Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-03 00:00:00

\~ \~ \~ \~До Суворовського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в якому просила: - визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна за №97-787, який був укладений 21 жовтня 1997 року на Одеській Універсальній Біржі «Вітязь» між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 48,8 кв.м., житловою площею 29, кв.м.; - визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, яка в цілому складається з: 1 коридор 7,7 кв.м., 2- вбудованої шафи 0,4 кв.м., 3- ванної 2,6 кв.м., 4 туалету 1,1 кв.м., 5- кухні 6,9 кв.м., 6 житлової кімнати 11,8 кв.м., 7- житлової кімнати 17,4 кв.м. та балкону 0,9кв.м., загальною площею 48,8 кв.м., житловою 29,2 кв.м. - визнати за [PERSON] право власності у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, яка в цілому складається з: 1 коридор 7,7 кв.м., 2- вбудованої шафи 0,4 кв.м., 3- ванної 2,6 кв.м., 4 туалету 1,1 кв.м., 5- кухні 6,9 кв.м., 6 житлової кімнати 11,8 кв.м., 7- житлової кімнати 17,4 кв.м. та балкону 0,9кв.м., загальною площею 48,8 кв.м., житловою 29,2 кв.м. Обгрунтовує свої вимоги тим, що в неї є перешкода в одержанні свідоцтва про права на спадщину. Оскільки, 21.10.1997 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , укладено на Одеській універсальній біржі «Вітязь» договір купівлі-продажу нерухомого майна № 97-787, а саме квартири під [ADDRESS] , загальною площею 48,8 кв.м., житловою площею 29,2 кв.м.. кількість кімнат-2. Даний договір зареєстрований в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» в книзі 240пр, реєстраційний №77. Однак, нотаріально вищевказаний договір не посвідчений, згідно чинного законодавства України на даний час. Покупець [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з вищевказаної квартири. Позивачка звернулася до державного нотаріуса Суворовської державної нотаріальної контори у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Бойченко О.Є. з заявою про видачу свідоцтва про отримання спадщини, однак, 23.07.2020 року нотаріусом винесено постанову №2909 про неможливість видання свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки, нотаріусу не надані документи, що підтверджують право власності померлого на зазначене майно, у зв`язку з їх відсутністю, видати свідоцтво про право на спадщину за законом, не є можливим. Ухвалою Сувороського районного суду м. Одеси від 07.08.2020 року відкрито загальне провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання на 16.11.2020 року на 10год. 30хв. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25.03.2021 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті на 09.06.2021 року на 10год. 30хв. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином, надала до суду письмову заяву, яка міститься в матеріалах справи (арк. сп.112), в якій позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, також просила суд розгляд справи проводити за її відсутності. У судове засідання відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином, про причини неявки суду не повідомили. У зв`язку з викладеним, зі згоди позивача, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідачів, які повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280-281 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, про те, що позов є не обґрунтованим, є не доказаним, тому не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено про те, що 21.10.1997 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , укладено на Одеській універсальній біржі «Вітязь» договір купівлі-продажу нерухомого майна № 97-787, а саме квартири під [ADDRESS] , загальною площею 48,8 кв.м., житловою площею 29,2 кв.м.. кількість кімнат-2 (арк.сп.6-7). Даний договір зареєстрований в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» в книзі 240пр, реєстраційний №77. Сторони за договором домовились відносно усіх суттєвих умов правочину, продавці та покупці повністю виконали всі умови договору. Після укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна № 97-787 від 21.10.1997 року, продавці отримали від покупця гроші у сумі 20 720 гривень, а покупець прийняв у власність квартиру, та отримав від продавців ключі від квартири, та зареєструвався за вищевказаною адресою. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , яке видано Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області(арк.сп.12). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складалася з належної йому квартири [ADDRESS] . Згідно довідки № 97 від 16.08.2019 року, яка видана Головою правління «ОСББ «Бочарова 53» [PERSON] , [PERSON] був зареєстрований та проживав з 11.03.1998р. по день смерті за адресою: [ADDRESS] (арк.сп.16). Державним нотаріусом Суворовської державної нотаріальної контори у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Бойченко О.Є. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом оскільки, нотаріусу не надані документи, що підтверджують право власності померлого на зазначене майно, а саме оригінал документа про право власності спадкодавця [PERSON] на вищевказану квартиру Договір купівлі продажу нерухомого майна, який зареєстрований Одеською універсальною біржею «Вітязь» 21.10.1997 року №97-787, не відповідає вимогам законодавства, а саме щодо біржових угод за участю неповнолітніх має місце порушення ст.ст. 1,8,9,15 Закону України «Про товарну біржу», тому біржові операції дозволено вчиняти тільки членам біржі або брокерам (арк.сп.17). Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. На виконання вимог ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР (1963 року) договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] був зареєстрований в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та відповідні відомості про нових власників були внесені в реєстраційну книгу. За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР (1963 року), право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Згідно ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Реєстрація Одеським міським бюро технічної інвентаризації на ім`я [PERSON] та [PERSON] права власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, на той час не суперечила чинному законодавству. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року за N 1952-IV право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. При таких обставинах, суд дійшов до висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання в судовому порядку дійсним неоспореного договору купівлі-продажу квартири. Судом встановлено про те, що підставою для звернення до суду є наявність перешкод в одержанні свідоцтва про права на спадщину. У пункті 23 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як роз`яснено в підпункті 3.3 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» за відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. При таких обставинах, судом встановлено про те, що позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до неналежних відповідачів, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судом встановлено, що позивачка [PERSON] не надала суду письмових доказів про визнання договору дійсним та визнання права власності в порядку спадкування. Також, суд вважає, що позивачка не довела суду ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. При таких обставинах, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним, про визнання права власності на нерухоме майно задоволенню не підлягають. \~ \~\~\~ \~ На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed