Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою 27 вересня 2021 року, в якій просила суд розірвати шлюб, укладений між нею та [PERSON] , зареєстрований 23 жовтня 2015 року Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис №1552. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 23 жовтня 2015 року [PERSON] уклала шлюб з громадянином Нігерії [PERSON] . Від шлюбу [INFO] у них народився син [PERSON] . Шлюбно-сімейне життя між подружжям не склалось у зв`язку з відсутністю взаєморозуміння, поваги, втратою почуттів любові, різними поглядами на сімейне життя, ведення господарства та виховання їх сина. Із травня 2020 року вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, єдиного бюджету не мають. Малолітній син залишився проживати з нею як матір`ю, спір про визначення місця проживання дитини між сторонами відсутній. На переконання позивача, шлюб між сторонами розпався остаточно та наразі носить формальний характер, а його збереження на майбутнє суперечитиме інтересам позивача. Ухвалою суду від 13 квітня 2022 року позов прийнято до розгляду з відкриттям провадження у справі (а.с.16). Суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Сторони про свою участь в судовому засіданні не заявили, заяв про відкладення розгляду справи від них суду не надходило. Позивач своїм правом на залишення позовної заяви без розгляду або подання заяви про закриття провадження не скористалась. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце проведення судового засідання, у тому числі в порядку ст.128 ЦПК України шляхом публікації оголошень на сайті Судової влади, в судове засідання повторно не з`явився без повідомлення причин, відзив на позовну заяву не подав. Клопотань про надання сторонам строку на примирення на адресу суду будь-якими засобами зв`язку не подавав. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, його повторну неявку до суду без поважних причин, не подання відзиву у встановлений законом строк, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень позивача проти заочного розгляду справи, що відповідатиме п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України. Суд акцентує увагу на тому, що навіть в умовах воєнного стану, введеного у зв`язку\~з військовою\~агресією Російської\~Федерації проти\~України Указом Президента\~України №64/2022\~від 24\~лютого 2022\~року та в черговий раз продовженого з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб на підставі Указу Президента України №573/2022 від 12 серпня 2022 року, затвердженого Законом України №2500-ІХ від 15 серпня 2022 року, право особи на судовий захист не може бути обмежено, оскільки відповідно до ст.ст.10, 26 \~Закону України «Про правовий режим воєнного стану» \~у період воєнного стану повноваження \~судів не можуть бути припинені. Заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Дослідивши\~ письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що 23 жовтня 2015 року між громадянином Нігерії [PERSON] та громадянкою України [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис №1552. Після державної реєстрації шлюбу спільним прізвищем подружжя визначено « [PERSON] » (а.с.5). Від шлюбу сторони мають спільного малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] , виданим повторно 04 квітня 2019 року (а.с.6). Як вказувала позивач, що не спростовано жодними доказами з боку відповідача, малолітній син проживає з нею, спір про визначення місця проживання дитини між сторонами відсутній. Судовим розглядом встановлено, що шлюбні стосунки між сторонами припинено з травня 2020 року у зв`язку з відсутністю взаєморозуміння, поваги, втратою почуттів любові, різними поглядами на сімейне життя, ведення господарства та виховання їх сина. Сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, єдиного бюджету не мають, жодних стосунків, притаманних подружжю, не підтримують. Спір про розірвання шлюбу, укладеного між громадянкою України [PERSON] та громадянином Федеративної Республіки Нігерія [PERSON] в силу ч.1 ст.3 ЦПК України, ст.ст.63, 75, 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», ч.2 ст.28, ч.2 ст.29 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, підлягає вирішенню із застосуванням національного законодавства України як Договірної Сторони, установа якої розглядає справу про розірвання шлюбу, та чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до\~ст.24\~СК України,\~шлюб ґрунтується\~на вільній\~згоді жінки\~та чоловіка.Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу та зумовлює його добровільний характер. Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Відповідно до ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду згідно ст.110 СК України. Як передбачено ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам хоча б одного із них, інтересам їх дітей. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності\~шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11 червня 2019 року у справі №605/434/18, яку кореспондує п.10 \~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку виявлення обставин або фактів під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Суд не застосовує положення ст.111 СК України, яка є диспозитивною, оскільки в судовому засіданні зібрано достатньо доказів, які підтверджують, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, а збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, моральним засадам, адже позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач своїх заперечень проти його розірвання у встановлений законом строк суду не надав, клопотань про надання строку на примирення не заявляв. Відповідно до ч.2 ст.114, ч.3 ст.115 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється в день набрання чинності рішенням суду про його розірвання. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Аналізуючи викладене, виходячи із фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову про розірвання шлюбу, а також того, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно зі ст.113\~СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 23 жовтня 2015 року (а.с.5) слідує, що під час державної реєстрації шлюбу позивач [PERSON] змінила своє дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », яке суд вважає за можливе залишити без змін за відсутності вимог та заяви позивача про відновлення дошлюбного прізвища. Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне витрати по сплаті судового збору в сумі 908 грн. 00 коп., понесені позивачем та документально підтверджені (а.с.1), стягнути з відповідача на його користь. Інші процесуальні витрати по справі відсутні. При цьому позивач вправі звернутися до суду з клопотанням про повернення надміру сплаченого нею судового збору в сумі 43 грн. 60 коп. в порядку п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», оскільки суд не вправі самостійно вирішувати питання повернення судового збору за відсутності клопотання особи, яка його сплатила.

Outcome: approved