Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-10 00:00:00

АТ «Банк Кредит Дніпро» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 04.04.2019 між АТ «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] було укладено кредитний договір №22031000119707, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 74400,00 грн. на споживчі потреби строком на 60 місяців, з кінцевим терміном повернення - 04.04.2024. Умовами вказаного договору передбачено, що щомісячна комісія за обслуговування кредиту становить 3,5% від суми кредиту; процентна ставка за користування кредитом на строкову заборгованість - 0,001% річних, на прострочену заборгованість за кредитом - 56,0 % річних. У порушення умов Договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 21.05.2021 утворилась заборгованість у розмірі 97179,39 грн., яка складається з: суми залишку строкового кредиту - 43363,94 грн.; залишку простроченого кредиту - 17358,82грн., залишку прострочених відсотків - 0,63 грн., залишку прострочених комісій - 36456,00 грн. З урахуванням наведеного, позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь вказану заборгованість за кредитним договором №22031000119707 від 04.04.2019, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 2270,00 грн. Ухвалою суду від 22.11.2021 по справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. 17.01.2022 відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву у якому остання просить відмовити у задоволенні позову з огляду на наступне. Зазначила, що, дійсно, 04.04.2019 між нею та АТ «Банк Кредит Дніпро» на підставі її заяви №1119062 було укладено кредитний договір №22031000119707, згідно умов якого кредит надається шляхом зарахування грошових коштів на поточний рахунок клієнта. Так, на поточний рахунок відповідача фактично було зараховано 60000,00 грн., а грошові кошти у сумі 14400,00 грн. згідно з п.1.5 кредитного договору були перераховані ПрАТ «СК «Уніка Життя» як страховий платіж за Договором страхування №ВР 22031000119707 від 04.04.2019. При цьому, нарахування відсотків, штрафних санкцій, а також розрахунок щомісячного платежу здійснюється позивачем з урахуванням загальної суми 74400,00 грн., що на думку [PERSON] є порушенням умов договору. Крім того, відповідач зазначає, що у зв`язку з карантинними обмеженнями, запровадженими згідно Постанови КМУ №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СOVID-19», вона втратила основне місце роботи, у зв`язку з чим не мала можливості виконувати свої зобов`язання за кредитним договором №22031000119707 від 04.04.2019 у повному обсязі, про що повідомила позивача. АТ «Банк Кредит Дніпро» у своїх листах №20-7744 від 23.10.2020 та №20-236 від 13.01.2021 повідомило про намір відмінити плату за прострочену заборгованість по споживчим кредитам з 01.03.2020 на період дії карантину, разом з тим, з наданого розрахунку вбачається, що нарахування відсотків за користування кредитом за вказаний період здійснювалось з урахуванням збільшеної відсоткової ставки - 56,00%. Більш того, до суми фактично отриманих відповідачем кредитних коштів позивач неправомірно нарахував ще й відсотки та пеню (комісію) без погодження з відповідачем. 31.01.2022 представником АТ «Банк Кредит Дніпро» було надано до суду відповідь на відзив, в якій останній зазначає, 04.04.2019 між АТ «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] було укладено кредитний договір №22031000119707, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 74400,00 грн. на споживчі потреби строком на 60 місяців, з кінцевим терміном повернення - 04.04.2024. Умовами вказаного договору передбачено, що щомісячна комісія за обслуговування кредиту становить 3,5% від суми кредиту; процентна ставка за користування кредитом на строкову заборгованість - 0,001% річних, на прострочену заборгованість за кредитом - 56,0 % річних. 04.04.2019 відповідно до договірних зобов`язань АТ «Банк Кредит Дніпро» здійснило перерахування грошових коштів у сумі 74400,00 грн. на поточний рахунок відповідача № [NUMBER] . У той же час, на виконання п.1.5 Кредитного договору банком було здійснено перерахування страхового платежу у сумі 14400,00 грн. на користь ПрАТ «СК «Уніка Життя». Таким чином, сума виданого кредиту за кредитним договором складає 74400,00 грн., яка у відповідності до договірних зобов`язань повинна бути повернута відповідачем та на яку нараховуються відсотки. Представник позивача зазначає, що розрахунок заборгованості та позовні вимоги АТ «Банк Кредит Дніпро» не містять штрафів та пені, а процентна ставка на прострочену заборгованість по споживчим кредитам за період з 01.03.2020 встановлена на рівні процентної ставки для поточної заборгованості, а не 56,00%, як зазначає відповідач. При цьому, заборгованість у сумі 36456,00 грн. є заборгованістю за комісією, нарахування якої не суперечить діючому законодавству і яка була передбачена як умовами кредитного договору, так і внесена при розрахунку загальної вартості кредиту, про що повідомлялась відповідач. 08.02.2022 відповідачем подано до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких остання зазначає, що враховуючи те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою та суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», тому нарахування та стягнення суми залишку прострочених комісій за обслуговування кредиту в розмірі 36456,00 грн. є незаконним, а отже, не може бути стягнута з неї. Крім того, при розрахунку заборгованості за кредитом повинна бути врахована сума, яка вже була сплачена нею, а відтак залишок повинен становити 18395,46 грн. 15.02.2022 представником позивача до суду надіслано пояснення на заперечення, в яких останній зазначає, що ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилається позивач як на підставі для скасування нарахованих комісій, не підлягає застосуванню, оскільки на момент укладання кредитного договору №22031000119707 від 04.04.2019 вказана стаття у зазначеній відповідачем редакції втратила чинність. В матеріалах справи містяться копії підписаних [PERSON] паспорту споживчого кредиту, заяви-згоди на укладання договору, які свідчать про те, що відповідач ознайомилася з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи з обраних останньою умов кредитування, а також отримала всі пояснення, необхідні для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до її потреб та фінансової ситуації, а відтак відсутні будь-які підстави вважати, що умови кредитування були нечіткими, несправедливими або незрозумілими для відповідача. У судове засідання представник позивача не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи без його участі, зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, про час і місце судового розгляду повідомлена належним чином. Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до наступного. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 04.04.2019 на підставі Заяви-згоди №1119062, підписаної відповідачем, між АТ «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] було укладено кредитний договір №22031000119707, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 74400,00 грн. на споживчі потреби, строком на 60 місяців зі сплатою щомісячної комісії за обслуговування кредиту - 3,5% від суми кредиту; процентна ставка за користування кредитом на строкову заборгованість - 0,001% річних, на прострочену заборгованість за кредитом - 56,0 % річних. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Так, у пункті 1.1 кредитного договору №22031000119707 зазначено, що банк надає клієнту грошові кошти (кредит) у тимчасове платне користування на споживчі потреби, а клієнт зобов`язується повернути наданий кредит, сплатити проценти за користуванням кредитом та комісії, що передбачені договором, а також здійснити всі інші платежі за кредитом у встановлених даним кредитом розмірах. При цьому, у пункті 4 вказаного договору зазначений графік платежів/розрахунок загальної вартості кредиту для клієнта та реальної річної процентної ставки за договором, відповідно до якого погашення кредиту розраховано на 60 щомісячних платежів, які здійснюються з 04.05.2019 по 04.04.2024 рівними частинами по 3844,03 грн., останній платіж - 3844,10 грн. та включають: погашення суми кредиту; проценти за користуванням кредитом, а також розрахунково-касове обслуговування, тощо. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 530 ЦК України передбачає, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму або не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів. На підставі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як вбачається з матеріалів справи, 04.04.2019 відповідач за власної ініціативи звернулась до банку із заявою-згодою про акцепт публічної пропозиції АТ «Банк Кредит Дніпро» на укладення Універсального договору банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб, в цей же день відповідач підписала кредитний договір №22031000119707 та отримала на його підставі в кредит грошові кошти, а в подальшому відповідач частково погашала заборгованість до лютого 2020 року, сплачуючи кошти на рахунок кредитора. Матеріалами справи не спростовують факт отримання [PERSON] кредиту за наведеним вище договором. При цьому, з усіма істотними умовами кредитування відповідач була ознайомлена, що підтверджується її підписом у паспорті споживчого кредиту, в якому закріплено, зокрема строк договору, строк кредитування, мета отримання кредиту, процента ставка за користування кредитними коштами, порядок повернення кредиту, комісії тощо. У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 зроблено висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій». Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Подаючи відзив на позовну заяву [PERSON] не заперечує факт отримання нею грошових коштів, разом з тим не погоджується з сумо виданого кредиту. Відповідно до п. 1.4 кредитного договору кредит надається шляхом зарахування суми кредиту на поточний рахунок клієнта № [NUMBER] , відкритий АТ «Банк Кредит Дніпро». Пунктом 1.5 кредитного договору №22031000119707 від 04.04.2019 передбачено, що клієнт, в порядку договірного списання, на підставі ст. 1071 ЦК України та ст. 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», доручає банку в дату видачі кредиту здійснити перерахування з рахунку клієнта на користь страховика ПрАТ «СК «Уніка Життя» суму страхового платіжу у розмірі 14400,00 грн. за весь період страхування, згідно з договором страхування №ВР 22031000119707 від 04.04.2019. З наданого відповідачем Договору добровільного страхування життя №ВР 22031000119707 від 04.04.2019 вбачається, що [PERSON] була ознайомлена з його умовами, що підтверджується підписом останньої. Крім того, ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Про намір відмовитися від договору про споживчий кредит споживач повідомляє кредитодавця у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг") до закінчення строку, встановленого частиною першою цієї статті. Проте, відповідач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом чотирнадцяти днів з моменту отримання копії примірника договору не скористалася. При цьому, згідно п.1.2 кредитного договору №22031000119707 від 04.04.2019 сума кредиту складає 74400,00 грн. та з наданої позивачем виписки по особовому рахунку [PERSON] за період з 04.04.2019 по 21.05.2021 вбачається, що саме вказана сума 04.04.2019 була перерахована на поточний рахунок відповідача № [NUMBER] , відкритий АТ «Банк Кредит Дніпро», а тому посилання відповідача, що нею було фактично отримано кредит у сумі 60000,00 грн. судом не приймається до уваги. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Як зазначає позивач, у порушення умов Договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого, станом на 21.05.2021 утворилась заборгованість у розмірі 97179,39 грн., яка складається з: суми залишку строкового кредиту - 43363,94 грн.; залишку простроченого кредиту - 17358,82 грн., залишку прострочених відсотків - 0,63 грн., залишку прострочених комісій - 36456,00 грн. З наданої виписки по особовому рахунку [PERSON] вбачається, що вона активно користувалася кредитними коштами, витрачаючи на власні потреби. Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлюється договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Так, п. 1.2 кредитного договору №22031000119707 від 04.04.2019 передбачено, що процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та нараховується у наступному розмірі: на строкову заборгованість за кредитом 0,001%, на прострочену заборгованість за кредитом 56,00% річних. Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо додаткової підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» №591-ІХ від 13.05.2020 внесено зміни у пункті 6 розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до якого у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин, інших ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19) (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів). Норми цього пункту поширюються у тому числі на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. На думку відповідача, позивачем, незважаючи на приписи діючого законодавства, неправомірно здійснювалось нарахування відсотків за користування кредитом за період з 01.03.2020 з урахуванням збільшеної відсоткової ставки - 56,00%. Проте, всупереч доводів [PERSON] з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що залишок прострочених відсотків, які просить стягнути АТ «Банк Кредит Дніпро» з відповідача становить 0,63 грн. Крім того, представником позивача відповідача було повідомлено про те, що банк відмінив плату за прострочену заборгованість по споживчим кредитам за період з 01.03.2020, процентну ставку на прострочену заборгованість по всім споживчим кредитам встановлено на рівні процентної ставки для поточної заборгованості, що підтверджується листами на адресу останньої №20-7744 від 23.10.2020 та №20-236 від 13.01.2021. З урахуванням наведеного, суд вважає, що доводи відповідача щодо нарахування відсотків за користування кредитом за період з 01.03.2020 з урахуванням збільшеної відсоткової ставки - 56,00% повністю спростовуються матеріалами, наявними у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. З аналізу наведених законодавчих норм вбачається, що пред`явленням вимоги до позичальника є як направлення йому вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, так і пред`явлення до нього позову. Таким чином, виходячи із вищенаведеного суд прийшов до висновку про те, що позивач виконав всі умови договору належним чином, натомість відповідач ухиляється від виконання взятих на себе договором зобов`язань, що є порушенням норм чинного законодавства України та умов вказаного договору. Враховуючи, що відповідач узяті на себе зобов`язання за укладеним з банком кредитним договором щодо повернення отриманих коштів не виконує, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості за кредитним договором №22031000119707 від 04.04.2019 у розмірі 60723,39 грн., яка утворилася станом на 21.05.2021 та складається з: суми залишку строкового кредиту - 43363,94 грн.; залишку простроченого кредиту - 17358,82 грн., залишку прострочених відсотків - 0,63 грн. Щодо вимог позовної заяви в частині стягнення комісії за користування кредитом суд зазначає наступне. Відповідач у своєму відзиві посилається на положення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» як на підставу того, що нарахування та стягнення суми залишку прострочених комісій за обслуговування кредиту в розмірі 36456,00 грн. є незаконним. 15.11.2016 було прийнято Закон України «Про споживче кредитування» №1734-VIII, який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері. У рішенні від 03 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України роз`яснив порядок набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori - «наступний закон скасовує попередній». Таким чином, єдиний орган конституційної юрисдикції фактично передбачив порядок подолання правових колізій шляхом застосування принципу, відповідно до якого новий закон скасовує положення закону, прийнятого раніше, якщо обидва ці закони регулюють аналогічні види правовідносин та містять суперечливі між собою положення. Отже, залежно від порядку набрання чинності нормативно-правового акту, може бути застосовано декілька способів його дії у часі. Зокрема, як зазначено у пункті 2 рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема: негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). Перша форма застосовується у разі, якщо нормативно-правовий акт прийнято на момент виникнення правовідносин та він залишається чинним на час, коли правовідношення припинило своє існування. У випадку, якщо у новоприйнятому нормативно-правовому акті визначено особливий порядок набрання ним чинності, у тому числі визначено перехідний період, під час якого залишаються чинними окремі норми скасованого ним нормативно-правового акта, застосовується ультраактивна форма. Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), на який посилається відповідач, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Разом з тим, 10.06.2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акту, тобто застосуванню підлягає Закон України «Про споживче кредитування». З матеріалів, доданих до позовної заяви вбачається, що кредитний договір №22031000119707 між АТ «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] було укладено 04.04.2019, тобто вже після набрання сили Закону України «Про споживче кредитування». При цьому, відповідно до пункту 2.1 кредитного договору №22031000119707 від 04.04.2019 платежі з погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування кредитом та щомісячної комісії за обслуговування кредиту здійснюється у вигляді щомісячних ануїтетних (рівномірних) обов`язкових платежів. При цьому, відповідно до графіка платежів щомісячна комісія за розрахунково-касове обслуговування становить 2604,00 грн. Таким чином, враховуючи те, що відповідачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд приходить до висновку, що у частині стягнення з [PERSON] суми прострочених комісій у розмірі 36456,00 грн. слід відмовити. Інші доводи сторін не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Оскільки позовні вимоги позивача задоволені частково, а ним при зверненні до суду сплачений судовий збір у розмірі 2270,00 грн., то у порядку передбаченому ст. 141 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (позовні вимоги підлягають задоволенню: 60723,39 грн. х 100% : 97179,39 грн. ціни позову = 62,49 %, тобто 62,49 % від суми сплаченого судового збору (62,49 % х 2270,00 грн. : 100 %) складає 1418,52 грн.

Outcome: partial