду, оскільки чинне трудове і цивільне законодавство не передбачає такої підстави для поновлення пропущеного строку, як розгляд іншої справи в судовому порядку. Крім того, у справі за позовом AT КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди остаточне судове рішення ухвалене апеляційним судом Дніпропетровської області 16.11.2016р., а з позовом про поновлення на роботі позивач звернувся 26.09.2019р., тобто майже через три роки після набрання законної сили рішенням у справі про відшкодування матеріальної шкоди. Також заперечував проти відшкодування моральної шкоди, оскільки звільнення відповідача відбувалося у відповідності до вимог чинного законодавства, винна поведінка з боку відповідача відсутня. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог . Позивач при новому розгляд справи правом на надання відповіді на відзив не скористався. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримував, просив їх задовольнити. Представник відповідача адвокат Мусійченко Д.Л. у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, з підстав , викладених у відзиві. Суд, вислухавши у судовому засіданні сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши позиції сторін та докази у справі, встановив такі обставини справи та відповідні ним правовідносини. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював на посаді заступника керівника Департамента по інжинірингу будівельних проектів ГО/заступника директора Департамента з управління будівельними проектами ПАТ КБ «Приватбанк» з 17.05.2011р. на підставі наказу № Э.DN-КП- 2011-1002 від 17.05.2011р. та укладеного між сторонами трудового договору №1002 від 17.05.2011р. (а.с. 4 -8 т. 1). Наказом № Э.08.0.0.0/1-6688532 від 30.04.2015р. [PERSON] був звільнений з посади на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв`язку із вчиненням дій, що дали підстави для втрати довір`я до нього з боку роботодавця (а.с. 9 11 т. 1). Трудову книжку позивачеві [PERSON] видано 14.05.2015р., про що останнім надана розписка (а.с. 61 т. 1), що позивачем не заперечувалося у судовому засіданні. Судом встановлено та перевірено за даними ЄДРСР, що [PERSON] 29.05.2015р. звертався до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання протиправним та скасування наказу, зміну формулювання причини звільнення з роботи та зобов`язання вчинити певні дії, позовні вимоги змінювалися і уточнювалися. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.04.2016р. у справі № 201/8709/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.07.2016р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.12.2016р. (а.с. 34 47 т. 1) у задоволенні позовних вимог відмовлено. Судами у цій справи встановлено, що 17.05.2011р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено трудовий договір № 1002, яким [PERSON] прийнято на роботу до банку на посаду заступника керівника департаменту. 17.05.2011р. видано наказ № Э.DN-КП-2011-1002 про прийняття позивача на роботу на посаду заступника директора Департаменту по інжинірингу будівельних проектів ГО. Згідно з укладеним трудовим договором [PERSON] зобов`язався добросовісно виконувати свої трудові обов`язки, при неможливості виконання будь-яких функцій, завдань негайно доводити це до безпосереднього керівника у письмовому вигляді, знати і виконувати вимоги чинного законодавства, внутрішні нормативні документи банку. [PERSON] на підставі доручень, актів та рахунків були видані будівельні матеріали для подальшої передачі підрядним організаціям для виконання будівельних робіт, які він отримував під звіт та ніс повну матеріальну відповідальність відповідно до п. 2 ст. 134 КЗпП України. 2022 квітня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» проводилася позачергова перевірка документів та наявності будматеріалів на будівельній ділянці « [INFO] », що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За результатами перевірки встановлено, що сума за будівельні матеріали, отримав [PERSON] від постачальника, що підтверджується актом приймання-передачі, однак відсутні відповідні акти приймання-передачі їх в роботу підрядникові. Відсутні матеріали на суму 1 730956 грн. 39 коп.; відсутні оригінали актів приймання-передачі будівельних матеріалів від [PERSON] підрядникам, з усіма необхідними печатками, підписами відповідальних уповноважених осіб. Після офіційного звернення до підрядних організацій ТОВ «Аміна», ТОВ «Арт Інвест», ТОВ «Будівельна компанія «СБІ-Скелябудінвест», ТОВ «Рубікон Трейдінг», ТОВ «Атлас-Енерго» встановлено, що матеріали не передавалися. Встановлено, що факт безпосереднього обслуговування позивачем товарних цінностей підтверджується разовими документами довіреностями на отримання товарно-матеріальних цінностей згідно із зазначеними у довіреностях рахунками; рахунками постачальників, в яких перелік найменувань будівельних матеріалів та інших цінностей зазначений в графі «товар»; видатковими накладними про приймання будівельних матеріалів та інших цінностей, перелік яких зазначено в графі «найменування товару»; видатковими накладними, в яких у графі «товар отримано» міститься підпис [PERSON] , що засвідчує фактичне отримання зазначених у видаткових накладних товарів в ТОВ «Епіцентр К» та інші. Таким чином, оскільки [PERSON] є особою, яка вчиняє дію з отриманням товарно-матеріальних цінностей саме від імені покупця ПАТ КБ «ПриватБанк», позивач відноситься до кола осіб, які можуть бути звільнені з підстав втрати довір`я. Наказом від 30.04.2015р. № Э.08.0.0.0/1-6688532 [PERSON] звільнено з посади на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв`язку з вчиненням дій, що дали підстави для втрати довір`я до нього з боку роботодавця. Із зазначенням, що [PERSON] на підставі довіреностей та видаткових накладних отримав будівельні матеріали під звіт та ніс повну матеріальну відповідальність за їх збереження та передачу у встановленому порядку підрядним організаціям. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Розірвання трудового договору за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 20 квітня 2016 року в справі № 6-100цс16, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України. Суди дійшли висновку, що вина працівника полягала в тому, що працівник знав і повинен був дотримуватись встановленого порядку передачі матеріальних цінностей, повинен був передбачити негативні наслідки своїх дій, однак свідомо допустив вказане порушення. При цьому форма вини і мотиви, якими керувався працівник при вчинені порушення, не мають значення. При витребуванні документів, що підтверджують передачу будівельних матеріалів згідно з додатком, отриманих ним на підставі видаткових накладних під звіт, [PERSON] відповідних документів не надав. Таким чином, суди зробили висновок про те, що [PERSON] як особою, що безпосередньо обслуговувала товарні цінності, було отримано від постачальників та не було передано в роботу підрядникам ТМЦ на суму 1 231 931 грн. 72 коп., на даний час місцезнаходження зазначених матеріалів невідоме, тому звільнення позивача за п. 2 ст. 41 КЗпП України є обґрунтованим, а за відсутності відомостей про участь позивача у профспілковій організації, звільнення позивача без згоди виборного органу первинної профспілкової організації правомірним. Слід зазначити, що апеляційним судом у цій справі не прийняті доводи позивача про неправильне оформлення відповідачем довіреностей, а саме, реєстрації їх в журналі реєстрацій, так як постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2008 року № 381 Міністерством фінансів України видано наказ від 05.05.2008 року № 647 «Про внесення змін до наказу Міністерства фінансів України від 16.05.1996 року № 99», який скасовує порядок суворого обліку бланків довіреностей на одержання цінностей. Також судом встановлено та перевірено за даними ЄДРСР, що у 2014 році ПАТ КБ «ПриватБанк» зверталося до суду із позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.08.2015р. у справі № 201/10712/15-ц стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» 1 231 931,72 грн. матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником, та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654 грн., а в іншій частині позовних вимог відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.10.2015р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.08.2015р. скасоване та ухвалене нове рішення, яким в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] відмовлено. Разом із тим, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2015р. рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.10.2015р. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.11.2015р. скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. При новому розгляді рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.11.2016р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.08.2015р. скасовано і ухвалене нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником відмовлено в повному обсязі (а.с. 12 15 т. 1). Як встановлено судами у цій справі, наказ и трудовий договір, за яким [PERSON] працював не містять інформації про вид діяльності та обсяг трудових обов`язків відповідача. Згідно пояснень представника банку, у роботодавця відсутня посадова інструкція заступника керівника департаменту по інжинірингу будівельних проектів ГО в департаменті з управління будівельними проектами ПАТ КБ «ПриватБанк»; відповідач з відповідною посадовою інструкцією не ознайомлювався, що визнано сторонами та стверджується журналом і звукозаписом процесу суду апеляційної інстанції. З відповідачем договір про повну матеріальну відповідальність не укладався. Наказом позивача №Э.08.0.0.0\\1-6688532 від 30.04.2015 року [PERSON] звільнено з роботи на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України, у зв`язку з втратою довіри до нього з боку роботодавця. Посилаючись на вимоги ст.ст. 130, 134, 135-3 138 КЗпП України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992р. №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», колегія дійшла висновку про недоведеність роботодавцем наявності підстав для стягнення з відповідача матеріальної шкоди на користь позивача. Так, згідно змісту позовної заяви та пояснень представника позивача у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, відсутність на будівельному майданчику об`єкта «Океанмаш», що розташований по вул. Набережна Перемоги, 32 в м. Дніпропетровську, матеріальних цінностей, які були отримані відповідачем на підставі представлених суду видаткових накладних, встановлено «позачерговою перевіркою документів та наявності будматеріалів», що була проведена позивачем 20 22 квітня 2015 року; позивач посилається, що за результатами вказаної позачергової перевірки було складено «зведену таблицю» (а.с. 1 4 у т. 1). Про наявність інших документів (у письмовій або будь-якій іншій формі), складених у зв`язку з проведенням «позачергової перевірки документів та наявності будматеріалів» позивачем суду не заявлено, їхні оригінали або копії суду не представлені. Наданий позивачем оригінал «зведеної таблиці за результатами звірки матеріалів (матеріали, яких недостає)» являє собою перелік накладних із зазначенням їх номеру, дати, найменування товару, його кількості, ціни, розміру суми з ПДВ, а також містить інформацію про контрагентів. «Зведена таблиця» не містить даних про осіб, що проводили «позачергову перевірку документів та наявності будматеріалів», не містить інформації про дату її складання. Останній лист таблиці підписано одноособово представником позивача - юрисконсультом Наконечною А.В.; будь-які інші реквізити засвідчення, в тому числі печатка або штамп позивача, на вказаній таблиці відсутні. Враховуючи наведені факти, представлена банком таблиця не є письмовим документом бухгалтерського обліку, оскільки не містить необхідних відповідних реквізитів, та не приймається судом у якості доказу, що відповідає положенням ст. ст. 58, 59 ЦПК України. Отже вказана таблиця не доводить факту наявності і розміру прямої дійсної шкоди. Представлені позивачем копії видаткових накладних у загальній кількості 49 штук і відповідні рахунки на придбання ПАТ КБ «Приватбанк» у ТОВ «Епіцентр К», інших контрагентів будівельних матеріалів та іншого товару; неоформлення актів прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей, що були отримані у ТОВ «Епіцентр К», інших контрагентів за видатковими накладними і відповідними рахунками - не доводять факту заподіяння позивачу шкоди та її розміру. Представлені ПАТ КБ «ПриватБанк» письмові відповіді підрядників на запит позивача, а саме лист ТОВ «Аміна», лист ТОВ «Арт Інвест» №15/04/2015 від 15.04.2015, лист ТОВ «Будівельна компанія» СБІ-СКЕЛЯБУДІНВЕСТ № 1504-2015 від 15.04.2015, лист ТОВ «Рубікон-трейдінг» № СТ-41 від 15.04.2015 року, згідно яких отримані [PERSON] матеріальні цінності в роботу зазначеним підрядникам не передавались, - не є документами бухгалтерського обліку, не можуть бути прийняті судом у якості доказів наявності та розміру заподіяної позивачу шкоди, що відповідають вимогам ст.ст. 58, 59 ЦПК України. Суду надано копію рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.04.2016 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.07.2016 року, у справі №201\\8709\\15-ц за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання наказу незаконним, зміну формулювання причин звільнення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено у повному обсязі; ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.09.2016 року у даній справі відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою [PERSON] . Рішенням у справі №201\\8709\\15-ц, зокрема, встановлено, що сума будівельних матеріалів, отриманих [PERSON] від постачальників під звіт, але не переданих в роботу підрядникам, складає 1231931,72 грн. Судом апеляційної інстанції встановлені грубі порушення позивачем вимог Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 16 травня 1996 р. N 99, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 12 червня 1996 р. за N 293/1318, з відповідними змінами та доповненнями, що втратила чинність з 01.01.2015 року на підставі наказу Міністерства фінансів України від 30.09.2014 року N987. Згідно Листа Національного банку України від 03.03.2015 року за № 50-03020/13659 "Про надання роз`яснення щодо використання зразка скасованого бланка довіреності", до внесення змін до нормативно-правових актів Національного банку України з питань касової роботи, банки та їх відокремлені підрозділи мають продовжувати використовувати довіреність за зразком скасованого бланка у тому ж порядку, що діяв у минулому році, тобто відповідно до вищенаведеної Інструкції. Суду надано копії двадцяти однієї довіреності, які були видані позивачем на ім`я відповідача ( [PERSON] ) на одержання цінностей. При роботі з довіреностями, що видавались на ім`я відповідача, позивачем були допущені наступні порушення Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей: - підписання довіреностей лише першим заступником голови правління позивача, тоді як пунктом 5 передбачено, що довіреність підписується керівником та головним бухгалтером підприємства або їх заступниками та особами, які на те уповноважені керівником підприємства; у тих випадках, коли бухгалтерський облік ведеться централізованою бухгалтерією, довіреність на одержання цінностей підписується керівником підприємства та головним бухгалтером централізованої бухгалтерії або їх заступниками та особами, ними на те уповноваженими; - жодна з представлених суду довіреностей не відповідає вимогам абз. 3 п. 6, де передбачено, що при виписуванні довіреності перелік цінностей, які належить отримати по ній (графа "Найменування цінностей" у бланку довіреності), наводиться обов`язково із зазначенням назви і кількості цінностей для одержання, незалежно від того, чи є такі відомості у документах на відпуск (наряді, рахунку, договорі, замовленні, угоді тощо) цінностей; незаповнені рядки довіреності прокреслюються. Однак, в представлених суду довіреностях в графі "Найменування цінностей" зазначається загальна фраза: «Будівельні матеріали»; Колегія суддів прийняла до уваги твердження відповідача про те, що він не був проінструктований про порядок і терміни використання та звітування про використання довіреностей; доказів на спростування таких доводів відповідача позивачем представлено суду не було. Отже, позивачем порушено положення абз. 4 п. 6 де вказано, що до видачі довіреностей особи інструктуються про порядок і терміни використання та звітування про використання довіреностей або повернення невикористаної довіреності; Всі представлені суду довіреності не заповнені належним чином, не містять зразків підпису відповідача, що суперечить вимогам п. 7, яким забороняється видавати довіреності, що повністю або частково не заповнені, не мають зразків підпису осіб, на ім`я яких вони виписані. Колегія прийняла до уваги доводи позивача ПАТ КБ «Приватбанк» про те, що за більшістю вищевказаних довіреностей відповідачем не виконувались вимоги абз. 1 п. 10 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, яким передбачено, що особа, якій видана довіреність, зобов`язана не пізніше наступного дня після кожного випадку доставки на підприємство одержаних за довіреністю цінностей, незалежно від того, одержані цінності за довіреністю повністю або частково, подати працівнику підприємства, який здійснює виписування та реєстрацію довіреностей, документ про одержання нею цінностей та їх здачу на склад (комору) або матеріально відповідальній особі. Судом встановлено, що позивачем не виконувались вимоги абз. 3 п. 10 вказаної Інструкції, де закріплено, що про використання довіреності або повернення невикористаної довіреності у журналі реєстрації довіреностей робиться відмітка про номери документів (накладних, актів тощо) на одержані цінності або про дату повернення довіреності. Так, в порядку виконання ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області про витребування доказів у даній справі від 03.08.2016 року, зокрема, витягу з журналу реєстрації довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей з переліком довіреностей, які видавались на ім`я [PERSON] у 2014-2015 роках, - позивачем було надано суду «перелік довіреностей на ім`я [PERSON] , оформлених в 2014 2015 роках» у вигляді комп`ютерної роздруківки, що містить інформацію про номер довіреності, дату її видачі (за період з 01.08.2014 року по 26.02.2015 року), посилання на прізвище та ініціали відповідача (що, згідно пояснень представника банку, свідчить про проставлення відповідачем свого електронного підпису за отримання довіреності), ІНН, найменування постачальника, дані про підстави поставки (номер і дата договору, рахунку тощо); останній лист «переліку довіреностей» підписаний представником банку без завірення печаткою або штампом. Згідно пояснень представника позивача у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, до вказаного переліку внесені як довіреності, за якими відповідачем матеріальні цінності були передані підрядникам, так і довіреності, за якими отримані [PERSON] цінності підрядники не одержали. Однак, колегія звертає особливу увагу, що представлений позивачем «перелік довіреностей» не містить жодної відмітки про номери документів (накладних, актів тощо) на одержані цінності за вказаними у переліку довіреностями. Крім того, з наданого позивачем «переліку довіреностей» не вбачається дотримання роботодавцем вимог, що пред`являються до журналу реєстрації довіреностей, який має бути пронумерований, прошитий та скріплений печаткою і підписами керівника і головного бухгалтера установи, відповідно до Методичних рекомендацій, затверджених наказом Державної фінансової інспекції України №90 від 14.12.2011 року. Отже, доказів ведення у ПАТ КБ «ПриватБанк» журналу реєстрації довіреностей, що відповідає вимогам зазначених вище нормативних актів, позивачем суду не надано, ухвала про витребування відповідного доказу не виконана без наявності поважних причин. Судом встановлено грубе порушення позивачем п. 11 вказаної Інструкції де передбачено, що особам, які не відзвітували про використання довіреності або не повернули невикористану довіреність, строк дії якої закінчився, нова довіреність не видається. Отже, після ненадання відповідачем звіту щодо використання першої за часом оформлення у серпні 2014 року спірної довіреності роботодавець був зобов`язаний не видавати відповідачу нових довіреностей на придбання цінностей. Абз. 2 пункту 15 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей передбачено, що відповідальність за своєчасне та повне оприбуткування одержаних за виданими довіреностями цінностей покладається на посадових осіб, яким надано право підписувати довіреності, а також на особу, яку призначено для виписування і реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей. Згідно з ч. 1 ст. 131 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги встановлення факту грубого порушення позивачем перелічених вище вимог Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей; враховуючи непредставлення позивачем доказів, що відповідають вимогам ст.ст. 58, 59 ЦПК України, ведення у січні лютому 2015 року у ПАТ КБ «Приватбанк» реєстрації виданих довіреностей та звітності про використані довіреності за новим порядком, ненадання доказів ознайомлення відповідача з таким порядком, - колегія дійшла висновку, що позивачем, в порушення положень ч. 1 ст. 131 КЗпП України, не були створені відповідачу умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження отриманих за разовими довіреностями цінностей. Отже, наведене свідчить про відсутність вини відповідача у неналежній звітності про використані довіреності та про відсутність його вини у незабезпеченні збереження (передання) отриманих за довіреностями цінностей. За викладених обставин, підстави для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за ст. 134 КЗпП України відсутні, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Звертаючись знову до суду 26.09.2019р. із позовом про поновлення на посаді, позивач посилається на остаточне рішення у вказаній справі № 201/10712/15-ц, що набрало законної сили 16.11.2016р., яким банку відмовлено у задоволенні вимог про відшкодування із [PERSON] матеріальної шкоди у зв`язку із недоведеністю вини позивача. і вважає, що це рішення має преюдиціальне значення для поновлення трудових прав. Разом із тим, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.04.2016р. у справі № 201/8709/15-ц, яке набрало законної сили 27.07.2016р., що також є остаточним, судом відмовлено у визнанні протиправним і скасуванні наказу про звільнення, зміну формулювання причини звільнення з роботи та стягнення середнього заробітку. Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративні справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тобто, остаточним рішенням суду визнане звільнення позивача таким, що відповідає вимогами трудового законодавства. Отримавши рішення у справі № 201/10712/15-ц, що набрало законної сили 16.11.2016р. про відмову банку у задоволенні вимог про відшкодування із [PERSON] матеріальної шкоди, позивач не звернувся до суду із заявою про перегляд рішення у справі № 201/8709/15-ц за нововиявленими обставинами, хоча як видно із матеріалів справи, позивач був обізнаний про наявність цього рішення ще у 2016 році. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (пункт 61 рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], No. 28342/95, ECHR 1999-VII). Базове тлумачення принципу res judicata вміщено в рішеннях ЄСПЛ від 03.12.2003 у справі «Рябих проти Росії», від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 18.11.2004 у справі «Праведная проти Росії», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Понамарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (пункт 52 рішення ЄСПЛ у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), № 52854/39, ECHR 2003-IX, пункт 46 рішення ЄСПЛ у справі «Устименко проти України» № 32053/13). Отже, забезпечення принципу res judicata є однією з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд. Враховуючи викладене, здійснення перегляду судового рішення, яке набрало законної сили та є чинним, є порушенням принципу правової певності як однієї з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд, оскільки таке рішення не може бути поставлено під сумнів, а здійснення перегляду цього рішення не є виправданим та обґрунтованим, оскільки може мати наслідком порушення прав інших осіб, які покладаються на чинність рішення, здійснюючи свої права та обов`язки протягом усього часу чинності цього рішення. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.04.2016р. у справі № 201/8709/15-ц набрало законної сили 27.07.2016р., тобто є остаточним, і за нововиявленими обставинами не переглядалося. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що позовна заява [PERSON] про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу зводиться фактично до перегляду остаточного рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Щодо строків позовної давності Частиною першою ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Трудову книжку позивач отримав 14.05.2015р., що підтверджується його розпискою з власноручним підписом і не запресувалося ним під час розгляду справи. Таким чином, перебіг строку для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі розпочався 15.05.2015р. і сплинув 15.06.2015р. Позивач звернувся до суду з вимогами про поновлення на роботи після спливу більше ніж чотирьох років, тобто із пропуском встановленого законодавством тримісячного строку. Разом із тим, у зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог по суті, строки позовної давності судом не застосовуються. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди. Відповідно до ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. У ч. 2 ст.16 ЦК визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди тощо. У ст. 1 КЗпП України передбачено, що на трудові відносини поширюються норми цього закону. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону (ст. 237-1 КЗпП) містить перелік юридичних фактів, які можуть бути підставою для виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст. 2371 КЗпП є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4 (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП за наявності\~порушення прав\~працівника у\~сфері трудових\~відносин (незаконне\~звільнення або\~переведення,\~невиплати належних\~йому грошових\~сум,\~виконання робіт\~у небезпечних\~для життя\~та здоров`я\~умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад поновлення на роботі), так і механізмом компенсації за моральну шкоду як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. З наведених норм слідує, що відшкодування моральної шкоди здійснюється внаслідок порушення прав працівника у сфері трудових відносин. Оскільки позивачем не доведений факт порушення відповідачем його прав у сфері трудових відносин, не підлягають задоволенню вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди. Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, судові витрати з відповідача не стягуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed