Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-01 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач) із позовом, у якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 238 230,53 грн, яка складається з понесених позивачем витрат на утримання спільного нерухомого майна, оплату навчання відповідача та організацію його весілля, моральну шкоду у розмірі 128 000 грн. Позов обґрунтовано тим, що 23.11.2007 року позивач приватизував дану квартиру та отримав Свідоцтво про право власності на всіх зареєстрованих осіб, в тому числі і відповідача. Таким чином, відповідач є власником 1/4 частини квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . Ставши власником 1/4 частини квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , відповідач отримав не лише права, а і обов`язки, щодо утримання та збереження даного майна. Проте, відповідач не сплачував комунальні послуги, не здійснював поточні ремонти в квартирі та взагалі не цікавився своєю власністю. Крім того, відповідач з 1993 року перебував на повному утриманні позивача та його дружини, які оплачували його навчання у вищому навчальному закладі. Протягом 2016-2018 років проживання з відповідачем виявилось неможливим, оскільки він неодноразово вчиняв бійки, крадіжки та насильство в сім`ї. За даними фактами Подільським районним судом м. Києва винесено постанови від 21 червня 2017 року та від 21 листопада 2018 року. За період з 2007 по 2019 рік позивачем було здійснено поліпшення спільного майна, а саме: здійснено ремонтні роботи в квартирі, замінено та встановлено кухонні меблі, витяжку, газова плиту, замінено всю сантехніку, утеплено та засклено два балкони, загальний ремонт кімнат та заміна меблів. Також, позивачем одноособово сплачувались комунальні послуги, на час подання позову позивач продовжує одноосібно сплачувати комунальні послуги за квартиру [ADDRESS] , яка є спільним майном. Крім того, позивачем здійснювалась оплата навчання відповідача у вищому навчальному закладі, у 2016 році позивач оплатив організацію весілля відповідача. Загальна сума заборгованості за розрахунком позивача становить 238 230,53 грн. Крім того, позивач стверджує, що він поніс втрати немайнового характеру внаслідок моральних страждань, заподіяних незаконними діями відповідача. Він зазнав моральних переживань у зв`язку з порушенням його прав як власника квартири, оскільки змушений самостійно сплачувати комунальні послуги, утримувати та поліпшувати майно, співвласником якого являється відповідач. У зв`язку з моральними переживаннями загострились хронічні захворювання, а відтак, він змушений був купувати дорогі ліки. Позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 238 230,53 грн та моральну шкоду у розмірі 128 000 грн. Разом з позовною заявою позивач подав до суду заяву про забезпечення позову. Ухвалою від 03.07.2019 року у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартири [ADDRESS] , що належить відповідачу, відмовлено. Ухвалою від 03.07.2019 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. 27.03.2020 року відповідач звернувся до суду з відзивом на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позову з наступних підстав. З вересня 2018 року відповідач фактично не мешкає в зазначеній квартирі. Починаючи з 2007 року з часу вступу відповідача до інституту по вересень 2018 року, відповідач приймав безпосередню участь у сплаті щомісячних комунальних послуг та утриманню спільного житла. Позивач підраховував частину відповідача у сплаті комунальних послуг, надавав йому власноруч зроблений розрахунок і відповідач передавав йому кошти у потрібній сумі. Окрім того, з метою поліпшення умов проживання, відповідачем замовлялися та були придбані певні меблі у квартиру та побутова техніка. Твердження позивача про те, що ним оплачувалося навчання відповідача у Київському політехнічному інституті, не відповідають дійсності, оскільки він у 2006 році вступив та навчався в інституті за рахунок бюджету України. Крім того, протягом періоду навчання у ВНЗ, його рідним батьком за рішенням суду перераховувалися аліменти на утримання відповідача на період навчання у вищому навчальному закладі. Також, не відповідають дійсності твердження позивача про те, що після закінчення вищого навчального закладу відповідач ніде не працював, що також не відповідає дійсності. З 2012 року по травень 2013 року відповідач офіційно був працевлаштований на посаді спеціаліста технічного забезпечення у Германо-романської гімназії № 123 м. Києва, а з серпня 2013 року по теперішній час працює спеціалістом з обробки даних у приватній компанії маркетингових досліджень. Крім того, невідомо яким нормативним актом та формулою розрахунку керувався позивач при визначенні так званої суми «заборгованості». Жодних розрахунків та належних доказів підтверджуючих так звані «збитки по утриманню майна» та правомірність їх нарахування позивачем не надані. Також, позивач не надав жодних доказів на обґрунтування підстав стягнення з відповідача суми моральної шкоди, як і доказів протиправності дій відповідача. Зі вказаних обставин відповідач просив відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю. Також зазначав, що позивач пропустив строк позовної давності. Дослідивши матеріали судової справи, суд встановив такі фактичні обставини. Суд установив, що відповідно до Свідоцтва про право власності від 23 листопада 2007 року, виданого Відділом приватизації житла Подільської райдержадміністрації, квартира [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в рівних долях, тобто, по частині (а.с. 11). Згідно довідки № 986 від 17.11.2004 року за підписом Керуючого будинками ЖЕК № 702 [PERSON] , у квартирі [ADDRESS] , зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 12). Згідно Довідки про реєстрацію місця проживання відповідача № 4086802 від 03.07.2019 року, відповідач з 05.12.2002 року по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 56). Відповідно до ч. 1 ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. У відповідності до п.5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. З урахуванням положень ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносно утримання об`єкту нерухомого майна - квартири, до таких витрат належать: оплата послуг з централізованого постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та енергопостачання, централізованого опалення, вивезення побутових відходів та послуги з утримання будівель та споруд та прибудинкових територій. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 ст. 544 ЦК України). Отже, кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування. Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Згідно п.35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572, обов`язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення. Статтею 179 Житлового кодексу України передбачено, що користування будинками державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються КМУ. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово- комунальних послуг належать централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів, послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Пунктами 10, 13 «Правил користування приміщеннями жилих будинків і гуртожитків», затверджених Постановою КМУ від 08.10.1992 року № 572, передбачений порядок поділу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартир в разі, якщо між ними відсутня згода щодо сплати. Згідно ч. 1 ст. 258 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд установив, що за період з 01.07.2007 року по 01.01.2019 року позивачем сплачувались витрати, збори та обов`язкові платежі, пов`язані із наданими в період часу з 01.07.2007 року по 01.01.2019 року житлово-комунальними підприємствами послугами щодо утримання належної йому на праві спільної власності квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями квитанцій по сплаті житлово-комунальних послуг (а.с.27-51). При цьому, позивач не просить стягнути з відповідача суму по сплаті житлово-комунальних послуг пропорційно його частці у праві власності квартири, а просить стягнути загальну суму заборгованості за вказаний період, що суд вважає необґрунтованим. Крім того, позивач не надав суду розрахунок заборгованості, яким він обґрунтовує свої вимоги щодо стягнення з відповідача грошових коштів, а також обґрунтування обчислення суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних. Є незрозумілим, яким нормативним актом та формулою розрахунку керувався позивач при визначенні суми заборгованості. Представник відповідача в судовому засіданні звернувся з клопотанням про застосування строків позовної давності, обґрунтовуючи його тим, що позивач в період з 2007 по 2019 роки знав про порушення відповідачем свого обов`язку щодо утримання спільного майна, а саме: оплати комунальних послуг, проте, звернувся до суду з даним позовом з пропуском трьохрічного строку. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з приписами ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості у судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Європейський суд з прав людини у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу. Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин. Однак, за змістом ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає у можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування, суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14). Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», наведених у ст.261 ЦПК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позивач звернувся до суду з вимогою стягнути з відповідача грошові кошти за утримання житлового приміщення, що знаходиться у спільній частковій власності, за період з 01.07.2007 року по 01.01.2019 року. Судом встановлено, що позивачем сплачувались усі витрати, збори та обов`язкові платежі, пов`язані із наданими в період часу з 01.07.2007 року по 01.01.2019 року житлово-комунальними підприємствами послугами щодо утримання належної йому на праві спільної власності квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями квитанцій по сплаті житлово-комунальних послуг. З матеріалів справи неможливо встановити, в який саме період часу відповідач проживав у вказаній квартирі. Проте сам відповідач визнає у своєму відзиві, що до вересня 2018 року він фактично проживав за адресою: [ADDRESS] . В свою чергу твердження відповідача про те, що він приймав безпосередню участь у сплаті щомісячних комунальних послуг та утриманні спільного житла, а також з метою поліпшення умов проживання ним замовлялися та були придбані певні меблі у квартиру та побутова техніка, суд не враховує, оскільки це не підтверджено доказами. Тобто, суд вважає, що позивачем обґрунтовано вимогу щодо стягнення з відповідача грошових коштів за комунальні послуги, сплачені відповідачем, але через пропуск позивачем строків позовної давності в цій частині дана позовна вимога не підлягає задоволенню. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у частині стягнення з відповідача суми боргу за комунальні послуги у зв`язку з пропуском строків позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав. Суд при винесенні рішення не бере до уваги Інформаційний лист-повідомлення від 03.01.2019р. (а.с.54), автором якого нібито є відповідач, оскільки справжність природи його походження невідома та відповідач заперечує той факт, що даний документ написаний ним власноручно. Тому даний доказ суд вважає недопустимим. Стосовно вимоги позивача щодо стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 124 163,53 грн з урахуванням індексу інфляції та 3% річних за поліпшення квартири за адресою: [ADDRESS] , яка знаходиться у спільній власності, зокрема, позивача та відповідача, за період з 2007 по 2019 роки суд дійшов висновку, що така вимога не підтверджується жодними доказами, а тому, не підлягає задоволенню. Стосовно вимоги позивача щодо стягнення з відповідача грошових коштів за організацію весілля відповідача у 2016 році у розмірі 49 336,62 грн. з урахуванням індексу інфляції та 3% річних суд також не вбачає жодних доказів, які б підтверджували таку вимогу, а тому, остання також не підлягає задоволенню. Стороною відповідача в ході судового розгляду зазначено, що відповідач з вересня 2018 року не проживає за адресою реєстрації. В свою чергу, позивач жодним чином не доводить того факту, що відповідач дійсно проживав за адресою реєстрації у вказаний період, а тому його вимоги є необґрунтованими. Суд не вважає достовірними та допустимими доказами копії розписок громадян [PERSON] та [PERSON] (а.с. 118,119), якими нібито підтверджений факт проживання відповідача за адресою реєстрації, оскільки неможливо ідентифікувати осіб, які складали такі розписки, дані письмові матеріали не засвідчені належним чином. Позивач стверджує, що за період з 2007 по 2019 рік ним було здійснено поліпшення спільної квартири, а саме: здійснено ремонтні роботи в квартирі, замінено та встановлено кухонні меблі, витяжку, газову плита, замінено всю сантехніку, утеплено та засклено два балкони, загальний ремонт кімнат та заміна меблів. Проте, позивач не підтверджує свої твердження доказами, а тому, суд не вважає такі твердження доведеними. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд прийшов до наступного. Відповідно до ст. 23 ЦК України, встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до п. 3 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Моральна шкода, про яку йдеться у ст. 1167 ЦК, має визначатись відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України. Обов`язок доведення її наявності покладається на особу, що вимагає її відшкодування, в позовній заяві має зазначити які моральні страждання, та в зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Це також випливає із ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України. Слід також враховувати, що відповідно до ч. 81 ЦПК доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). З аналізу статті 23 ЦК України слідує, що при визначені розміру компенсації моральної шкоди враховуються вимоги розумності і справедливості. Відшкодування шкоди може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою цивільної відповідальності відповідно. Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковою для прийняття судом рішення про шкодування завданої моральної шкоди. Суд дійшов висновку, що позивачем в позовній заяві не викладено всі підстави, необхідні для відшкодування моральної шкоди, зокрема: вини; наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою, те не підтверджено вказані підстави доказами. Позивачем не доведено, що відповідач вчинив протиправні дії щодо позивача, а тому й немає підстав вважати, що його діями завдано позивачу моральної шкоди. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, враховуючи те, позивачем не доведено та не обґрунтовано підстави стягнення грошових коштів з відповідача, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

Outcome: dismissed