Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-31 00:00:00

\~ \~ \~ \~ \~04 січня 2019 року представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя, в якому просив суд, визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частини об`єкту нежилої нерухомості, загальною площею 56,4 кв м, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер 542870951237). 20 червня 2019 року позивачем було подано заяву про зміну предмету позову. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що він з 01 червня 2002 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , який рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01.10.2018 року розірвано. За час сумісного проживання у шлюбі було набуто майно, а саме 09 грудня 2014 року об`єкт нежилої нерухомості, загальною площею 56,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 542870951237. Так як шлюбний договір між позивачем та відповідачем не укладався, а відповідач підписувала договір купівлі-продажу майнових прав №10АНЖ2Ц від 28.01.2014 року на вищезазначене майно, тому право власності на майно було оформлено на Відповідача. Відповідно до п.5.1. договору купівлі-продажу майнових прав від 28.01.2014 року «вартість майнових прав на квартиру (нежиле приміщення)» на момент укладання договору складає 318\~060,00 грн. Однак, грошові кошти на придбання цього майна були особистими коштами позивача, так як були отримані в борг від [PERSON] (матері позивача) згідно розписки від 01.02.2014 року на суму 350\~000,00 грн. для цілей придбання нерухомості в ж/м «Радужний». [PERSON] отримала зазначену суму грошових коштів від продажу квартири за договором купівлі-продажу від 21.07.2010 року , яка була спільною сумісною власністю подружжя та оформлена на чоловіка [PERSON] (батько позивача). Відповідно до п.3 Договору купівлі-продажу від 21.0.2010 року, за погодженням сторін продаж квартири вчинено за 553\~000,00 грн., що згідно курсу НБУ на день укладення договору еквівалентно 70\~000,00 доларів США, які повністю сплачені Покупцем Продавцю до підписання цього Договору. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд\~визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] право приватної власності на 1/1 частки приміщення, загальною площею 56,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 542870951237. У судове засідання позивач не з`явився, надав до суду заяву, у якій просив провести судове засідання без його участі, позов підтримує та просить задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, надав до суду заяву, якою позовні вимоги визнав, просив провести розгляд справи без його участі. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України\~у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 01 червня 2002 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , який рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01.10.2018 року розірвано. За час сумісного проживання у шлюбі було набуто майно, а саме 09 грудня 2014 року об`єкт нежилої нерухомості, загальною площею 56,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 542870951237. Відповідно\~до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім, речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 60 СК України\~встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п.3 ч.1\~ст.57\~СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Аналогічний висновок зроблено і у п.24\~постанови пленуму ВСУ №11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя". Зокрема, відповідно до п.3 ч.1\~ст.57\~СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Відповідно до роз`яснень наданих у п.24\~постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року N 11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму\~ст.60 СК України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Така правова позиція була викладена у постановах Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі №6-801цс16 та від 12.10.2016 року у справі №6-846цс16, які є обов`язковими для застосування у подібних правовідносинах. Якщо один з подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя, зазначене узгоджене з позицією ВСУ (Постанова ВСУ у справі №6-1568цс16). Таким чином, враховуючи, що приміщення, загальною площею 56,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , було придбано за особисті кошти [PERSON] , та відповідач не заперечував проти вказаної обставини, про що надав письмову заяву про визнання позову (а.с.248), тому суд вважає визнати особистою приватною власністю [PERSON] приміщення, загальною площею 56,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved