Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-14 00:00:00

У червні 2022 року позивач звернувся до Києво-Святошинського районного судуКиївської області із позовом про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Заява обґрунтована такими обставинами. Заявник перебуває у шлюбі, зареєстрованому 21 грудня 2007 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 2757. Позивач та Відповідач мають малолітнього сина: [PERSON] , [INFO] . Однак, останнім часом шлюбні відносини між сторонами припинено та подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе. Ухвалою суду від 05.07.2022 року відкрито провадження по даній справі та призначено її до розгляду на 15.08.2022 року. В судове засідання сторони не з`явилися, однак подали заяви, в яких позовні вимоги про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини підтримали та просили їх задовольнити. Крім того, розгляд даної справи просили проводити за їхньої відсутності. Відповідач не заперечувала проти позову, про що вказала у своєму відзиві. Враховуючи визнання позову відповідачем, суд, відповідно до правил ч. 3 ст. 200 ЦПК України визнав за можливе за результатами підготовчого провадження ухвалите рішення. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 21.12.2007, зареєстрованому Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №2757. Сторони мають малолітнього сина: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Із матеріалів справи вбачається, що між подружжям виникали непорозуміння та спільне життя в них не склалось через різні погляди на життя. Вони не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбні стосунки. За правилами ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Відповідно до ст.ст. 21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 109 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. При цьому, між позивачем [PERSON] та [PERSON] відсутній спір про визначення місця проживання дитини, про проживання, виховання та фінансове забезпечення дитини (аліментів та додаткових витрат). Як вбачається з матеріалів справи позивач вимагав, а відповідач не заперечував проти встановлення місця проживання дитини з батьком [PERSON] . Позивач має постійне місце роботи і самостійний дохід, а тому вважає що взмозі самостійно виховувати сина з урахуванням сімейних цінностей. Згідно ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Такі ж гарантії для батьків, що проживають окремо від дітей, та для самих дітей, встановлені ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення питання щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. З матеріалів справи встановлено, що дитина проживає з батьком, а відповідач [PERSON] не заперечує проти визначення місця проживання їх спільного сина разом з позивачем [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини (ч. 2 ст. 155 СК України). Згідно ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою держаного контролю, що встановлена законом. Частиною 2 ст. 150 СК України встановлено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За приписом ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою батьків. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Одним із завдань СК України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Конвенція про права дитини, виходячи з рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Частиною 2 ст. 161 СК України визначено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Так, відповідно до ч. 4 ст. 150 СК України батьки повинні поважати дитину; ст. 155 цього ж Кодексу встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. З вищевикладеного випливає, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, поведінка батьків повинна бути такою, щоб дитина сама тягнулася до них. Як роз`яснено ст. 161 СК України, суд при вирішенні спору про місце проживання дитини має враховувати те, хто із батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, особисті якості батьків, можливість створення належних умов до виховання дитини. Врахувавши те, що відповідач проти заявленого позивачем місця проживання малолітньої дитини не заперечував, суд вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини з батьком. Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини, підлягає задоволенню, оскільки збереження шлюбу суперечитиме інтересам заявників.

Outcome: approved