Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-24 00:00:00

Позивач 27 червня 2019 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищевказаним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просила встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з квітня 2005 року по 07 квітня 2019 року; визнати за позивачем право власності на Ѕ частину спільного сумісного майна, набутого за час проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 48,8 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м.; визнати за позивачем право власності на Ѕ частину спільного сумісного майна, набутого за час проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме: 2/3 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 69,7 кв.м., житловою площею 46,9 кв.м.; визнати за позивачем право власності на Ѕ частину спільного сумісного майна, набутого за час проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме: транспортний засіб КІА Sportage, колір чорний, д.н. [NUMBER] , 2008 р.в.; визнати за позивачем право на спадкування спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , разом із спадкоємцем першої черги [PERSON] . Позов мотивований тим, що [INFO] помер [PERSON] , з яким позивач проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з квітня 2005 року. [PERSON] придбав 2/3 частини квартири [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 30 січня 2009 року. У грудні 2016 року позивач та [PERSON] вирішили придбати окрему квартиру та 23 грудня 2016 року [PERSON] уклав договір щодо сплати внесків у ЖБК «Свобода-15» відносно квартири [ADDRESS] . Весною 2016 року було придбано транспортний засіб КІА Sportage, колір чорний, д.н. [NUMBER] , 2008 р.в. Останні 4 роки [PERSON] хворів, позивач постійно за ним доглядала, у грудні 2018 року йому було зроблено операційне втручання. 27 березня 2019 року [PERSON] стало гірше, він потрапив до лікарні, де йому було зроблено операцію, а [INFO] він помер. Позивач у березні/квітні 2019 року знаходилась разом із [PERSON] , підтримувала його. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на: 2/3 частини квартири [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , транспортний засіб КІА Sportage, колір чорний, д.н. [NUMBER] , 2008 р.в. Під час спільного проживання позивач та [PERSON] поводили себе як чоловік і дружина, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, в будь-якому іншому шлюбі не перебували. Вказана справа перебувала в провадженні судді [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська від 01 липня 2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2020 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса ДМНО Римську А.В. та [PERSON] . На підставі розпорядження керівника апарату Ленінського районного суду м. Дніпропетровська № 220 від 15 липня 2020 року щодо призначення повторного автоматичного розподілу справ, відповідно до п.п. 2.3.49, 2.3.50 Положення про АСДС та рішення зборів суддів від 16 червня 2020 року, призначено повторний автоматичний розподіл цивільної справи, у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] у відставку. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 липня 2020 року цивільну справу розподілено в провадження судді Басової Н.В. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2020 року справу прийнято до провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Позивач [PERSON] та її представник у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Письмових заяв від них не надходило. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Письмових заяв від неї не надходило. У відзиві на позов просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що у позивача та [PERSON] ніяких сімейних відносин, побуту, взаємних прав та обов`язків не було, а позивач перебувала в іншому шлюбі. Також зазначила, що позивач не надала доказів придбання спірного майна внаслідок спільної праці та проживання однією сім`єю як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу. Представник третьої\~особи без\~самостійних вимог\~ Головне\~територіальне управління\~юстиції у\~Дніпропетровській області\~відділ з\~питань нотаріату у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Третя особа\~без самостійних\~вимог приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Римська А.В. у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Письмових заяв від неї не надходило. Третя особа\~без самостійних\~вимог [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Письмових заяв від неї не надходило. Представник третьої\~особи без\~самостійних вимог\~ Регіонального Сервісного\~Центру ГСМ\~МВС в\~Дніпропетровській області у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. В силу положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16. Обов`язковою явка сторін у судове засідання не визнавалась. Матеріали справи містять достатньо доказів для її розгляду. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути дану справу без участі належним чином повідомлених учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні заяви слід відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (а.с. 67, том 1). Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді: -2/3 частин квартири [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 30 січня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. за реєстровим № 350 (а.с. 11-14, том 1); -квартири [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю на підставі договору про сплату пайових внесків у ЖБК «Свобода-15» від 23 грудня 2016 року, додаткової угоди від 14 лютого 2017 року, акту огляду квартири від 14 лютого 2017 року, акту приймання-передачі нерухомого майна від 14 лютого 2017 року та довідки від 14 січня 2017 року (а.с. 22-27, том 1); - транспортного засобу КІА Sportage, колір чорний, д.н. [NUMBER] , 2008 р.в., який належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с. 71, том 1). З матеріалів спадкової справи № 10/2019, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , вбачається, що 10 квітня 2019 року з заявою про прийняття спадщини звернулась його донька [PERSON] ; а 01 жовтня 2019 року [PERSON] звернулась з заявою про зупинення вчинення нотаріальних дій щодо оформлення спадщини (а.с. 155-201, том 1). Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. У частині четвертій статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 зазначено, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц (провадження № 61-28343св18) зазначено, що особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Верховний Суд у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 641/4323/15-ц (провадження № 61-28635св18) зробив висновок про те, що вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення, за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Згідно частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України). Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд приймає до уваги те, що позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі [PERSON] з 13 серпня 1977 року, який було розірвано рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2009 року (а.с. 124, том 1). Також суд приймає до уваги, що відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 19 грудня 2008 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що зроблено відповідний актовий запис за № 7111 від 19 грудня 2008 року (а.с. 68, том 1). Подані позивачем докази не підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про відсутність підстав для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з квітня 2005 року по 07 квітня 2019 року. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до змісту статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом право на спадкування одержують спадкоємці за законом. Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями цієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Згідно зі змістом указаної норми при вирішенні питання про зміну черговості спадкування позивач повинен довести факт опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу та перебування спадкодавця у безпорадному стані, тобто стані, обумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] перебував у безпорадному стані та потребував піклування протягом довгого часу, як і не надано доказів того, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу. З урахуванням викладеного, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними, недоведеними у повному обсязі, та такими, що не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що позов задоволенню не підлягає, тому судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed