Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-01 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулась до суду з позовом до Печерської окружної прокуратури міста Києва (далі - відповідач), в якому просить скасувати арешт нерухомого майна, накладений постановою прокурора Печерської окружної прокуратури міста Києва Кулеша П.В. від 29.04.2010 року у кримінальній справі № 50-5806 на приміщення з № 1 по № 6 (групи приміщень № 33) загальною площею 69,50 кв. м, розташовані у підвалі будинку за адресою: [ADDRESS] , який зареєстрований 07.05.2010 року за № 9805033 Першою київською державною нотаріальною конторою, а також покласти на відповідача судові витрати. В обґрунтування позову позивач зазначає, що вона є власником нежитлових приміщень з № 1 по № 6 (групи приміщень № 33) загальною площею 69,50 кв. м, розташованих у підвалі будинку за адресою: [ADDRESS] . У березні 2021 року позивачу стало відомо, що на зазначені приміщення 07.05.2010 року Першою київською державною нотаріальною конторою на підставі постанови Прокуратури Печерського району м. Києва від 29.04.2010 року в межах кримінальної справи № 50-5806 було накладено арешт. Позивач зазначає, що не була учасником цієї кримінальної справи, не набувала процесуального стану підозрюваної або обвинуваченої, жодних процесуальних документів не отримувала, не була обізнана про факти відкриття та закриття вказаної кримінальної справи. На запит представника позивача від 31.03.2021 року листом Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві від 08.04.2021 року повідомлено, що кримінальна справа № 50-5806 була закрита співробітником прокуратури 28.06.2011 року на підставі п. 2 ст. 6 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі - КПК України 1960 року). Посилаючись на те, що під час закриття кримінальної справи № 50-5806 не було вирішено питання скасування арешту належного позивачу нерухомого майна, що спричинило неправомірне та безпідставне обмеження протягом 10 років її права користуватись цим майном, позивач звернулась до суду з указаним позовом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.10.2021 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у цивільній справі за позовом [PERSON] до Печерської окружної прокуратури міста Києва про скасування арешту нерухомого майна та призначено судове засідання на 26.11.2021 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.10.2021 року внесено виправлення у вступну частину ухвали Печерського районного суду м. Києва від 24.05.2021 року у цивільній справі № 757/26655/21-ц за позовом [PERSON] до Печерської окружної прокуратури міста Києва про скасування арешту нерухомого майна, вірно зазначивши дату постановлення судового рішення «24.05.2021 року» замість помилково вказаної «18.05.2021 року». Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.10.2021 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів у даній цивільній справі. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.11.2021 року відкладено розгляд справи на 17.01.2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.01.2022 року оголошено перерву у справі до 22.02.2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.02.2022 року відкладено розгляд справи на 17.03.2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.03.2022 року відкладено розгляд справи на 02.08.2022 року. Позивач у судове засідання не з`явилась, про день, час, місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити, проти заочного рішення не заперечував. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав; про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно ч. 8 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Статтею 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на вказане, суд визнав за можливе проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача та ухвалити у справі заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належать нежитлові приміщення з № 1 по № 6 (група приміщень № 33) загальною площею 69,50 кв. м, розташовані у підвалі будинку [ADDRESS] , що підтверджується копіями: договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 21.03.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушиною В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1657, акту передачі-приймання нежилого приміщення від 21.03.2009 року, реєстраційного посвідчення № 024195 від 06.04.2009 року, виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна. Згідно з відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (інформаційна довідка від 11.05.2021 року № 255837386) на приміщення з № 1 по № 6 (група приміщень № 33) загальною площею 69,50 кв. м, розташовані у підвалі будинку [ADDRESS] , накладено арешт постановою Прокуратури Печерського району м. Києва Кулеша П.В. від 29.04.2010 року у кримінальній справі № 50-5806. Відповідно до копії листа Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві від 16.04.2021 року № 327-В/125/52/05-2021 кримінальна справа № 50-5806 була порушена 14.04.2010 року за ст. 367 ч. 2 Кримінального кодексу України та згідно з інформацією сектору Інформаційних технологій Печерського УП ГУНП в м. Києві по вказаній кримінальній справі прийнято рішення про її закриття співробітником прокуратури 28.06.2011 року на підставі ст. 6 п. 2 КПК України 1960 року. Інформації щодо внесення в ЄРДР по вказаній кримінальній справі в СВ Печерського УП немає. Термін зберігання матеріалів кримінального провадження по злочинам середньої тяжкості, з моменту прийняття рішення про її закриття, не перевищує 5 років, тому надати копії постанов, винесених в межах кримінальної справи не надається можливим. Згідно листа Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві від 20.12.2021 року № вх. 1560016153/125/52/05-2021 відповідно до інформації з Інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України», а також Єдиного реєстру досудових розслідувань, відомості про кримінальне правопорушення, що розслідувалось в рамках кримінальної справи № 50-5806, після створення Єдиного реєстру досудових розслідувань (на виконання п. 22 Перехідних положень до Кримінального процесуального кодексу України (далі - чинний КПК України)) не вносились, і як наслідок, кримінальне провадження не відкривалось, що значно ускладнює можливість у стислі терміни надати копію запитуваного ухвалою суду документу. Наразі слідчим відділом Печерського управління поліції вживаються заходи щодо встановлення місцезнаходження матеріалів кримінальної справи № 50-5806, за результатом чого запитувану копію постанови буде додатково направлено до суду. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст. 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у ст. 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в ч. 1 ст. 321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована ст. 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Відповідно до ст. 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення прокурором арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з ч. 1 ст. 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту ч. 3 ст. 174 чинного КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у ч. 1 ст. 214 КПК України 1960 року. Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення ст. 3 Конституції України, ст. 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає. У даній справі арешт на майно позивача було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до п. 9 розділу ХІ «Перехідні положення» чинного КПК України, арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (ч. 1 ст. 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (ч. 6 ст. 126). Способів виправлення помилки, допущеної слідчим або прокурором у зв`язку з неприйняттям під час закриття кримінальної справи рішення про скасування арешту майна, після закінчення досудового слідства КПК України 1960 року не встановлював. Крім цього, у межах кримінальної справи, що розслідувалася, позивач не набувала процесуального становища підозрюваної, обвинуваченої, а як власник майна чинним на той час кримінально-процесуальним законом не була наділена процесуальним правом ініціювати питання про звільнення його з-під арешту. Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після закриття справи, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності позивача шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права. Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування КПК України 1960 року не містив. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст п. 7 ч. 1 ст. 253, п. 8 ч. 1 ст. 324, ч. 13 ст. 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком. Проте кримінальну справу, в межах якої на майно позивача накладено арешт, закрито на стадії досудового слідства, і до суду для розгляду по суті цю справу скеровано не було. Згідно ст. 174 чинного КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Проте, слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у кримінальній справі, закритій органом досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає. Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з п. 2 ч. 1 ст. 7, ч. 1 ст. 9 чинного КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. КПК України 1960 року, так само як і чинний КПК України, не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі. Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. З огляду на викладене, вирішення питання про скасування арешту майна, накладеного прокурором у кримінальній справі, після закриття справи судом, у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 року у справі № 372/2904/17-ц, який в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд повинен врахувати під час розгляду цієї справи. У постанові від 30.06.2020 року у справі № 727/2878/19 Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати усунення будь-яких порушень права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. З огляду на те, що кримінальна справа № 50-5806, в межах якої накладено арешт на спірне майно позивача, яка не була учасником цієї кримінальної справи, була порушена 14.04.2010 року та по вказаній кримінальній справі прийнято рішення про її закриття співробітником прокуратури 28.06.2011 року на підставі ст. 6 п. 2 КПК України 1960 року, суд вважає, що права позивача як власника спірного майна порушені, оскільки накладений та не скасований у вказаній кримінальній справі арешт майна позбавляє позивача права користування та розпорядження належним їй на праві власності майном. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем понесені в якості судових витрат витрати зі сплати судового збору в розмірі 908 грн. 00 коп. за подання позову до суду, що підтверджується квитанцією № N1FZG5111M від 13.05.2021 року. Оскільки, суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 908 грн. 00 коп. у відшкодування судових витрат. Крім того, в позовній заяві позивач зазначає, що нею понесені судові витрати на правничу допомогу, та що згідно з договором від 30.03.2021 року № 640-30/03/21 встановлено погодинну оплату винагороди, а конкретний розмір та докази понесення судових витрат на професійну правничу допомогу будуть надані позивачем після ухвалення рішення судом. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правничу допомогу. У ст. 141 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), акт виконаних робіт (детальний опис робіт, наданих послуг). Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату цих послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, акту виконаних робіт, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. За перевіркою матеріалів справи суд не вбачає доведених та документально підтверджених витрат позивача на правничу допомогу. За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні вимог позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу необхідно відмовити.

Outcome: approved