Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-29 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, про втрату права на користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що з 2003 року перебував з відповідачем у шлюбі, який було розірвано 23.06.2020 року. Від шлюбу в подружжя народилося двоє дітей: син - [PERSON] , [INFO] , та донька - [PERSON] , [INFO] . Позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , також за цією адресою зареєстровано місце проживання відповідача. При цьому, відповідач з 2015 року перебуває на території Королівства Іспанії разом із дітьми, останній раз донька позивача перебувала на території України у 2017 році, син позивача останній раз перебував на території України у 2018 році. Відповідач до України повертатися не бажає, особистих речей дружини та неповнолітніх дітей за місцем їх реєстрації не має, у зв`язку з цим, позивач звернувся до суду із вказаною позовною заявою, просив визнати відповідача, а також [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 27.08.2020 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання, встановлено строк для подання відзиву. В судовому засіданні 18.10.2021 року представник позивача заявила клопотання про залишення без розгляду позовних вимог в частині визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Протокольною ухвалою суду клопотання задоволено. В судовому засіданні 18.10.2021 року представник позивача заявила клопотання про витребування доказів. Ухвалою суду від 18.10.2022 року клопотання задоволено, витребувано у Головного центру обробки інформації Державної прикордонної служби України (м. Київ, вул. Володимирська, 26) інформацію щодо перетину кордону громадянкою України [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний код [NUMBER] , у період з 01.01.2019 року по день виконання даної Ухвали суду; закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. 05.11.2021 року на виконання вимог Ухвали суду від 18.10.2021 року від Головного центру обробки інформації Державної прикордонної служби України надійшли відомості про перетинання державного кордону [PERSON] , [INFO] . Представник позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності та без участі позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач відзив у встановлений строк не подала, явку свого представника у судове засідання не забезпечила, про час та місце розгляду справи судом повідомлялася належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду від неї не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, наявні всі передбачені ч. 1 ст. 223 та ч. 1,2 ст. 280 ЦПК України підстави для заочного розгляду справи. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи із ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 31.10.2003 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданим 31.10.2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві серія [NUMBER] (а.с.10). Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 23.06.2020 року по справі № 12872/19 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.46-47). У зазначеній квартирі зареєстрована відповідач (а.с. 9, 32). Відповідно до акту про підтвердження факту не проживання особи за місцем реєстрації від 13.11.2019 року (а.с. 16), підписаного сусідами, заяви сусідів від 31.03.2020 року (а.с. 17), відповідач фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] , починаючи з серпня 2017 року, особистих речей відповідача, спального місця та інших ознак, що вказують на його фактичне проживання за цією адресою, не виявлено. Крім того, непроживання відповідача за вказаною адресою підтверджується актом обстеження умов проживання від 14.07.2020 року (а.с. 46). Відповідно до копії студентської картки для іноземних громадян, наданої позивачем, відповідач з 2015 року перебуває на території Королівства Іспанії (а.с. 15). Згідно відомостей, які надійшли від Головного центру обробки інформації Державної прикордонної служби України на виконання Ухвали суду від 18.10.2021 року про витребування доказів, за результатами проведеної перевірки інформації, що зберігається в базі даних „Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України", що функціонує відповідно до пункту 23 Положення про цю базу даних, затвердженого наказом Адміністрації Держприкордонслужби України від 25.06.2007 № 472, зареєстрованим у Мін`юсті України 05.07.2007 за № 765/14032, відомостей про перетинання державного кордону, лінії розмежування в межах Донецькою та Луганською областями та тимчасово окупованою територією АР Крим, зазначеним громадянином України [PERSON] , [INFO] , у період з 01.01.2019 по теперішній час (09:00 03.11.2021) в базі даних не виявлено (а.с. 64). Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п. 1 ст. 8 Конвенції). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України), власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 156 Житлового кодексу України (надалі за текстом - ЖК України) передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, що також передбачено статтею 405 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач не є власником квартири, не проживає в ній понад 1 рік, що вбачається з наданих доказів, у зв`язку з чим, суд вважає, що реєстрація відповідача у квартирі, яка йому не належить, порушує право позивача, як користувача квартири та тягне додатковий тягар, зокрема, у зв`язку з необхідністю сплачувати більший розмір вартості комунальних послуг. При визнанні судом відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд не вбачає порушення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідач тривалий час не проживає у зазначеній квартирі. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме, існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Відповідно до вимог ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про вчинення власником квартири перешкод відповідачу у користуванні жилим приміщенням. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16). Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та про наявність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved