Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зазначеною вище позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що у період з 2014 року до лютого 2019 року Позивач на постійній основі здійснював трудові обов`язки на посаді водія-експедитора у фізичної особи - підприємця [PERSON] . 07.11.2018 року під час виконання своїх трудових обов`язків водія-експедитора Позивач потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, за результатами якої він був визнаний винуватцем вказаної ДТП, згідно Постанови Ірпінського міського суду Київської області від 01.02.2019 року у справі № 367/8844/18. У позовній заяві зауважує, що Відповідач вже після вказаної ДТП, наполіг на підписанні Цивільно-правової угоди № 9 від 01.11.2018 року. 14.02.2020 року Відповідачем до Позивача було подано позовну заяву про відшкодування шкоди, завданої в результаті ДТП, на підставі норм, які регулюють цивільно-правові відносини, зокрема цивільно-правову відповідальність. Проте, Позивач вважає, що такий спосіб захисту є неправильним, позаяк між сторонами були саме трудові, а не цивільно-правові відносини, а тому і питання відповідальності Позивача має вирішуватися за нормами саме трудового законодавства. Саме тому, між Позивачем та Відповідачем існує спір щодо правової природи їх відносин і встановлення цього факту безпосередньо вплине на вирішення питання щодо подальшої відповідальності. Позивач просить встановити факт перебування [PERSON] у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем [PERSON] у з 2014 року по лютий 2019 року, зокрема станом на 07.11.2018року. Відповідачем подано відзив на вказаний позов, згідно якого він заперечує проти викладеного у позові щодо наявності трудових правовідносин із Позивачем, оскільки позові визнається факт укладення цивільно-правової угоди №9 від 01.11.2018р., але не надає жодних доказів, які б вказували на існування саме трудових відносин між сторонами в спірний період. Крім того, Позивач у позові визнає, що 07.11.2018р. ним було скоєно ДТП, в результаті якого було завдано збитків відповідачу та підтверджує наявність рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01.02.2019р. у справі №: 67/8844/18, яким було встановлено вину [PERSON] у ДТП. Внаслідок якого, Відповідач поніс матеріальні збитки, а поданням даного позову до суду, на думку Відповідача, Позивач намагається уникнути відповідальності за наслідки скоєного ним ДТП, що передбачена п. 3.1 Цивільно-правової угоди №9 від 01.11.2018р. та чинним законодавством України, стверджуючи про наявність трудових відносин на момент скоєння ДТП. Однак, Позивачем у позовній заяві не підтверджено належними доказами перебування у трудових відносинах з Відповідачем у період з 2014 року по лютий 2019 року та не оспорює правомірність цивільно-правової угоди №9 від 01.11.2018р. Тому, вважає, що позов не підлягає задоволенню. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити Відповідач та його представник заперечували проти задоволення даного позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 07.11.2018р. відбулась ДТП, винним у якому постановою Ірпінського міського суду Київської області від 01.02.2019р. по справі № 367/8844/18 визнано Позивача, дана обставина визнається сторонами, тому не потребує доказування. Також, встановлено, що Відповідач вимагає відшкодування [PERSON] завданої матеріальної шкоди внаслідок ДТП, яке сталося з вини Позивача, а саме: вартості втраченого вантажу, пошкодження транспортного засобу вартості виготовлення звіту про оцінку автомобіля, вартість доставки вантажу, вартість транспортування пошкодженого транспортного засобу та упущеної вигоди, що крім визнання учасниками, підтверджується копією ухвали про відкриття провадження по справі 367/1231/20 від 20.03.2020р. за позовом Відповідача до Позивача про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди та копією позову. Положеннями ст. 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством; 10)\~шкоди завдано\~недостачею,\~знищенням або\~пошкодженням обладнання\~та засобів,\~наданих у\~користування працівнику\~для виконання\~роботи за\~трудовим договором\~про дистанційну\~роботу або\~про надомну\~роботу. У разі звільнення працівника та неповернення наданих йому у користування обладнання та засобів з нього може бути стягнута балансова вартість такого обладнання у порядку, визначеному цим Кодексом. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Тому, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), неодноразово зазначено, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Крім того, судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19). Згідно висновку, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021р. у справі № 925/642/19, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, Суд дійшов висновку, що встановлення факту перебування [PERSON] у трудових відносинах із фізичною особою-підприємцем [PERSON] не призведе до вирішення спору щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, яка не є предметом спору в даному провадженні. Отже, такий спосіб захисту порушених прав є неналежним. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що слід відмовити у задоволенні позову [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] , третя особа: Головне Управління Держпраці у Київської області, про встановлення факту наявності трудових правовідносин. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed