Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-14 00:00:00

У позовній заяві позивачка просить ухвалити рішення про стягнення з відповідача 7\~025,00 гривень заборгованості по заробітній платі, 32\~842,00 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 1\~098,00 гривень компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та 3\~000,00 гривень моральної шкоди, заподіяної порушенням трудових прав, з передбачених ст.ст.47, 83, 116, 117, 2371 КЗпП України підстав. Свої вимоги обґрунтувала тим, що із відповідачкою як фізичною особою-підприємцем перебувала у трудових відносинах з 07 квітня по 30 червня 2021 року, працювала на посаді кухара в Римачівській школі. За травень-червень 2021 року їй була нарахована мінімальна заробітна плата, місячний розмір якої встановлено у 6000 гривень. У день звільнення належна зарплата в сумі 12\~000 гривень виплачена не була. Неодноразово зверталась до відповідачки з цього питання, отримувала відмову через нібито скрутне матеріальне становище, хоча в цей період відповідачка брала участь в тендерах комунальних закладів. Після звернення до адвоката відповідачка сплатила частину заборгованості в сумі 4975 гривень, решта боргу із заробітної плати становить 7025 гривень. До часу звернення до суду відповідачка заборгувала також середній заробіток за час затримки розрахунку та компенсацію за невикористану відпустку. Крім цього, невиплата належних коштів призвела до моральних страждань позивачки, вимушених змін у життєвих стосунках, погіршення матеріального становища позивачки та її родини. Такі обставини, на думку позивачки, є підставою для стягнення моральної шкоди у заявленому розмірі. Копія ухвали про прийняття позову і відкриття провадження з копіями позовної заяви і доданих матеріалів відповідачці було направлено рекомендованою поштовою кореспонденцією за вказаною в позовній заяві адресою, яка відповідає зареєстрованій адресі відповідачки як фізичної особи-підприємця. Така кореспонденція повернулась у суд 31 січня 2022 року з відміткою про закінчення терміну її зберігання. Із 17 січня по 14 березня 2022 року Любомльський районний суд вимушено тимчасово припинив здійснення правосуддя через протиправні дії певних осіб, які здійснили підрив приміщення суду, що потягнуло пожежу і пошкодження як самого приміщення, так і матеріально-технічної бази (оргтехніки, меблів, електромережі, комп`ютерної мережі тощо). 30 травня 2022 року копія ухвали про прийняття позову і відкриття провадження з копіями позовної заяви і доданих матеріалів відповідачці було відскановано і направлено на електронну адресу, вказану в позовній заяві відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру та у матеріалах тендерів за її участю. У встановлений строк відзив відповідачки чи будь-які інші заяви або клопотання до суду не надходили. З огляду на вжиття достатніх заходів для забезпечення процесуальних прав відповідачки суд дійшов висновку про наявність підстав для розгляду позову на підставі наявних доказів. Судове засідання для розгляду позову не призначалось, через що відповідно до ч.2 ст.247, ч.2 ст.279 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не проводилось, протокол судового засідання не складався. Аналізом доказів по справі суд встановив такі фактичні обставини. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] 01 квітня 2021 року зареєстрована як фізична особа-підприємець, видами діяльності якого є, в тому числі, постачання готових страв, роздрібна торгівля продуктами харчування та надання послуг мобільного харчування. З копії трудової книжки серії [NUMBER] встановлено, що [PERSON] працювала у ФОП [PERSON] , в тому числі, з 07 квітня 2021 року по 30 червня 2021 року на посаді кухара і була звільнена за згодою сторін. Згідно з наданими ГУ ДПС України у Львівській області відомостями про суми нарахованого доходу, утриманого та сплаченого податку на доходи фізичних осіб та військового збору щодо [PERSON] за 3 місяці 2 кварталу 2021 року нею нараховано і виплачено в користь особи з РНОКПП [NUMBER] , який присвоєний позивачці, по 6000 гривень щомісячно. Відповідно до роздруківки із сайту Ощадбанку про зарахування переказу на рахунок 09 листопада 2011 року на картку № [NUMBER] зараховано 4975 гривень. Згідно із ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Таким чином, по справі встановлено, що позивачка перебувала в трудових відносинах з відповідачкою як роботодавцем. Твердження позивачки про те, що на час звільнення їй не були виплачені належні при розрахунку всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку) і не надано письмового повідомлення про такі суми, відповідачем не спростовані і жодні докази з цього приводу не надані. Отже, з врахуванням встановленого законом розміру мінімальної заробітної плати суд встановив підстави вважати доведеним факт невиплати позивачуці належної заробітної плати в розмірі 12\~000 гривень. З огляду на зміст позовних вимог і визнання позивачкою факту сплати частини належних сум в розмірі 4975 гривень заявлений розмір невиплаченої заробітної плати на час звернення до суду обґрунтовано визначено позивачкою у 7025 гривень, які і підлягають стягненню. Згідно із ст.117 КЗпП України (в редакції на час звернення до суду) в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, з огляду на встановлений факт невиплати заробітної плати позивачці відповідачці належить відшкодувати середній заробіток за час затримки в межах заявлених вимог. При цьому суд зауважує, що відповідачка в жодний спосіб не довела, що така затримки спричинена не з її вини. Розмір відшкодування слід визначити в такий спосіб. Середньоденний заробіток позивачки відповідно до постанови КМ України №\~100 від 08 лютого 1995 року становитиме 315,79 гривні (12\~000 гривень заробітної плати за 2 місяці : 38 робочих днів у травні-червні 2021 року). У період з 30 червня 2021 року до 24 листопада 2021 року облікується 104 робочих дні. Відповідно загальний відшкодування становитиме 32\~842,16 гривні. Згідно із ст.83 КЗпП України та ст.24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Як встановлено у справі, така компенсація позивачці виплачена не була, а відтак по суті позовні вимоги в цій частині обґрунтовані і підлягають задоволенню. Беручи до уваги роз`яснення Міністерства праці та соціальної політики України у листі від 24 червня 2011 року №\~208/13/116-11, кількість днів невикористаної відпустки позивачкою розрахована правильно. Так, належний їй заробіток у квітні 2021 року становитиме 4736,85 гривні, за травень-червень 12\~000 гривень, разом 16\~736,85 гривні. Середній заробіток позивачки для визначення компенсації за невикористану відпустку з огляду на положення постанови КМ України № 100 від 08 лютого 1995 року становитиме 209,21 гривні (16\~736,85 гривні заробітної плати за квітень-червень 2021 року : 80 днів фактично відпрацьованого періоду без святкових і неробочих днів). Оскільки за повний рік позивачці належало 24 дні відпустки, то за 80 днів фактично відпрацьованого періоду їй належить 5,4 календарних дні (24:(365-11)х80). Отже, компенсація позивачці за невикористану відпустку становитиме 1\~129,73 гривні (209,21х5,4). Ця сума незначно нижча заявленої, однак з огляду на положення ч.2 ст.264 ЦПК України суд не може вийти за межі заявлених вимог, тому присуджує компенсацію відповідно до заявленого розміру. Відповідно до ч.1 ст.2371 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Заявивши вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивачка стверджує, що порушення строків виплати заробітку при звільненні є втручанням у право на майно і призвели до її моральних страждань і вимушених змін у життєвих стосунках, в тому числі, через зниження імунітету захворіла матір чоловіка позивачки, тривалий час лікувалась, однак померла, а наявні у позивачки двоє неповнолітніх дітей не отримали належного матеріального утримання. З цього приводу суд зауважує таке. Вищевказані положення ч.1 ст.237 КЗпП України однозначно говорять, що наслідки порушення трудових прав, які тягнуть висновок про моральну шкоду, стосуються виключно працівника, а не будь-яких інших осіб, в тому числі членів сім`ї чи близьких родичів. Відтак факт захворювання і смерті члена сім`ї не можуть бути доказом заподіяння моральної шкоди позивача за обставинами цієї справи, оскільки будь-якого причинного зв`язку між невиплатою заробітку позивачці і цим фактом не доведено. В той же час сам факт невиплати заробітку позивачці, щодо якого в неї були законні і обґрунтовані очікування, очевидно привів до необхідності вжиття додаткових зусиль для організації свого життя, невід`ємною складовою якого є виконання обов`язку утримувати неповнолітніх дітей. Зважаючи на такі висновки, суд вважає, що моральна шкода позивачці заподіяна і підлягає відшкодуванню, однак з огляду на принципи розумності і співмірності у меншому ніж заявлено розмірі. Отже, з огляду на встановлені фактичні обставини, відповідні їм правовідносини і наведені положення чинного законодавства суд з викладених підстав та мотивів вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Згідно зі ст.142 ЦПК України судові витрати у формі судового збору слід покласти на відповідачку, стягнувши з неї в дохід держави збір за вимоги щодо виплат при звільненні, в дохід позивачки щодо моральної шкоди пропорційно задоволеним вимогам (33%).

Outcome: partial