Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-24 00:00:00

19.07.2021 року позивач Дніпровський державний медичний університет звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] , в якому просив стягнути з відповідача витрати на навчання у розмірі 108\~764 грн. 64 коп. та судовий збір у розмірі 2270 грн. В обґрунтування позовних вимог вказав, що на підставі рішення приймальної комісії від 27.07.2007 року наказом ректора Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України №470-ос від 27.07.2007 року [PERSON] зараховано на перший курс ДЗ «ДМА». 01 вересня 2007 року між університетом та відповідачкою укладено Угоду про підготовку фахівців з вищою освітою №132. Згідно з умовами укладеної Угоди відповідачка зобов`язалася прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. На виконання умов Угоди після завершення навчання згідно протоколу №1 від 18.10.2012 року п.130 засідання державної комісії по розподілу випускників відповідача направлено в ГУОЗ Дніпропетровської облдержадміністрації, КЗ «Верхньодніпровський ЦПМСД» на посаду лікаря загальної практики сімейний лікар. Згідно наказу ректора ДЗ «ДМА» №444ос від 27.06.2013 року «Про випуск спеціалістів та молодших спеціалістів» відповідачу присуджено освітньо-кваліфікаційний рівень за спеціальністю, видано документ про вищу освіту у зв`язку з закінченням навчання. Наказом ректора ДЗ «ДМА» №707-ос від 05.08.2013 року відповідача було зараховано до очної інтернатури лікарів-інтернів на 2013-2014, 2015, 2016 навчальні роки (бюджетна основа). Наказом ректора ДЗ «ДМА» №505-ос від 26.06.2015 року «Про випуск лікарів-інтернів та провізорів-інтернів що атестувались на визначення знань та практичних навичок лікаря-спеціаліста та спеціаліста провізора з клінічної фармації» [PERSON] було відраховано з очної частини інтернатури з присвоєнням звання лікаря-спеціаліста і виданий сертифікат встановленого зразка МОЗ України у зв`язку з закінченням навчання. Згідно листа №1690/17 від 02.11.2017 року Департаменту охорони здоров`я населення Дніпровської міської ради КЗ «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №2» 31.10.2017 року відповідач була звільнена за власним бажанням і не відпрацювала передбачений законом та угодою термін. Відповідно до розрахунку з державного бюджету на навчання відповідача всього було витрачено 108\~764 грн. 64 коп. На ім`я відповідача 30.10.2019 року була направлена від ДЗ «ДМА» претензія №3088/13, але відповіді на неї отримано не було. Таким чином, відповідач закінчивши навчання на бюджетній формі у ДЗ «ДМА», за місцем направлення не відпрацювала 3 роки згідно умов угоди, в добровільному порядку відповідач грошові кошти за навчання не відшкодовує, тому звернулись до суду. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.09.2021 року цивільна справа передана за підсудністю до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2021 року суддя Кудрявцева Т.О. визначена для розгляду цієї справи. Ухвалою судді від 23.10.2021 року відкрито провадження по справ та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивач в судове засідання не з`явився, в поданій до суду заяві просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилась, в поданій до суду заяві просила розглянути справи без її участі, застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог. В поданому 28.02.2022 року на адресу суду відзиві на позовну заяву відповідач зазначила, що після направлення Міністерством охорони здоров`я від 12.08.2015 року №1110/21/25887, вона приступила 09.09.2015 року до роботи в КЗ «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Дніпровської міської ради сімейним лікарем. З 01.09.2015 року по 31.10.2017 року працювала сімейним лікарем по направленню, це становить 2 роки 1 місяць 3 дні. Позивач зазначає в позові, що вона не відпрацювала 3 роки за направленням, хоча в дійсності не відпрацьовано було 10 місяців 27 днів, вказала, що розрахунок заборгованості нічим не підтверджений, складений зацікавленою особою, а повинен бути розрахований незалежним аудитом. Методики та порядку відшкодування вартості навчання немає, тому і заявлена позивачем сума є недійсною. Крім того, ніякої угоди щодо обов`язкового відпрацювання 3-х років за направленням відповідно до п.1 ст.64 Закону України «Про вищу освіту» вона не укладала та не підписувала. До того ж, з дня її звільнення 31.10.2017 року і до звернення позивача до суду 19.07.2021 року минуло більше трьох років, а тому сплинув строк позовної давності, що дає підставу про відмову в задоволенні позовних вимог. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, на підставі рішення приймальної комісії від 27.07.2007 року наказом ректора Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України №470-ос від 27.07.2007 року [PERSON] зараховано на перший курс ДЗ «ДМА». 01.09.2007 року між ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» та [PERSON] було укладено Угоду про підготовку фахівців з вищою освітою № 132. Відповідно до умов зазначеної Угоди, вищий навчальний заклад зобов`язується забезпечити якісну теоретичну і практичну підготовку фахівців з вищою освітою згідно навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця та після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації забезпечується працевлаштуванням в державному секторі народного господарства, де він зобов`язаний відпрацювати не менше трьох років, а студент зобов`язується володіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою фахівця за напрямком підготовки «Лікувальна справа», прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати до бюджету вартість навчання в установленому порядку. Оглядом вказаної Угоди встановлено, що його умови були погоджені сторонами та скріплені підписами ректора інституту та відповідача, як замовника. Матеріалами справи підтверджено, що на підставі Наказу ректора ДЗ «ДМА» №444ос від 27.06.2013 року «Про випуск спеціалістів та молодших спеціалістів» відповідачу присуджено освітньо-кваліфікаційний рівень за спеціальністю, видано документ про вищу освіту у зв`язку з закінченням навчання. Згідно Витягу з протоколу засідання державної комісії по розподілу випускників ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» 2013 року, які навчалися за державним замовленням (протокол № 1 від 18.10.2012 року пункт 130) [PERSON] направлено по розподілу до ГУОЗ Дніпропетровської облдержадміністрації, КЗ «Верхньодніпровський ЦПМСД» на посаду лікаря загальної практики сімейний лікар. Також матеріалами справи підтверджено, що згідно наказу ректора ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» № 707ос від 05.09.2013 року [PERSON] було зараховано до очної інтернатури лікарів - інтернів на 2013-2014-2015, 2016 навчальні роки (бюджетна установа). Судом встановлено, що згідно наказу ректора ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» № 505ос від 26.06.2015 року «Про випуск лікарів-інтернів та провізорів-інтернів що атестувались на визначення знань та практичних навичок лікаря-спеціаліста та спеціаліста провізора з клінічної фармації» [PERSON] було відраховано з очної частини інтернатури з присвоєнням звання лікаря-спеціаліста і виданий сертифікат встановленого зразка МОЗ України у зв`язку з закінченням навчання. Згідно листа №1690/17 від 02.11.2017 року Департаменту охорони здоров`я населення Дніпровської міської ради КЗ «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №2» 31.10.2017 року відповідач була звільнена за власним бажанням і не відпрацювала передбачений законом та угодою термін. Відповідно до розрахунку, наданого позивачем разом із позовною заявою, з державного бюджету на навчання відповідача всього було витрачено 108 764 грн. 64 коп. Матеріалами справи підтверджено, що після укладання вказаної Угоди про підготовку фахівців з вищою освітою № 132 від 01.09.2007 року, відповідно до Наказу МОН України № 473 від 16.03.2021 року, Державний заклад «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України», перейменовано на Дніпровський державний медичний університет, у зв`язку з чим затверджено новий Статут та внесені зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців громадських формувань. Оскільки відповідач добровільно вказані договірні зобов`язання виконувати відмовляється, між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Щодо розгляду позовних вимог про стягнення коштів за навчання суд виходить з наступного. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої стаття 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до частини другої статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, а саме: випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати, визначено: частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення Угоди про підготовку фахівців з вищою освітою № б/н від 01.09.2011 року № б/н), пунктом 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року № 77/96, пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22 серпня 1996 року № 992 (була чинною на час укладення Угоди про підготовку фахівців з вищою освітою № б/н від 01.09.2011 року) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367. У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) вказано, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Оскільки частина друга статті 52 Закону України «Про освіту», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, та вищезазначені нормативно-правові акти, які передбачали обов`язок студента відпрацьовувати за направленням, були чинними, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01 вересня 2007 року, регулюються саме ними. Крім того, пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати, тобто і виплати стипендії, які згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882 «Про питання стипендіального забезпечення» виплачується за рахунок коштів загального фонду державного бюджету або коштів відповідних бюджетів. Розмір стипендій визначається відповідно до установленого Кабінетом Міністрів України розміру мінімальної ординарної (звичайної) академічної стипендії з урахуванням типу навчального закладу, умов та напряму навчання, успішності стипендіата. Такі висновки про застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 598/760/17 (касаційне провадження № 61-14476св18), постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 607/3682/17 (касаційне провадження № 61-32084св18), постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 607/3681/17-ц (касаційне провадження № 61-26840св18), постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 607/3690/17 (касаційне провадження № 61-1116св17) та інших. Крім того, пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати, тобто і виплати стипендії. Відтак, вимоги позивача щодо стягнення суми боргу за навчання ґрунтуються на законі. Разом із цим, стаття 256 ЦК України встановлює, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. Згідно ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із сплином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Як було встановлено судом, згідно листа №1690/17 від 02.11.2017 року Департаменту охорони здоров`я населення Дніпровської міської ради КЗ «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №2» 31.10.2017 року відповідач була звільнена за власним бажанням і не відпрацювала передбачений законом та угодою термін. У наданому суду Відзиві на позовну заяву відповідач до ухвалення рішення судом, заявила про застосування позовної давності у даній справі. Таким чином, суд вважає, що 02.11.2017 року позивач вже був достеменно обізнаний про невиконання відповідачем своїх договірних зобов`язань у зв`язку із звільненням, що прямо вказує на порушенням відповідних прав позивача. Виходячи із вищевказаного листа, строк позовної давності звернення до суду для позивача має обраховуватись саме з 02.11.2017 року, коли позивач дізнався про звільнення відповідача. Проте з позовом до суду позивач звернувся лише 19.07.2021 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем. Позивач не навів достатньо обґрунтованої підстави для поновлення пропущеного строку позовної давності, оскільки він знав про порушене цивільне право уже в листопаді 2017 року, та при цьому жодних дій для його захисту протягом визначеного законом часу не вчинив, поновити строк позивач не просив. За таких обставин, враховуючи, що позивач пропустив строк позовної давності, і суд не знайшов поважними причини пропуску позовної давності, так як позивач мав можливість виявити дані порушення раніше (в межах строку позовної давності) але не зробив цього, суд дійшов висновку, що слід відмовити у задоволенні позову Дніпровського державного медичного університету до [PERSON] про стягнення коштів за навчання. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. На підставі викладеного, суд вважає, сплачений судовий збір віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed