Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-29 00:00:00

01 жовтня 2021 року адвокат Петрищев О.О., який діє в інтересах позивача ФОП « [PERSON] » звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення вартості безпідставно набутого майна. Вимоги мотивовані тим, що [PERSON] зареєстрований як фізична особа підприємець з 2007 року та здійснює діяльність з оптової торгівлі деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням. Згідно договору поставки № 26 від 05 червня 2013 року, ФОП [PERSON] придбав у ТОВ «Комерційна фірма Будівельні матеріали» товар для використання у підприємницькій діяльності, а саме : армуючу сітку щільністю 145 г/м2, що підтверджується видатковою накладною № 473 від 16.08.2019 року та податковою накладною № 473 від 16.08.2019 року. За договором поставки від 23 грудня 2015 року, ФОП [PERSON] придбав у ТОВ «Комерційна фірма МІОЛ» товар для використання у підприємницькій діяльності, а саме : суміш МР-75 вагою 30 кг, кутник ПВХ для мокрої штукатурки 3 м, грундірміттель грунтівка 10 кг, що підтверджується видатковою накладною № 815 від 21.08.2019 року та податковою накладною від 21.08.2019 року. Факт оплати ФОП [PERSON] вказаного вище товару підтверджується платіжними дорученнями № 107 та № 108 від 31.10.2019 року. Частину придбаного у ТОВ «Комерційна фірма Будівельні матеріали» та ТОВ «Комерційна фірма МІОЛ» товару, а саме: суміш МР-75 вагою 30 кг в кількості 120 мішків, кутник ПВХ для мокрої штукатурки 3 м у кількості 10 шт., армуючу сітку 640 в кількості 1 шт., грунтівка 10 кг в кількості 2 шт., маяки штукатурні 6мм/3м в кількості 50 шт., загальною вартістю 19\~325 грн. відвантажив за замовленням на адресу : [ADDRESS] . Фактично товар розвантажив [PERSON] , проте розрахунок за отриманий товар провів [PERSON] на банківську картку невстановленої особи. Розрахуватися із ФОП [PERSON] відмовився. 26.08.2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості та зареєстроване кримінальне провадження №12019200130000434 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. На даний час слідчим відділенням Білопільського відділу поліції здійснюється досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні, в якому [PERSON] визнано потерпілим. В рамках кримінального провадження був допитаний свідок [PERSON] , який здійснював відправку товару, водій [PERSON] , який безпосередньо здійснював доставку товару, [PERSON] , як особа, яка отримала товар та [PERSON] , який є власником постановленого товару. Представник позивача вказує, що власником товару є ФОП [PERSON] . Доставка товару з м. Суми до м. Білопілля здійснювалась в межах підприємницької діяльності позивача та за його рахунок водієм [PERSON] . Передача товару від власника до отримувача була здійснена без їх попередньої домовленості (наявність будь-яких договорів). Товар отримав безпосередньо [PERSON] та [PERSON] . Рішенням суду від 28.05.2021 встановлено, що замовником вказаних вище будівельних матеріалів був [PERSON] . На адресу відповідача було направлено вимогу про повернення безпідставно набутого майна або оплату його вартості, яка була проігнорована відповідачем. Оскільки відповідач на даний час завдані збитки не відшкодував, позивач був змушений звернутись до суду для захисту та поновлення своїх прав. Посилаючись на викладені вище обставини, беручи до уваги незаконність заволодіння відповідачем майна, що належить позивачу, фактичного використання вказаним майном, небажання повертати таке майно або сплатити його грошову вартість власнику, представник позивача просить стягнути із [PERSON] на користь позивача ФОП « [PERSON] » вартість безпідставно набутого майна в розмірі 19\~325 грн. та судові витрати. Ухвалою від 08 жовтня 2021 відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом та справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а. с. 25-26). 05 листопада 2021 до суду надійшов відзив від відповідача [PERSON] , який заперечує проти задоволення позовних вимог повністю, на підтвердження чого наводить свої аргументи. Так, наприкінці серпня 2019 він уклав усну угоду із [PERSON] про виконання штукатурних робіт у його будинку за адресою: [ADDRESS] . Усі питання щодо закупівлі будівельних матеріалів та перемовини із постачальниками будівельних матеріалів здійснював [PERSON] , який зокрема повідомив, що сам домовився із жінкою про будівельні матеріали та загальну суму за товар. Результатом організаційної роботи підрядника була поставка відповідних матеріалів 26.08.2019 до його господарства, він провів оплату за товар двома банківськими переказами у загальній сумі 15 725 грн., пред`явив водію чеки про сплату та почав розвантажувати замовлений товар. Наприкінці розвантаження товару, водій після телефонної розмови зазначив про ненадходження коштів на рахунок постачальника. При цьому, розвантаження товару продовжувалось [PERSON] , оскільки вони були впевнені про перерахунок коштів на номер карти, яку дав [PERSON] , а водій оглянувши чек не заперечував проти розвантажування. Зауважує, що ні накладної, ні договору на товар постачальником надано не було. Через годину після розвантажування до його господарства приїхав автомобіль «Мазда» із двома невідомими чоловіками та двома працівники поліції. Невідомі особи підняли питання щодо повернення будівельних матеріалів, при цьому не надавши будь-яких документів на відповідний товар. На даний час триває досудове розслідування та проводяться слідчі дії, в ході якого не встановлено винних осіб. Звертає увагу на те, що він свою частину усної домовленості щодо поставки товару добросовісно виконав та сплатив кошти за придбаний товар, та при цьому повністю довірився підрядникові [PERSON] . Тобто на час проведення оплати за вказаний товар, він не знав та не міг знати, що особа, яка отримала кошти, не мала права на відчуження цього товару, і вважає, що в такому випадку він є добросовісним набувачем, а товар не є безпідставно набутим майном, за яке позивач просить стягнути його вартість. На підставі викладеного, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення із нього вартості безпідставно набутого майна (а. с. 34-36). 30 серпня 2022 року у судове засідання позивач [PERSON] та його представник не з`явилися, повідомлені належним чином про день, час та місце розгляду справи через представника. Раніше у судових засіданнях адвокат Петрищев О.О. позовні вимоги підтримав у повному обсязі із підстав, зазначених у позові, посилаючись на обставини справи, які вже встановлені рішенням суду у справі № 573/1948/20 , яке набрало законної сили і доказуванню не підлягають. Відповідач [PERSON] , який за його згодою був допитаний як свідок, у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував повністю та дав наступні пояснення. Так, пояснив, що наприкінці серпня місяця 2019 року він домовився із [PERSON] провести штукатурні роботи у буинку за адресою: [ADDRESS] . Питаннями щодо закупівлі будівельних матеріалів займався [PERSON] , який повідомив, що із ним зв`язалася дівчина на ім`я [PERSON] , у якої є у наявності відповідний товар, який буде доставлений до м. Білопілля. 26.08.2019 року дівчина зателефонувала та повідомила, що треба здійснити оплату на карту, яку вишле СМС повідомленням. 26.08.2019 до його господарства приїхав вантажний автомобіль із товаром, який перевірив [PERSON] , звіряючи зі своїми записами, при цьому ні накладної, ні договору на товар водієм надано не було. Надалі, він поїхав у банк та провів оплату двома банківськими переказами у загальній сумі 15 725 грн., та повернувшись до свого будинку, пред`явив водію чеки та за його згодою почали розвантажувати замовлений товар. Наприкінці розвантаження товару, водій після телефонної розмови, повідомив, що кошти не надійшли, тоді [PERSON] взяв слухавку та із кимось спілкувався. Оскільки він був впевнений в оплаті товару на вказаний рахунок, то вони продовжили розвантаження товару. Згодом, до його будинку приїхали працівники поліції та невідомі особи, які наполягали на поверненні товару, проте докментів не надали, хоча на мішках із шпаклівкою були маркування. Надалі, огляду вказаного майна ніхто не проводив, до поліції його не викликали та не забороняли використовувати вказаний товар. У зв`язку із тим, що потрібно було проводити ремонтні роботи у будинку та відсутність будь-яких заперечень щодо використання вказаної шпаклівки, були проведені ремонтні роботи. Він вважає, що виконав свої зобов`язання та сплатив кошти за придбаний товар, тому є добросовісним набувачем. Представник відповідача адвокат Шаповал О.О., яка приймала участь у справі у режимі відеоконференції, просила відмовити у задоволенні позову повністю. Так, зауважила, що [PERSON] жодних домовленостей відносно поставки із ФОП [PERSON] не мав, оскільки всі перемовини вів [PERSON] із дівчиною на ім`я [PERSON] , яка не є працівником ФОП [PERSON] . Домовленості відбувалися в усній формі щодо поставки певного товару на загальну суму 15 725 грн., яка не відповідає сумі товару, вказаній у позовній заяві. Водієм був поставлений товар на вказану [PERSON] адресу до м. Білопілля, при цьому документи на товар були відсутні, що підтвердили і [PERSON] і [PERSON] . Надалі, [PERSON] здійснив платіж на надані реквізити двома переказами на загальну суму 15 725 грн., при цьому водій перевірив квитанції та погодив розгрузку товару, хоча сума була меншою, ніж вказано у позові.. У подальшому, коли від водія надійшли зауваження щодо неоплати товару, [PERSON] та [PERSON] продовжили розгрузку, оскільки вони були впевнені, що оплатили кошти за товар. По приїзду працівників поліції огляду місця події проведено не було, товар не оглядався і не вилучався. Таким чином взагалі відсутні докази того, що відповідачу [PERSON] був поставлений саме той товар, який зазначений у накладній від 26.08.2019 року на суму 19\~325 грн. Крім того, у кримінальному провадженні [PERSON] не допитувався та ніхто не забороняв останньому використати вказний товар за призначенням. Свідок [PERSON] суду повідомив, що у серпні до нього звернувся [PERSON] з приводу проведення у нього ремонтних робіт за адресою : [ADDRESS] і він склав йому перелік того, що буде потрібно для штукатурних робіт. В цей час він через мережу «ОLX» розмістив оголошення про механічну штукатурку (виконання ремонтних робіт), де зазначив свій номер телефону. У подальшому у серпні 2019 року йому зателефонувала невідома жінка, яка представилась « [PERSON] », сказала, що вона менеджер із будівельної бази та запропонувала придбати у неї за зниженими цінами гіпсову штукатурку. Він повідомив вказану інформацію замовнику [PERSON] та останній погодився із ціною на товар. Тоді він зателефонував [PERSON] та погодився придбати у неї будівельні матеріали на загальну суму 15\~725 грн., остання сказала, що самовивозу не має і товар доставлять в м. Білопілля, на що вони погодилися. Про розрахунки йшла мова, що можна і готівкою, а можна на картку сплатити. Проте, того дня коли вже відбувалася доставка, подзвонила [PERSON] та сказала оплачувати на картку, оскільки вона не довіряє водію. На його номер телефону прийшло СМС повідомлення із номером картки, на яку потрібно перевести кошти. 26 серпня 2019 в обідній час за адресою : [ADDRESS] , приїхав автомобіль «Газель», при водієві накладної не було, вони звіряли товар зі своїми записами. Далі він із [PERSON] товар, та [PERSON] поїхав у банк сплачувати кошти за товар, а він залишився на місці із водієм. [PERSON] здійснив два перекази на номер банківської картки, яку дала [PERSON] , після чого повернувшись показав чеки водію. Останній подивився чеки та погодив розвантаження товару. Коли вже майже розвантажили товар, залишилось десь 15%, то водій дав йому телефон, та невідомий йому чоловік сказав, що він є власником товару і йому гроші не прийшли, при цьому [PERSON] повідомив, що він домовлявся за товар з жінкою, та сплатив їй всю суму за товар, а тому вони продовжили вигрузку, після чого закрили ворота. Через деякий час приїхав чоловік із працівниками поліції, який сказав, що це його матеріали, за які не було оплачено, але при ньому також не було ніяких документів на товар та не було накладної. Товар залишився там, де його і вигружали у господарстві [PERSON] . Через деякий час [PERSON] сказав, що потрібно робити ремонт і вони використали ці будівельні матеріали. Заслухавши пояснення представника позивача адвоката Петрищева О.О., відповідача [PERSON] , який за згодою останнього допитаний як свідок, представника останнього адвоката Шаповал О.О., свідка [PERSON] , дослідивши матеріали вказаної справи, витребувані із канцелярії суду матеріали цивільної справи № 573/1948/20 та матеріали кримінального провадження № 12019200130000434 від 26.08.2019 року за ч. 1 ст. 190 КК України, повно, всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.\~17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» від\~23\~лютого 2006\~року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Згідно із частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. При цьому, однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст.\~12,\~ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Засобами доказування в цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час розгляду справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заявлені клопотань. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог та на підставі тих доказів, які надані сторонами. Судом встановлено, що рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 28 травня 2021 року у цивільній справі № 573/1948/20 провадження № 2/573/27/21 за позовом ФОП [PERSON] до [PERSON] , яке набрало законної сили, встановлено наступні обставини по вказаній справі. Зокрема, «…. судом встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрований як фізична особа підприємець з 2007 року та здійснює діяльність з оптової торгівлі деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням, що підтверджується витягом з ЄДРПОУ ( а.с. 8-10). За договором поставки № 26 від 05 червня 2013 року постачальник ТОВ «Комерційна фірма Будівельні матеріали» зобов`язується постачати товар для використання у підприємницькій діяльності, а Покупець - ФОП [PERSON] зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього на умовах Договору. Так позивачем у ТОВ Комерційна фірма Будівельні матеріали» було придбано товар, а саме : армуючу сітку щільністю 145 г/м2 , що підтверджується видатковою накладною № 473 від 16.08.2019 року та податковою накладною від 16.08.2019 року ( а.с. 31-33). За договором поставки № 23 грудня 2015 року постачальник ТОВ «Комерційна фірма МІОЛ» зобов`язується постачати товар для використання у підприємницькій діяльності, а Покупець - ФОП [PERSON] зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього на умовах Договору. Так позивачем у ТОВ «Комерційна фірма МІОЛ» було придбано товар, а саме : суміш МР-75\~вагою 30\~кг,\~кутник ПВХ\~штукатурний для\~мокрої штукатурки\~3\~м,\~грундірміттель грунтівка\~10\~кг,\~ що підтверджується видатковою накладною № 815 від 21.08.2019 року та податковою накладною від 21.08.2019 року ( а.с. 37). Платіжними дорученнями № 107 та № 108 від 31.10.2019 року підтверджено факт оплати постачальникам за поставлений товар покупцем ФОП [PERSON] ( а.с. 36-42). Із накладної № 21 від 26 серпня 2019 року встановлено, що від ФОП [PERSON] був відгружений товар на суму 19\~323 грн ( а.с. 43). При цьому, представник відповідача зауважує, що у накладній № 21 від 26 серпня 2019 року з боку отримувача товару відсутній підпис [PERSON] , а відтак, сторона відповідача зауважує, що перехід права власності на вказане майно від продавця до покупця не оформлено документально. 26 серпня 2019 року до ЄРДР були внесені відомості та зареєстроване кримінальне провадження за №12019200130000434 на підставі заяви [PERSON] про вчинене кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 190 КК України та слідчим відділенням Білопільського відділення поліції Сумського РВП Головного управління Національної поліції України в Сумській області здійснювалося досудове розслідування кримінального провадження (а. с. 15-16). В рамках кримінального провадження були допитані свідок [PERSON] , який здійснював відправку товару, водій [PERSON] , який безпосередньо здійснював доставку товару та [PERSON] , як особа, яка отримала товар. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що працює менеджером з оптової торгівлі у ФОП « [PERSON] ». Було замовлення у п`ятницю він дівчини на товар, домовилися що відгрузка буде у понеділок до м. Білопілля. 26 серпня 2019 року у понеділок зранку був відгружений товар за типовою накладною для видачі товару. Транспортування здійснював водій [PERSON] , який постійно возив товар. Оплата повинна була бути готівкою, проте йому зателефонувала дівчина та сказала, що з готівкою проблеми, вона перерахує гроші на карту. Він погодився, оскільки водій вже виїхав та вислав реквізити своєї особистої картки та повідомив по телефону водія, що оплата буде безготівкова. Сказав не відгружати, поки не буде оплати. Пізніше йому зателефонував водій та сказав, що він на місці і йому показали чеки про оплату та почали вигружати. Далі він почав перевіряти чи пройшла оплата, проте з`ясувалося що оплати не було. Це тривало хвилин 10-15, поки він перевіряв. Він почав телефонувати [PERSON] , але із нею зв`язку вже не було, тоді він зрозумів, що відбулися шахрайські дії, зателефонував водію [PERSON] та сказав, що оплата не пройшла, тому вигрузку необхідно припинити, на що йому повідомив водій, що хлопці продовжують вигрузку. Він особисто говорив із [PERSON] та сказав не вигружати, але йому повідомили, що товар оплачений, тому буде відгружений. Він сів у автомобіль та поїхав до м. Білопілля, зателефонувавши відразу до поліції та приїхав на місце разом із співробітниками поліції за адресою : [ADDRESS] . Домогосподарство було зачинене, у двір їх не пустили, товар оглянути не дали, а автомобіль стояв вже без товару. Працівники поліції відібрали у них пояснення та сказали, що до двору зайти вони не мають права. Товар не повернули. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надав пояснення, що йому необхідно було провести ремонті роботи у господарстві за адресою : [ADDRESS] , для цього він попросив [PERSON] , який повинен був проводити дані роботи, заказати шпаклівку, необхідно було 100 мішків. [PERSON] підшукував матеріали, та домовилися по телефону із дівчиною [PERSON] , яка відправляла їм фото матеріалів, тому сумнівів у них не виникло. 26 серпня 2019 року приїхав водій на автомобілі Газель, він перерахував кошти на рахунок, наданий [PERSON] , показали чеки водію, а потім здійснили вигрузку товару та занесли у двір. Коли у автомобілі залишилося два мішки, водій сказав їм що не пройшла оплата. Далі приїхали хлопці на автомобілі «Мазда» без будь-яких документів на товар та приїхала поліція. Будівельні матеріали залишилися у господарстві. Свідок [PERSON] повідомив, що його викликав [PERSON] для доставки товару шпаклівки до м. Білопілля, при собі у нього була накладна на товар, оплата повинна бути готівкою. У дорозі йому зателефонували та сказали, що оплата буде на картковий рахунок. Коли він приїхав, то він дав хлопцям накладну, вони йому показали чек про оплату, тоді він погодився дати дозвіл на вигрузку. При цьому куди саме були перераховані кошти і в якій сумі він не перевіряв. [PERSON] по телефону сказав, що йому показали чеки на оплату. Потім в процесу вигрузки зателефонував [PERSON] , коли була половина мішків у машині та сказав зупинити розгрузку, бо не пройшла оплата, про що він сказав хлопцям та дав одному із них телефон. Проте останні продовжували вигрузку товару у двір, він їм не перешкоджав і не міг поїхати звідти, бо у кузові був чоловік. Далі він поїхав звідти у центр і повернувся, коли приїхала поліція і [PERSON] . Допитаний в якості потерпілого в кримінальному провадженні №12019200130000434 від 26.08.2019 [PERSON] повідомив, що займається підприємницькою діяльністю, зареєстрований як ФОП та здійснює продаж будівельних матеріалів як через магазин (склад), так і через мережу інтернет. 26.08.2019 року приблизно після обіду, на його мобільний телефон подзвонив менеджер [PERSON] та повідомив, що здійснив доставку будівельних матеріалів до м. Білопілля, проте отримувач товару відмовився проводити оплату за товар та здійснив його розвантаження без дозволу менеджера. Товар, який належить на праві власності ФОП [PERSON] , було доставлено за адресою: [ADDRESS] на підставі: договору поставки № 35 від 23.12.2015, видаткової накладної № 815 від 21.08.2019, податкової накладної №108 від 21.08.2019, платіжного доручення № 107 від 31.10.2019, договору поставки № 26 від 05.06.2013, видаткової накладної № 473 від 16.08.2019, податкової накладної № 22 від 16.08.2019, платіжного доручення № 108 від 31.10.2019 (а. с. 25-26, 31-43). Таким чином судом встановлено, що власником відправленого товару є ФОП [PERSON] . Доставка товару з м. Суми до м. Білопілля здійснювалась в межах підприємницької діяльності позивача та за його рахунок водієм [PERSON] . Передача товару від позивача до відповідача була здійснена без їх попередньої домовленості (наявність будь-яких договорів). Товар отримував [PERSON] з [PERSON] та на момент отримання не знав, що товар належить іншій особі, а жінка, з якою він спілкувався по телефону не є власницею товару, проте про дані обставини йому стало відомо під час вигрузки товару. 17 вересня 2019 року слідчим Бакшеєм Є.О. було винесено постанову про відмову у задоволенні клопотання потерпілого про повернення майна, оскільки слідчий прийшов до висновку, що в діях [PERSON] відсутній склад злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, а товар знаходиться у нього на законних підставах, як у добросовісного набувача, а тому для вирішення даного питання, щодо повернення майна потерпілому, рекомендовано звернутися до суду із цивільним позовом про відчуження майна (а. с. 27-28). 22 вересня 2020 року ФОП [PERSON] на адресу [PERSON] направив вимогу про повернення безпідставно набутого майна або сплатити його вартість, яка була проігнорована відповідачем (а. с. 44-46, 49). Ухвалою слідчого судді від 14 листопада 2020 року постанову слідчого Білопільського ВП ГУНП в Сумській області Бакшея Є.О. від 17 вересня 2019 про відмову у задоволенні клопотання від 17 вересня 2019 року у кримінальному провадженні № 1201900130000434 від 26 серпня 2019 року скасовано (а. с. 29-30). Таким чином встановлено, що правоохоронними органами в рамках досудового розслідування проводилася перевірка з приводу факту безпідставно набутого майна, підозра у кримінальному провадженні № 1201900130000434 нікому не пред`являлась, крім того, [PERSON] був допитаний у рамках провадження у якості свідка. На даний час триває досудове розслідування у кримінальному провадженні № 1201900130000434 від 26 серпня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Також судом встановлено, що факт завдання шкоди, внаслідок незаконного заволодіння майна (безпідставно набутого), належного позивачу ФОП « [PERSON] » заперечується самим відповідачем [PERSON] . На думку представника позивача [PERSON] спричинення майнової шкоди має прямий причинно-наслідковий зв`язок між добросовісним володільцем майна [PERSON] та недобросовісним набувачем такого майна [PERSON] , що спричинило збитки у сумі 19\~325 грн. Спричинення шкоди ФОП « [PERSON] » відбулося внаслідок незаконного заволодіння безпідставно набутого майна, що підтверджується доданими до позовної заяви письмовими доказами. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. В даній справі предметом доказування є відшкодування вартості безпідставно набутого майна на заявлену суму 19 325 грн., яка в свою чергу підтверджується договором поставки № 35 від 23.12.2015, видатковою накладною № 815 від 21.08.2019, податковою накладною №108 від 21.08.2019, платіжним дорученням № 107 від 31.10.2019, договором поставки № 26 від 05.06.2013, видатковою накладною № 473 від 16.08.2019, податковою накладною № 22 від 16.08.2019, платіжним дорученням № 108 від 31.10.2019. Проте, в судовому засіданні було встановлено, що замовником вказаних будівельних матеріалів був не відповідач [PERSON] , а допитаний свідок [PERSON] за дорученням якого діяв [PERSON] та підшукував йому будівельні матеріали дляремонту. Крім того в судовому засіданні було встановлено, що товар поставлявся на адресу по [ADDRESS] , де проживає [PERSON] , оплату за товар проводив також останній, а не [PERSON] і у подальшому товар був використаний при проведенні ремонтних робіт, які здійснювалися для [PERSON] . Таким чином, суд вважає, що [PERSON] є не належним відповідачем у даній справі…». Отже, представник позивача адвокат Петрищев О.О. звертаючись до суду із новим позовом до відповідача [PERSON] , посилаючись відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України, на обставини, встановлені рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 28 травня 2021 року у цивільній справі № 573/1948/20 провадження № 2/573/27/21 за позовом ФОП [PERSON] до [PERSON] , вважає, що особою яка безпідставно отримала товар належний ФОП [PERSON] є саме відповідач [PERSON] 09 вересня 2021 року представником позивача на адресу відповідача було направлено вимогу про повернення безпідставно набутого майна або сплату його вартості, яка була на думку представника була проігнорована останнім (а. с. 12-15). На думку представника позивача спричинення майнової шкоди має прямий причинно-наслідковий зв`язок між добросовісним володільцем майна [PERSON] та недобросовісним набувачем такого майна [PERSON] , що спричинило збитки позивачу. Так, за приписами ч. ч. 4, 5, 7 ст. 82\~ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Таким чином із аналізу вказаної статті можна зробити висновок, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Проте, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Так, звернувшись до суду з даним позовом, представник позивача просить стягнути з відповідача вартість безпідставно набутого майна в розмірі 19\~325 грн., з посиланням на положення ст. ст. 1212,\~1213 ЦК України. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18). Положення глави 83 ЦПК застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18. Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18. Таким чином, із вищевикладених положень законодавства випливає, що права особи, яка вважає себе власником майна підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна, зокрема шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією із таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Отже, норма статті 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Із рішення суду у цивільній справі № 573/1948/20 встановлено, що менеджер з оптової торгівлі у ФОП [PERSON] [PERSON] 26 серпня 2019 року оформив замовлення на поставку товара від дівчини [PERSON] до м. Білопілля за типовою накладною для видачі товару на суму 19\~325 грн. Транспортування здійснював водій [PERSON] , який постійно возив товар. Оплата повинна була бути готівкою, проте коли водій був у дорозі, йому зателефонувала дівчина та сказала, що з готівкою проблеми, вона перерахує гроші на карту. Представник власника - [PERSON] погодився та вислав реквізити своєї особистої картки та повідомив по телефону водія [PERSON] , що оплата буде безготівкова. Сказав не відгружати, поки не буде оплати. Пізніше йому зателефонував водій та сказав, що він на місці і йому показали чеки про оплату та почали вигружати товар. Далі [PERSON] почав перевіряти чи пройшла оплата, проте з`ясувалося, що оплати не було. Він почав телефонувати дівчині [PERSON] , але із нею зв`язку вже не було, тоді він зрозумів, що відбулися шахрайські дії. У свою чергу матеріали цивільної справи № 573/1948/20 містять докази наявності переписки в мережі Інтернет через програму (мобільний застосунок) «Viber» протягом серпня місяця 2019 року, між відповідачем [PERSON] та дівчиною на ім`я [PERSON] , у якої він із [PERSON] замовляли поставку будівельних матеріалів для виконання ремонтних робіт, а саме: суміші МР-75 вагою 30 кг, кутники ПВХ штукатурні 3 м, армуючу сітку 640 1 шт., грундірміттель грунтівка 10 кг., на загальну суму 15\~725 грн. У день поставки 26 серпня 2019 року він отримав банківські реквізити від Марини СМС-повідомленням, на вказаний рахунок і перераховував кошти у сумі 15\~725 грн. за поставку товару, про що свідчать банківськи квитанції, що містяться у матеріалах справи. Надалі, 26 серпня 2019 року, коли до його будинку приїхали невідомі чоловіки, які представилися власниками вказаного товару, при собі жодних документів на товар не мали. Отже, судом встановлено, що відповідач [PERSON] здійснив замовлення товару у дівчини на ім`я [PERSON] на загальну суду 15\~725 грн., яку в подальшому оплатив, тому в даному випадку\~\~він, як добросовісний набувач майна поніс відповідні витрати, сплативши власні грошові кошти, що в свою чергу виключає ознаки безпідставного набуття майна, а саме : набуття майна однією особою за рахунок іншої, що полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Оскільки за змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею, а наявність у діях власника ( представника власника [PERSON] ) волі на передачу майна іншій особі дівчині на ім`я [PERSON] , унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Крім того, як зазначалося вище, права особи, яка вважає себе власником майна підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна, а як було встановлено під час розгляду справи, безпосередніх цивільних відносин між власником майна ( представником власника майна [PERSON] ) та володільцем майна [PERSON] не виникло. Згідно зі ст. ст.\~1,17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року та практику Суду, як джерело права. Такий висновок ґрунтується на практиці Європейського Суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), де ЄСПЛ вказав, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ФОП [PERSON] до [PERSON] про стягнення вартості безпідставно набутого майна на підставі положень ст. ст. 1212, 1213 ЦК України. Відповідно до положень \~ст.141 ЦПК України\~суд не стягує з відповідача на користь позивача судові витрати. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: dismissed