Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-08 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до Кременчуцької гімназії № 28 Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення оплати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Позивач просила суд визнати незаконним та скасувати наказ Кременчуцької гімназії № 28 Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області № 172 о/с від 08.11.2021 року про відсторонення її від роботи, допустити її до роботи на посаді вихователя групи продовженого дня, стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 08.11.2021 року по день винесення рішення та стягнути на її користь моральну шкоду у розмірі 20\~000 грн 00 коп. Позовні вимоги обґрунтувала наступним: з 01.09.2010 року вона працювала у Кременчуцькій гімназії № 28 Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області на посаді вихователя групи продовженого дня. За період роботи вона сумлінно виконувала свої посадові обов`язки. 08.11.2021 року вона була відсторонена від роботи без збереження заробітної плати згідно наказу № 172 о/с про відсторонення від роботи працівників, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 року за № 2153. Не погоджуючись з цим, позивач звернулася за захистом своїх прав до суду. Ухвалою судді від 10.12.2021 позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків. Ухвалою суду від 30.12.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 28.01.2022 року на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 31-37). Ухвалою суду від 18.04.2022 року задоволено клопотання представника позивача про проведення розгляду справи у режимі відеоконференції. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила задовольнити з підстав, зазначених у позові. 08.08.2022 року представник надала суду розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вимогу про стягнення моральної шкоди та її розмір представник обґрунтувала тим, що незаконне відсторонення від роботи мало наслідком втрату нею нормальних життєвих зв`язків, позбавило доходу, що змусило її докладати додаткові зусилля для організації свого життя. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, надав суду відзив на позов. Заперечення обґрунтував наступним: оспорюваний наказ про відсторонення був прийнятий на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236, наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року за № 2153, з урахуванням ст. 46 Кодексу законів про працю України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» і у повній відповідності вимогам чинного законодавства. Представник вважав, що учбовий заклад повинен був виконати обов`язкові вимоги про відсторонення педагогів, які не були вакциновані, і підстав для задоволення позовних вимог немає. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, встановив такі фактичні обставини справи: З 01.09.2010 року [PERSON] працювала у Кременчуцькій гімназії № 28 Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області на посаді вихователя групи продовженого дня. 08.11.2021 року набрав законної чинності наказ Міністерства охорон здоров`я від 04.10.2021 року № 2153, що встановлює Перелік професій виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, у тому числі вакцинації проти гострої респіраторної хвороби Covid-19 під час дії карантину, запровадженого Кабінетом Міністрів України. З цієї дати не відсторонені працівники підлягають відстороненню від виконання робочих обов`язків на період до усунення ними причини відсторонення. Окрім того, передбачене застосування штрафів до посадових осіб, які допустили до роботи невакцинованих працівників. При цьому, згідно даного переліку працівники закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної),загальної середньої, у тому числі спеціальної, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2. 20.10.2021 року Постановою № 1096 Кабінетом Міністрів України внесено зміни до Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236, зокрема доповнено п. 41-6, яким визначено вимоги Керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти Covid-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року № 2153 (далі - перелік); 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти Covid-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти Covid-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти Covid-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти Covid-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: - на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; - відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; - строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Отже, керівник навчального закладу зобов`язаний відсторонити від роботи працівників, які станом на 08.11.2021 року не надали сертифікату, що підтверджує проходження профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби Covid-19 або медичний висновок закладу охорони здоров`я про наявність абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти Covid-19 гострої респіраторної хвороби Covid-19. На виконання вищезазначених вимог директором Гімназії було ознайомлено працівників з Переліком професій виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року № 2153, п. 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236, зі змінами від 20.10.2021 року та обов`язком до 08.11.2021 року подати один із документів: сертифікат (в паперовому або електронному вигляді), що підтверджує проходження профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби Covid-19 та його копію або медичний висновок закладу охорони здоров`я про наявність абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти Covid-19 гострої респіраторної хвороби Covid-19. Позивач не надала одного із вище перелічених документів або інших документів, що підтверджували б факт її неухилення від вакцинації проти гострої респіраторної хвороби Covid-19 (документів щодо проведення першої вакцинації проти гострої респіраторної хвороби Covid-19, довідки про відтермінування вакцинації або іншого документу) директор був вимушений видати оспорюваний наказ № 172 о/с від 08.11.2021 року про відсторонення її від роботи. 01.03.2022 року набрав чинності наказ Міністерства охорони здоров`я № 380 від 25.02.2022 року «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153». 02.03.2022 року позивач була допущена до роботи на посаді вихователя групи продовженого дня. Вирішуючи спір, суд виходить з наступного: Статтею 43 Конституції кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 21 КЗпП України проголошена рівність трудових прав громадян та заборонена будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема обмеження прав працівників залежно від стану їхнього здоров`я. Право на працю та право заробляти працею на життя, яке гарантоване статтею 43 Конституції, включено до розділу ІІ Конституції і належить до основних прав і свобод людини та громадянина. Пунктом 1 статті 92 Конституції встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України. Відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень пункту 1 статті 92 Конституції, таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належить постанова Кабінету Міністрів України. Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України і лише до її повноважень віднесено прийняття законів. Відповідно до пункту 2 статті 116 Конституції Кабінет Міністрів України вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянами, втім цей орган не наділений повноваженнями ухвалювати нормативно-правові акти, спрямовані на звуження або обмеження цих прав. Згідно норм статті 8 Конституції України Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Отже, враховуючи вище наведене, можна прийти до висновку, що відсторонення від роботи на підставі відмови від проведення профілактичного щеплення проти COVID-19 є незаконним, оскільки такі дії є фактичним втручанням та порушенням права людини на працю та права заробляти працею на життя, втручання в які дозволено виключно законами України. Відсторонюючи працівника, керівник повинен діяти в спосіб та в межах повноважень, передбачених законом. Статтею 46 Кодексу законів про працю України встановлено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;в інших випадках, передбачених законодавством. Відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Відповідно до частини другої статті 27 цього ж Закону\~обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Стосовно позивача таке подання про відсторонення від роботи\~відсутнє. Відповідно до вказаного, за відсутності в роботодавця належним чином оформленого подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби, відсторонення ним від роботи працівника, який відмовляється або ухиляється від профілактичних щеплень, вбачається неправомірним. Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За таких обставин, суд приходить до висновку про протиправність відсторонення позивача від роботи. Суд також враховує, що \~01.03.2022 року набрав чинності наказ Міністерства охорони здоров`я № 380 від 25.02.2022 року «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153» та 02.03.2022 року позивач була допущена до роботи на посаді вихователя групи продовженого дня. Згідно довідки відповідача середньоденна заробітна плата [PERSON] на час відсторонення становила 503 грн 88 коп.; відсторонення тривало з 08.11.2021 року по 01.03.2022 року включно (78 робочих днів). Отже, позовні вимоги в частині скасування наказу про відсторонення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають до задоволення. Щодо позовної вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 20\~000 грн 00 коп., суд виходить з наступного: Згідно з статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. [PERSON] зазначала, що внаслідок незаконного відсторонення позивачу завдано моральну шкоду, у зв`язку з чим погіршився стан її здоров`я, не надаючи при цьому доказів на підтвердження зазначеного факту, оскільки консультаційний висновок спеціаліста від 30.11.2021 року не свідчить про погіршення її стану здоров`я, а тільки підтверджує обмеження її життєдіяльності. Суд враховує, що відсторонення позивача від роботи стало наслідком виконання вимог Постанови Кабінету Міністрів України та Наказу Міністерства охорони здоров`я, а не ініціативою самої адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, тому не вбачає підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди. Задоволення судом інших вимог позивача визнання незаконним самого відсторонення та стягнення середнього заробітку за весь час є належною сатисфакцією її неприємних переживань. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Ураховуючи вище викладене, з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений нею судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог 908 грн 00 коп. На підставі викладеного, відповідно до статей 263-265 ЦПК України, суд

Outcome: partial