Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів на утримання дитини і дружини. Позовні вимоги мотивує тим, що 17 січня 2020 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб у виконкомі Порошківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області. Від цього шлюбу в них народилася одна дитина - син [PERSON] , [INFO] . Позивачка зазначає, що причиною звернення з цією позовною заявою до суду послужило те, що з відповідачем по справі вона має різні характери та погляди на сімейне життя, у відповідача психологічна неготовність до сімейного життя, постійні зради з його боку та скандали вдома, що призвело до втрати між ними почуття любові, довіри та поваги, вонипротягом семи місяців разом не проживають та не ведуть спільного господарства. Питання розірвання шлюбу нею добре обдумане. Зазначає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу між ними буде суперечити її інтересам та інтересам дитини. Крім цього вказує, що на даний час відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, а саме матеріально не забезпечує сина, не цікавиться його духовним та фізичним розвитком, а зароблені кошти витрачає на свої потреби. Крім цього позивачка зазначає, що відповідач, будучи відповідно до Сімейного кодексу України зобов`язаним надавати матеріальну допомогу на її утриманні та утримання їхнього сина, не надає. У зв`язку з наведеним позивачка звернулася до суду з цим позовом та просить суд шлюб розірвати, малолітнього сина [PERSON] залишити проживати з нею, а також стягнути аліменти на утримання останнього та на неї. Ухвалою суду від 19 травня 2022 року було відкрито провадження в справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 14 липня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивачка не з`явилася, однак подала заяву, в якій просила розгляд справи провести у її відсутності, в якій також зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить такі задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відзиву на позов не подав, про причини неявки суду не повідомив, а тому суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, постановив здійснювати розгляд справи у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів у справі, які є належними, допустимими та достатніми у своїй сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову, з огляду на таке. Так, у судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 17 січня 2020 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Також встановлено, що сторони в справі мають одного сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . За приписами ст. 51 Конституції України, ст. 24 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Частиною другою статті 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до частини 2 статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з частиною 3 статті 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Судом з`ясовано, що сторони не підтримують шлюбних стосунків, разом не проживають тане ведуть спільного господарства, шлюб носить формальний характер, тому його збереження неможливе та недоцільне, оскільки буде суперечити інтересам сторін та дитини, у зв`язку з чим суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати. Також норма ст. 113 СК України передбачає, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно із положеннями ч. 8 ст. 294 ЦПК України, які на підставі ч. 9 ст. 10 ЦПК України застосовуються і до позовного цивільного судочинства, у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Враховуючи те, що позивачка просить відновити їй дошлюбне прізвище, тому після розірвання шлюбу такій необхідно відновити її дошлюбне прізвище - « [PERSON] ». Що стосується визначення місця проживання дитини, то суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, нормами чинного цивільного законодавства, зокрема главою 4 підрозділу 1 розділу 2 ЦК України, визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років є малолітньою особою (ст. 31 ЦК України). Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна (ч. 3 ст. 29 ЦК України). Вказана норма кореспондуються із нормами СК України, викладеними в ст. 160 цього Кодексу. Як вбачається з п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. У позовній заяві зазначено, що сторони дійшли спільної згоди щодо визначення місця проживання сина [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] за її місцем проживання. Враховуючи наведене та те, що син сторін у справі - малолітній [PERSON] на момент ухвалення рішення не досяг десятирічного віку, проживає із своєю мамою, яка просить залишити сина на подальше проживання з нею, проти чого не заперечує батько дитини, тому в цій частині позовну заяву також слід задовольнити. Що стосується заявленої [PERSON] позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини, то суд дійшов такого висновку. Так, суду не надано доказів того, що відповідач добровільно надає матеріальну допомогу на утримання малолітнього сина, який потребує таку для його повного і гармонійного розвитку. Не надано суду також інформації стосовно матеріального стану сторін. Відповідно до статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Виходячи із змісту статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя). Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачкою докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки такі містять в собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини. Отже, враховуючи наведені обставини, суд вважає, що відповідач зобов`язаний утримувати свою малолітню дитину до досягнення нею повноліття. Визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, суд відповідно до статті 182 СК України, враховує: -стан здоров`я та матеріальне становище дитини; -стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; -відсутність у матеріалах справи доказів про наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; -відсутність у матеріалах справи доказів про наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; -відсутність у матеріалах справи доказів про витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; -інші обставини, що мають істотне значення. У цих правовідносинах розмір аліментів необхідно визначити в твердій грошовій сумі, що відповідає приписам ч. 1 ст. 184 СК України. За таких обставин, суд вважає, що з [PERSON] належить стягувати аліменти на утримання малолітньої дитини в розмірі 3 000 (три тисячі) гривень щомісяця, починаючи з 05 травня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття. Що стосується заявленої [PERSON] позовної вимоги про стягнення аліментів на її утримання, суд дійшов наступного висновку. Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно з ч. 2 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Право на аліменти в дружини-матері може виникнути лише в разі достатнього матеріального забезпечення чоловіка, наявності у чоловіка достатніх коштів для надання дружині-матері спільної дитини матеріальної допомоги та стягуються за умови, що чоловік, до якого пред`явлено вимоги про надання утримання, спроможний надавати матеріальну допомогу. (Постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 712/4702/19). Позивачка [PERSON] не одержує будь-які додаткові доходи, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги. Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач добровільно утримує дружину як таку, що здійснює догляд за дитиною, яка не досягла трьох років. За таких обставин, суд, виходячи з принципу справедливості та розумності, а також з урахуванням потреб дружини, вважає, що з [PERSON] належить стягувати аліменти на утримання дружини в розмірі 1 500 гривень щомісячно, починаючи з 05 травня 2022 року і до досягнення дитиною - [PERSON] , [INFO] , трирічного віку. В силу п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Крім цього, з відповідача підлягає стягненню судовий збір, що відповідає вимогам ст. 141 ЦПК України. З огляду на наведене та

Outcome: approved