Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-04 00:00:00

17.06.2021р. [PERSON] \~\~звернулася до суду з вказаним вище позовом, яким з урахуванням уточнення (20.07.2021р.) та збільшення (25.10.2021р.) позовних вимог, просить: - визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 14483 від 29.09.2017 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № ODХRRX10550055 від 23.01.2007 року у сумі 53\~461, 88 грн., та витрат за вчинення виконавчого напису у сумі 1800,00 грн; - стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно стягнуті під час примусового виконання незаконного виконавчого напису грошові кошти у розмірі 7 737, 27 грн.; - стягнути з Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) безпідставно стягнуті під час примусового виконання незаконного виконавчого напису грошові кошти у розмірі 974, 65 грн; - стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» судові витрати в розмірі 10 270 грн, що складаються з судового збору у розмірі 2270 грн. та витрат на правову допомогу 8000 грн. В обґрунтування позовної заяви [PERSON] \~\~зазначає, що спірний виконавчий напис являється незаконним, оскільки був вчинений на підставі кредитного договору, який був визнаний недійсним за рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21.11.2012 року по справі № 1519/7007/2012, залишеним в цій частині без змін рішенням Апеляційного суду Одеської області від 26.02.2013 року, провадження № 22-ц/785/1765/13. Крім того: виконавчий напис вчинений за відсутності нотаріально посвідченого кредитного договору; з встановленого в договорі дня виникнення права вимоги минуло більше дев`яти років; відсутні докази отримання позивачем вимоги про усунення порушень за кредитним договором. За викладених обставин, позивач зазначає що нотаріус повинен був відмовити у здійсненні нотаріальної дії, а вчинений виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню. Станом на день звернення із позовом оскаржуваний виконавчий напис перебував на примусовому виконанні в Першому Суворовському ВДВС у місті Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса), виконавче провадження № 55579965,\~в межах\~якого з\~позивача було\~стягнуто 8711,92\~грн.,\~з яких 7737,27 грн. перераховано стягувачу АТ КБ «ПриватБанк», а 974,65 грн. перераховано на користь відділу ДВС у якості виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. Позивач вважає, що у зв`язку із незаконністю виконавчого напису, зазначені суми є стягнутими з неї безпідставно, а тому просить їх повернути. Ухвалою суду від 26.07.2021р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 13.09.2021р. задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову, зупинено стягнення на підставі виконавчого напису №14483 від 29.09.2017, що вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. про стягнення з [PERSON] на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором №ODXRRX10550055 від 23.01.2007р. у сумі 53461,88грн, у виконавчому провадженні №55579965, яке знаходиться на виконанні у Першому Суворовському відділі державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Одеса). Ухвалою судді від 13.09.2021р. задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича копію матеріалів нотаріальної справи щодо вчинення виконавчого напису №14483 від 29.09.2017р. про стягнення з [PERSON] на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором №ODXRRX10550055 від 23.01.2007р. у сумі 53461,88грн. Ухвалою судді від 01.12.2021р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач [PERSON] \~\~та її представник\~- адвокат Бабійчук І.В. не з`явилися, були належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи. Представник позивача у заяві, поданої суду, просила розглянути справу за її та позивача відсутності, підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. Відповідач АТ КБ «ПриватБанк» не забезпечив явку свого представника до судового засідання, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, за його місцезнаходженням. У відзиві на позов представника АТ КБ «Приватбанк» просив розглянути справу за його відсутності, відмовивши у задоволенні позову. Реалізувавши право на подачу відзиву на позов, відповідач обґрунтував його наступним: 1) Позивач не виконав належним чином умови кредитного договору, у зв`язку із чим відповідачу довелося звернутися до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису. Виконавчий напис вчинено на підставі документів, які зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, та у межах строку давності. 2) Позивач не спростував, що на дату вчинення виконавчого напису сума заборгованості за кредитним договором була іншою. Таким чином, відсутні порушення умов та порядку вчинення виконавчого напису, а отже виконавчий напис є правомірним. 3) Стягнуті грошові кошти за виконавчим написом були набуті відповідачем за договірним зобов`язанням, а тому відсутні підстави для визнання таких грошових коштів безпідставно набутими та їх повернення. Відповідач Перший Суворовський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не забезпечив явку свого представника до судового засідання, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, за його місцезнаходженням, просив розглянути справу за його відсутності, у зв`язку із великою завантаженістю. 22.11.2022р. до суду надійшли заперечення, згідно яких відповідач просив відмовити в стягненні з відділу будь-яких грошових сум на користь позивача. Згідно заперечень, відповідач повідомляє, що 19.01.2018р. відкрито виконавче провадження № 55579965 з примусового виконання виконавчого напису №\~14483 виданого приватним нотаріусом Швець Р.О. про стягнення на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суми 53461,88 грн. та витрат за вчинення виконавчого напису у сумі 1800,00 грн. По виконавчому провадженню зроблено запити щодо майнового стану боржника, винесено постанову про стягнення виконавчого збору 5526,19 грн., постанову про стягнення витрат виконавчого провадження 201,00 грн., постанову про арешт майна, постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника. За весь період з боржника було стягнуто 8711,92 грн., з яких стягувачу перераховано борг у розмірі 7737,27 грн., відділу державної виконавчої служби перераховано 773,65 грн. у якості виконавчого збору та 201 грн. у якості витрат виконавчого провадження. Державним виконавцем було дотримано всі вимоги та строки ЗУ «Про виконавче провадження» та всі дії виконавця були вчинені відповідно до цього закону. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. до судового засідання не з`явився, був повідомлений про розгляд справи судом належним чином. Листом від 22.11.2022 року просив розглянути справу за його відсутності. 02.11.2021р. та 08.11.2021р. до суду від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р.О. надійшли копії витребуваних ухвалою від 13.09.2021р. документів. Судом не здійснювалось фіксування судового засідання технічними засобами, відповідно ч. 2\~ст. 247 ЦПК України. Вивчивши обставини справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши представлені докази за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає що позовну заяву слід задовольнити частково, з огляду на наступне. Щодо вимог про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що 23.01.2007р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та позичальником [PERSON] укладено кредитний договір № ODХRRX10550055, за умовами якого банк надає позичальнику строковий кредит у розмірі 1954,70 грн. на строк 12 місяців з 23.01.2007р. по 23.01.2008р. включно, з умовами сплати відсотків у розмірі 0,5% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди у розмірі 48,87 грн. та єдиноразової винагороди у розмірі 177,7 грн., а позичальник зобов`язується повернути позичені кошти в строки та на умовах встановлених договором. 21.11.2012р. рішенням Малиновського районного суду м. Одеси по справі №\~1519/7007/2012 задоволено позов [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання правочину недійсним, визнано недійсним кредитний договір №\~ODХRRX10550055 від 23.01.2007 року. 26.02.2013р. рішенням Апеляційного суду Одеської області провадження № 22-ц/785/1765/13, апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21.11.2012 року змінено, доповнено вимогою про стягнення з [PERSON] отриманих за недійсним правочином коштів у розмірі 1954грн. 70коп. 29.09.2017р. приватним нотаріусом КМОН Швець Р.О. було вчинено виконавчий напис за реєстраційним номером № 14483, яким стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № ODХRRX10550055 від 23.01.2007 року. Стягнення проводиться за період з 23.01.2007 року по 27.07.2017 року. Сума, що підлягає стягненню, складається із заборгованості за тілом кредиту 1954, 70 грн.; заборгованості за відсотками 28150,50 грн.; заборгованості з комісії 537,57 грн.; заборгованості з пені 19797,12 грн., заборгованості по штрафам (фіксована частина) 500,00 грн.; заборгованості по штрафам (відсоток від суми заборгованості) 2521,99 грн. Загальна заборгованість становить 53 461, 88 грн., витрати за вчинення виконавчого напису складають 1800,00 грн. З наданих приватним нотаріусом КМНО Швець Р.О. на виконання ухвали від 13.09.2021р. документів вбачається, що виконавчий напис був вчинений на підставі: - заяви представника ПАТ КБ «ПриватБанк» Балашова О.В. від 29.09.2017р. з проханням вчинити виконавчий напис на копії кредитного договору №\~ODХRRX10550055 від 23.01.2007 року, - копії кредитного договору №\~ODХRRX10550055 від 23.01.2007 року, укладеного в простій письмовій формі; - розрахунку заборгованості за кредитним договором №\~ODХRRX10550055 від 23.01.2007 року станом на 27.07.2017р., складеного представником ПАТ КБ «ПриватБанк», без зазначення ПІБ представника; - копії письмової вимоги про усунення порушень за кредитним договором №\~ODХRRX10550055 від 23.01.2007 року, відповідно до якої банк вимагає позичальника [PERSON] сплатити у повному обсязі заборгованість у розмірі 53461,88 грн. у строк протягом 5 днів з дати відправлення письмової вимоги; - доказів відправлення 08.08.2017р. боржнику письмової вимоги; - копії повноважень представника банку. 19.01.2018\~р.\~постановою державного\~виконавця Першого\~Суворовського відділу\~державної виконавчої\~служби міста\~Одеси Головного\~територіального управління\~юстиції в\~Одеській області відкрито\~виконавче провадження№ 55579965 з примусового виконання виконавчого напису № 14483 від 29.09.2017р. 08.04.2018 р. державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника та направлено її для виконання до ТОВ «Нова пошта», за місцем роботи боржника. В межах виконавчого провадження № 55579965 за весь період з боржника було стягнуто 8711,92 грн., з яких стягувачу перераховано борг у розмірі 7737,27 грн., відділу державної виконавчої служби перераховано 773, 65 грн. у якості виконавчого збору та 201 грн. у якості витрат виконавчого провадження. Ці обставини зазначені у позові позивачем, та підтверджується запереченнями відповідача Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Положеннями ст. ст. 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до ст. 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Згідно із ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Нормою ст. 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до приписів якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Відповідно до підпункту 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій зокрема мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі, якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172(далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. При цьому, стаття 50 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, яка діяла на момент вчинення виконавчого напису) передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати та бути безспірною заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. В той же час, стаття 215 ЦК України встановлює, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Частина 1 статті 236 ЦК України встановлює, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Судом встановлено, що кредитний договір №\~ODХRRX10550055 від 23.01.2007 року визнаний судом недійсним. Як вбачається зі змісту рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 21.11.2012 року, АТ КБ «ПриватБанк» було відповідачем по справі №\~1519/7007/2012, за результатами розгляду якої було ухвалено рішення про визнання недійсним кредитного договору. Більш того, згідно рішення Апеляційного суду Одеської області від 26.02.2013 року, саме за апеляційною скаргою банку був проведений апеляційний перегляд справи, і рішення суду в частині визнання кредитного договору недійсним залишилося без змін. Відтак, АТ КБ «ПриватБанк» було достеменно відомо про недійсність кредитного договору №\~ODХRRX10550055 від 23.01.2007 року. З аналізу заяви представника АТ КБ «ПриватБанк» Балашова О.В. від 29.09.2017р. на ім`я приватного нотаріуса КМНО Швець Р.О. вбачається, що представник банку не повідомив нотаріуса про існування судового рішення про визнання кредитного договору недійсним. Проте, з аналізу наданих представником банку документів для вчинення виконавчого напису вбачається, що у нотаріуса були відсутні підстави для його вчинення, навіть якщо кредитний договір і досі був би дійсним. Зокрема, в силу вимог ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса»(далі - Перелік) для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Пунктом 2 Розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» Переліку в редакції змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 р., встановлено, що для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, подаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Разом із цим, Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 22.02.2017 р., залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 р. у справі № 826/20084/14, визнав незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 р. «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» зокрема в частині пункту 2 змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Згідно з пунктом 10.2. постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20.05.2013 р. «Про судове рішення в адміністративній справі», визнання акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. Київський апеляційний адміністративний суд, взявши до уваги зазначений пункт 10.2. постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20.05.2013 «Про судове рішення в адміністративній справі», дійшов висновку про необхідність визнання нечинною Постанови Кабінету міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття. З огляду на викладене, до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» №1172 в редакції від 29.11.2001 р. При цьому, суд зазначає, що саме на підставі зазначеної постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» №1172 в редакції від 29.11.2001 р., було вчинено оспорюваний виконавчий напис, що підтверджується змістом самого виконавчого напису №14483. Пунктом 1 зазначеного Переліку в редакції від 29.11.2001 року передбачено, що для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, нотаріусу подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Встановлені судом обставини у цій справі свідчать, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом 29.09.2017 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017р. у справі №\~826/20084/14. Кредитний договір №ODХRRX10550055 від 23.01.2007р., який був наданий приватному нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, що підтверджується матеріалами справи. Іншого відповідачем АТ КБ «Приватбанк» не доведено. З огляду на викладене, суд вважає що наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, зокрема і у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема у постанові КЦС ВС від 21.10.2020 року у справі № 172/1652/18, постанові ВП Верховного Суду від 21.09.2021 у справі №910/10374/17, які суд в силу вимог ч.6 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Також, безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, яка виключає можливість спору, зокрема, щодо її розміру, строків, за яких вона нарахована тощо, а відтак, і документів, які підтверджують її безспірність і на підставі яких нотаріус вчиняє виконавчий напис. Документи, що встановлюють заборгованість, насамперед мають бути однозначними, беззаперечними та стовідсотково підтверджувати наявність у боржника заборгованості перед кредитором. Наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості за кредитним договором №\~ODХRRX10550055 від 23.01.2007 року, станом на 27.07.2017р., викликає у суду сумніви, не відповідає критерію належності доказів, встановленого ЦПК України, зокрема не містить інформації: коли настав строк платежу за кредитним договором; яким чином розрахована заборгованість; як були враховані та розподілені платежі з погашення заборгованості, здійснені позивачем; коли був останній платіж; коли у відповідача виникло право вимоги. Крім того, заборгованість по пені нарахована за період, що перевищує один рік. В свою чергу, при вчиненні виконавчого напису, нотаріус зобов`язаний запитувати пояснення боржника щодо безспірності заборгованості. Такої позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 10 листопада 2021року по справі №758/14854/20, яка підлягає застосуванню по даній справі. Крім того, у постанові від 13 жовтня 2021 року у справі№ 554/6777/17-ц (провадження № 61-17750св20) Верховний Суд зазначив, що чинне законодавство України не зобов`язує нотаріуса викликати позичальника і з`ясовувати наявність чи відсутність його заперечень проти вимог позикодавця. Проте, право позичальника на захист його інтересів забезпечується шляхом направлення йому повідомлення про заборгованість та необхідність її погашення. Однак, враховуючи те, що нотаріальне провадження є безспірним, для забезпечення такої безспірності нотаріусові бажано з`ясувати у позичальника наявність заперечень щодо вчинення виконавчого напису або сплати ним боргу. Учинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих кредитором повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка на письмовому повідомленні про його отримання. Неотримання боржником вимоги про усунення порушень за кредитним договором об`єктивно позбавляє його можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості надати свої заперечення щодо неї або оспорити вимоги кредитора. Якщо боржник не має можливості подати нотаріусу заперечення щодо вчинення виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору між нею та відповідачем щодо суми заборгованості, це об`єктивно виключає можливість вчинення виконавчого напису. Суд зазначає, що матеріали справи містять письмову вимогу про усунення порушень за кредитним договором №\~ODХRRX10550055 від 23.01.2007 року, адресовану [PERSON] . Як вбачається із списку згрупованих поштових відправлень, наведена вимога була направлена на адресу [PERSON] 08.08.2017 року. Однак, наведене не свідчить про безспірність заборгованості, та не скасовує обов`язку нотаріуса з`ясовувати у боржника питання безспірності заборгованості. Доводи відзиву на позовну заяву щодо законності виконавчого напису, внаслідок наявності заборгованості позивача перед відповідачем, судом відхиляються, оскільки можлива наявність заборгованості не може слугувати підставою для вчинення виконавчого напису на підставі недійсного кредитного договору, та недотримання нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, підлягає задоволенню, оскільки: 1) викнавчий напис вчинено на підставі кредитного договору, визнаного у судовому порядку недійсним; 2) оспорюваний виконавчий напис був вчинений з порушенням вимог нормативно-правових актів України щодо порядку його вчинення, зокрема він вчинений на нотаріально не посвідченому кредитному договорі; 3) відсутні докази безспірності заборгованості; 4) відсутні докази з`ясування нотаріусом у позичальника наявності заперечень щодо вчинення виконавчого напису або сплати ним боргу. Щодо вимог про повернення безпідставно стягнутих коштів, суд зазначає наступне. В матеріалах справи наявні відомості про те, що Першим Суворовським ВДВС у м.Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса) під час примусового виконання виконавчого напису № 14483 від 29.09.2017 року в межах виконавчого провадження № 55579965 стягнуто з боржника [PERSON] грошові кошти у розмірі 8711,92 грн, які розподілені наступним чином: - стягувачу АТ КБ «ПриватБанк» перераховано 7737, 27 грн у якості погашення боргу за виконавчим документом, - стягнуто виконавчий збір у розмірі 773,65 грн. та витрати виконавчого провадження у розмірі 201 грн. (разом 974, 65 грн.). У зв`язку із чим позивач просить суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно набуті 7 737, 27 грн., а з Першого Суворовського ВДВС у м. Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса) 974, 65 грн. Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зі змісту статті 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині. Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна. Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів). Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно. За викладених обставин, суд вважає що доводи відповідача про те, що між сторонами виникли договірні відносини, у зв`язку з укладенням кредитного договору, що виключає можливість застосування статті 1212 ЦК України, є помилковими, оскільки факт визнання виконавчого напису, на підставі якого у виконавчому провадженні було здійснено стягнення грошових коштів з позивача таким, що не підлягає виконанню, є підставою для повернення коштів. При цьому, обставини наявності або відсутності заборгованості позивача перед відповідачем за таким кредитним договором можуть бути предметом окремого судового розгляду. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема у постанові КЦС ВС від 08.09.2021 року у справі № 201/6498/20, які суд в силу вимог ч.6 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Отже, у зв`язку із визнанням виконавчого напису нотаріуса № 14483 від 29.09.2017р. таким, що не підлягає виконанню, відпали правові підстави набуття відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів у сумі 7737, 27 грн., що стягнені з позивача в межах виконавчого провадження під час примусового виконання цього виконавчого напису. Відтак, суд приходить до висновку що позовна вимога про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно стягнутих грошових коштів у розмірі 7737, 27 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню. В той же час, згідно положень ч. 1 ст. 27 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Частина 7 статті 27 ЗУ «Про виконавче провадження» встановлює, що у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню. Згідно ч. 2, 4 ст. 42 ЗУ «Про виконавче провадження», витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення. У відповідності до положень п. 5 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Абзац 1 частини 1 статті 40 ЗУ «Про виконавче провадження» визначає наступні наслідки закінчення виконавчого провадження: арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. З наведених вище норм вбачається, що виконавчий збір та витрати виконавчого провадження це збори, які були стягнуті з позивача у зв`язку із процедурою здійснення державними виконавцями примусового виконання спірного виконавчого напису. Їхнє стягнення відбувається в порядку і на підставі, визначених нормами ЗУ «Про виконавче провадження», та не обумовлене наявністю чи відсутністю договірних/ зобов`язальних/ цивільних відносин між позивачем і банком. Підставою стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження було не саме по собі вчинення/існування/чинність виконавчого напису чи кредитного договору, а відкриття виконавчого провадження з примусового виконання такого напису та здійснення виконавчих дій. У зв`язку із чим, до таких правовідносин неможливо застосувати ст. 1212 ЦК України. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, є підставою для закінчення виконавчого провадження з примусового виконання такого виконавчого напису, яке відповідно до положень ЗУ «Про виконавче провадження» супроводжується поверненням боржнику стягнутого виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. З урахуванням наведеного, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення грошових коштів з відповідача Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Одеса), на підставі ст.1212 ЦК України, а тому відмовляє у задоволенні позову в цій частині. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема у постанові від 05.02.2020 року у справі № 201/8493/18, які суд в силу вимог ч.6 ст.263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК Україні, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частина 2 статті 141 ЦПК України встановлює, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При застосуванні принципу пропорційності під час розподілу понесених судових витрат, необхідно виходити не тільки з кількості заявлених позовних вимог, а необхідно враховувати співвідношення між поставленою метою позову в цілому (захист порушеного, невизнаного або оспорюваного права та законного інтересу), конкретними матеріально-правовими вимогами, як способами її досягнення та отриманим результатом. Такої позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 25.11.2021 року по справі № 904/5929/19, яка підлягає застосуванню по даній справі. З матеріалів справи вбачається, що позивачем було оплачено судовий збір: - за звернення до суду із вимогою немайнового характеру - 908 грн.; - за звернення до суду із вимогами майнового характеру - 908 грн.; - за звернення до суду із заявою про забезпечення позову - 454 грн. Позовна вимога немайнового характеру про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, була заявлена до відповідача АТ КБ «ПриватБанк», та у зв`язку із її задоволенням позову судовий збір у розмірі 908 грн. підлягає стягненню з АТ КБ «ПриватБанк». Позовні вимоги майнового характеру були заявлені на загальну суму 8711, 92 грн. (7737, 27 грн. до АТ КБ «ПриватБанк» та 974, 65 грн. з Першого Суворовського ВДВС у м. Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса)), з яких позовні вимоги заявлені до банку складають 89% загальних майнових вимог, до відділу державної виконавчої служби 11%. Оскільки вимоги майнового характеру були задоволені тільки в частині заявлених вимог до банку, то стягненню підлягає пропорційна розміру задоволених вимог частина судового збору оплаченого за звернення до суду з вимогами майнового характеру, а саме підлягає стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 808, 12 грн. Звернення до суду із заявою про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі оспорюваного виконавчого напису було обумовлено діями відповідача АТ КБ «ПриватБанк», який передав на примусове виконання оспорюваний виконавчий напис нотаріуса, знаючи, що укладений між ним та позивачем кредитний договір, що став підставою для вчинення напису, визнаний судом недійсним. У зв`язку із чим, оплачений позивачем судовий збір за звернення із заявою про забезпечення позову у розмірі 454 грн. підлягає стягненню з АТ КБ «ПриватБанк». За таких обставин, ураховуючи, що позов задоволено частково, частина судового збору у загальному розмірі 2170, 12 грн. підлягає стягненню на користь позивача з відповідача АТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої\~статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з частиною другою\~статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої\~статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. За правилами частини 2\~ст. 137 ЦПК України\~розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою Відповідно до частин третьої, четвертої\~статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною п`ятою\~статті 137 ЦПК\~встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з частиною шостою\~статті 137 ЦПК\~обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що особа яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, а також постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року в справі № 904/4507/18). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16 зазначила наступне. Пунктом 3.2\~рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009\~передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу\~це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо. Конституційний Суд зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч.2 ст.3, ст.59 Конституції\~покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому\~законом\~порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18 (провадження №61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому\~законом\~порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». Верховний Суд у постанові від 06.03.2019р. по справі №922/1163/18 дійшов наступних висновків: (1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2\~статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); (2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись\~главою 52 Цивільного кодексу України; (3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і\~Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~(6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому\~договорі\~розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами\~статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Досліджуючи надані позивачем документи, судом встановлено, що згідно Договору про надання правничої допомоги № 11/19-1 від 07.11.2019 року укладеного позивачем, Додатку № 1 до договору від 07.11.2019 року, Додаткової угоди № 2 від 14.04.2021 року, Рахунку № 1 від 14.04.2021 року, Рахунку № 2 від 25.11.2021 року, Акту прийому-передачі наданих послуг № 1 від 29.11.2021 року, адвокатом надано юридичні послуги на суму 8\~000 грн., які складаються з: складення та направлення адвокатського запиту до Першого Суворовського ВДВС щодо отримання відомостей по виконавчому провадженню 55579965 (500 грн), складення та направлення адвокатського запиту приватному нотаріусу щодо надання документів вчинення напису (500 грн), складення позовної заяви (3000 грн), складення клопотання про витребування доказів (500 грн), підготовка та подача позовної заяви з додатками до суду (500 грн), складення заяви про усунення недоліків, уточнення позовної заяви (0 грн., адвокатом надано знижку), складення та подання заяви про забезпечення позову (500 грн), участь у судовому засіданні 13.09.2021 року (1000 грн), складення та направлення адвокатського запиту до Першого Суворовського ВДВС щодо надання відомостей про зупинення стягнення та отримання актуальних відомостей про розмір стягнутих з боржника сум (500 грн), складення заяви про збільшення позовних вимог, підготовка її до подачі, попереднє направлення іншим учасникам, подання до суду (1000 грн), складення та направлення адвокатського запиту до Першого Суворовського ВДВС щодо причин ненаправлення постанови про зупинення стягнення по ВП до роботодавця та підстави подальшого стягнення грошей (0 грн., адвокатом надано знижку). Надані адвокатом послуги оплачені позивачем на розрахунковий рахунок адвоката двома платежами: 14.04.2021р. 4500 грн. (квитанція № HCC6-5703-7676-4HEE від 14.04.2021 року), 28.11.2021р. 3500 грн. (квитанція № 0.0.2358442957.1 від 28.11.2021 року). У зв`язку з тим, що позивач [PERSON] вимушено уклала договір про надання правової (правничої) допомоги, з метою захисту своїх прав оскарження виконавчого напису, вчиненого на підставі недійсного кредитного договору, зважаючи на стягнення за виконавчим написом суми у розмірі 53461,88грн., враховуючи критерій співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката, клопотання відповідача про зменшення розміру витрат заявлене у відзиві із урахуванням зазначення неспівмірності витрат, суд дійшов висновків про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6230 гривень. До висновку про стягнення 6230 грн., із заявлених 8000 грн., суд дійшов після оцінки акту виконаних робіт (наданих послуг) від 29.11.2021 року, встановивши часткову невідповідність його змісту обставинам справи, зокрема врахував: відкладення судового засідання по справі 13.09.2021 року з причин неявки сторін, що унеможливлює включення до складу витрат 1000 грн., зазначених у п. 8 Акту. У той же час, суд враховує, що матеріалами справи підтверджено вчинення адвокатом Бабійчук І.В. складу всієї іншої роботи, яка зазначені в Акт прийому-передачі наданих послуг №1 від 29.11.2021 року, зокрема матеріали справи містять: адвокатські запити, з якими адвокат зверталась для отримання доказів, які мають значення для даної справи; заяву про витребування доказів та про забезпечення доказів. З аналізу наданих документів, суд доходить до висновку, що розмір судових витрат, за виключенням 1000 грн., є співмірним із часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом виконаної адвокатом роботи, значенням справи для учасників, та є документально підтвердженим. В свою чергу, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність часткового стягнення витрат на правову допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, використовуючи пропорцію, що була застосована під час розподілу оплаченого судового збору за вимоги майнового характеру. У зв`язку із чим, з відповідача АТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню витрати позивача на правову допомогу у сумі 6\~230,00 грн. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] знайшли своє часткове підтвердження матеріалами справи.

Outcome: partial