Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-21 00:00:00

10.12.2019 року [PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до Черкаської міської ради, [PERSON] та просив встановити факт проживання його та [PERSON] однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з 2012 року по травень 2018 року. 16.12.2019 року позивачем була подана уточнена позовна заява, в частині даних відповідача [PERSON] , а саме місця проживання. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що він та [PERSON] , починаючи з 2012 року, точніше дату не пам`ятає, проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу, до дня її смерті, тобто до [INFO] . У зв`язку з тим, що з 2012 року він та [PERSON] , яка померла [INFO] , проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, заявник звернувся з даним позовом до суду та просить встановити факт його проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу більше 5 років. Встановлення даного факту заявнику надасть можливість оформлення своїх можливих спадкових прав після смерті [PERSON] 23 грудня 2019 року ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідно до ст.178 ЦПК України відповідачем - Черкаською міською радою, 14.01.2020 року подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого вважає позов [PERSON] є необґрунтованим та не підлягає до задоволення, оскільки позивач не надав належних, достатніх та достовірних доказів того, що він проживав однією сім`єю із померлою [PERSON] . Зокрема, у позовній заяві позивач вказує, що він продовжував сплачувати за належну йому квартиру, в якій він проживав з 2012 року, що слід розглядати як доказ, який спростовує його постійне проживання з [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Також, позивачем не надано жодних достовірних доказів ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат придбання іншого майна в інтересах сім`ї. В додаткових поясненнях від 05.02.2021 року представник відповідача зазначив про те, що в період з 01.10.2016 року по 30.04.2017 року та з 01.05.2017 року по 30.04.2018 року житлова субсидія призначалася одночасно за адресою [ADDRESS] (щодо квартири, яка належала [PERSON] ) та за адресою [ADDRESS] (щодо квартири, яка належить [PERSON] ). З наведеного вбачається, що в ці періоди [PERSON] та [PERSON] не могли проживати разом та вести спільне господарство. 24.04.2020 року до суду надійшло клопотання [PERSON] про залучення його до участі в справі, в якості третьої особи з самостійними вимогами, вказуючи, що він являється кредитором [PERSON] . Сума не повернутих [PERSON] складає 9000 доларів США. Просив прийняти до увагу те, що судове рішення про встановлення юридичного факту проживання первісного позивача зі спадкодавцем впливає на його права та обов`язки. Ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси від 14.01.2021 року відмовлено [PERSON] в прийнятті його позову, як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору до [PERSON] , [PERSON] про задоволення вимог кредитора. Ухвалою Придніпровського районного суду від 18.02.2021 закрито підготовчий розгляд справи та призначено до розгляду по суті. 31.03.2021 року до суду надійшло клопотанням [PERSON] про залучення його до участі в справі, в якості третьої особи з самостійними вимогами, вказуючи, що він проживав однією родиною зі спадкодавицею. Звертався до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва на спадщину, однак було відмовлено у видачі свідоцтва, на тій підставі, що у нього відсутні документи на підтвердження родинних зв`язків з померлою. Ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси від 28.07.2021 року в задоволенні клопотання [PERSON] про залучення його як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору відмовлено. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив. Представник позивача - адвокат Семенюк О.Г., в судовому засіданні позов підтримала, пояснила, що позивач [PERSON] проживав однією сім`єю з [PERSON] , яка померла [INFO] , з лютого місяця 2013 року і до дня її смерті, мали спільний бюджет, купували речі домашнього вжитку. А тому просила встановити факт проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з лютого 2013 року і по день її смерті Представник відповідача Черкаської міської ради в судовому засіданні проьти задоволення позову заперечував. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином. Від неї до суду надійшла заява, в якій вона просить розгляд справи проводити без її участі, позов визнає, не заперечує проти його задоволення. Суд вважає можливим слухати справу у відсутності відповідачки. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою [ADDRESS] . На підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.11.1994 року [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданим 31.05.2018 року Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області. Відповідно до накладної №102 від 31.05.2018 року витрати на поховання [PERSON] в розмірі 10182 грн. поніс [PERSON] . Як вбачається з спадкової справи, яка заведена після смерті [PERSON] (номер у спадковому реєстрі 62506175) з заявами про прийняття спадщини після її смерті звернулися [PERSON] - 01.06.2018 року та [PERSON] - 23.06.2018 року. Так, статтею 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. З цього законодавчо сформульованого поняття сім`ї випливає, що ознаками сім`ї є, зокрема, спільне проживання, спільний побут та ведення спільного господарства. В пункті 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 зазначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Відповідно до ч. ч. 1,3 ст.2 СК України сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між іншими членами сім`ї, визначеними у ньому. Статтею 21 СК України встановлено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно ст. 27 СК України державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства. Державна реєстрація шлюбу засвідчується Свідоцтвом про шлюб, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України. Поняття «проживання однією сім`єю» та «член сім`ї» не є тотожними. Особа може бути близьким родичем спадкодавця, тобто відноситися до членів сім`ї, проте не проживати з ним однією сім`єю. Центральною ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем. Відповідно до ч.1 ст.36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Відповідно до ч.1 ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 17.06.2020 по справі №755/180/12/16-ц (провадження № 61-40658св18), для застосування положень вищевказаної статті необхідною умовою є, зокрема, встановлення факту неперебування осіб у будь-якому іншому шлюбі. Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №522/1252/14-ц (провадження № 61-11255св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц (провадження № 61-23286св18), від 25 квітня 2019 року у справі № 759/4596/18 (провадження № 61-3852св19). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) вказувала на те, що вирішуючи спір про поділ майна, необхідно як установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Слід зазначити, що факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" судам роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення із спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст.76 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В пункті 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Відповідно до акта про фактичне проживання особи без реєстрації від 31.10.2018 року №831,затвердженого Головою комітету самоорганізації населення мікрорайону «Яблуневий», встановлено що [PERSON] фактично проживав з [PERSON] з 2013 року за адресою [ADDRESS] . Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка, близько 8 років. Цей факт йому відомий, оскільки являються сусідом. До дні смерті [PERSON] проживала у [PERSON] . Також відомо, що сімейний бюджет складався в основному з доходу, який отримував [PERSON] . Оскільки раз на тиждень він приходив, і зараз приходить до [PERSON] , то в квартирі останнього бачив речі [PERSON] . Відомо, що в квартирі жінки ніхто не жив. Також, зі слів сусіді йому відомо, що похованням [PERSON] займався [PERSON] . Свідок [PERSON] суду надав наступні пояснення, що з 21.08.2016 року проживавє у будинку по [ADDRESS] і саме з цього часу бачив, що [PERSON] та [PERSON] завжди разом ходили до магазину. Таким чином судом встановлено тривале проживання [PERSON] із [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу починаючи з лютого 2013 року до її смерті та ведення ними спільного господарства, надання взаємної допомоги, були пов`язані спільним побутом, тобто, не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. [PERSON] не перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, а [PERSON] не перебував у шлюбі з іншою жінкою. Виходячи із викладених обставин, а також враховуючи положення ст.3 Сімейного кодексу України, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, суд приходить до висновку, що [PERSON] з лютого 2013 року проживав однією сім`єю з [PERSON] до моменту смерті останньої, тобто до [INFO] , а тому позовна заява обґрунтована, доведена належними доказами і підлягає до задоволення, тобто є законні підстави встановити вказаний факт проживання однією сім`єю.

Outcome: approved