Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом у якому просив визнати договір позики №0678-4220 від 19.04.2021 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Укр Кредит Фінанс» - недійсним. У обґрунтування позову зазначила, що між нею та відповідачем по справі, 19.04.2021 року було укладено договір №0678, відповідно до якого вона отримала позику, однак ознайомившись зі змістом договору, вона вважає, що зазначений договір є недійсним. Позивач вказує як підставу визнання договору № 0678 недійсним, не додержання відповідачем встановленого законодавством порядку укладення договору на підставі відсутності особистого підпису, не дотримання письмової форми договору та введення її в оману при отриманні кредитних коштів. Також вважає, що працівниками Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» було проігноровано вимоги законодавства та не було надано їй розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом, тобто, витрат, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, ув`язку із чим вона вимушена звернутись до суду. Позивач у судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за її відсутність. Представник відповідача у судове засідання не з`явився. Надав відзив на позов у якому зазначив, що 19.04.2021 року, між сторонами у справі був укладений кредитний договір №0678-4220 в електронній формі, який відповідно до ЗУ «Про електрону комерцію» є таким, що укладений у письмовому вигляді. Зазначений кредитний договір повністю відповідає вимогам законодавства. Окремо зазначає, що позивач створив власний особистий кабінет на сайті відповідача, заповнив заявку а отримання кредиту, надав підтвердження про ознайомлення з офертою відповідача. У задоволенні позову просив відмовити через його необґрунтованість. Додатково надав копію кредитного договору від 19.04.2021 року. Розглянувши позовну заяву та відзив на позовну заяву, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволені позову слід відмовити виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що 19.04.2021 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та [PERSON] було укладено кредитний договір №0678-4220 від 19.04.2021 року, згідно якого остання отримала грошові кошти у сумі 8000,00 грн. строком на 70 днів, тобто до 27.06.2021 року. Сплата кредиту за домовленістю сторін відбувається шляхом внесення 5 однакових за розміром платежів (один раз на два тижня). Пунктом 1.6 договору передбачено, що протягом строку кредиту фіксована процентна ставка складає 1% від початкової суми кредиту за кожен день користування. Проценти за користування кредитом нараховуються з першого дня перерахування суми кредиту до закінчення визначеного кредитним договором строку, на який надається кредит. Орієнтовна річна відсоткова ставка складає 365%. У пункті 1.7 договору, сторони визначили, що у разі якщо позичальник не сплатив та/чи невчасно сплатив двотижневий платіж встановленого розміру, який передбачено графіком платежів, кредитодавець має право нарахувати, а позичальник зобов`язаний сплатити за кожен факт такої несплати/невчасної сплати двотижневого платежу штраф у розмірі 50% відповідного двотижневого платежу, що складає 10% від суми кредиту. Сторони також домовились про права та обов`язки, порядок повернення кредиту та сплати процентів та узгодили порядок вирішення спорів. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, між [PERSON] та ТОВ «Укр Кредит Фінанс» визначені та погоджені всі істотні умови Договору. Ухвалюючи рішення, суд зазначає, що при укладенні Договору позивач здійснила дії, які чітко свідчать про її свідомий вибір щодо укладення Договору. Згідно зі ст.627 ЦК України, відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. У своїй позовній заяві позивач посилається на те, що їй бракувало знань необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні договору, через що вона була введена відповідачем в оману, однак із таким твердженням суд не погоджується, оскільки позивачем не доведено, а судовим розглядом не встановлено про наявність умислу у діях відповідача в частині введення в оману позивача щодо дійсних істотних умов Договору. Вимоги про визнання правочинів недійсними, заявлені на підставі статті 230 ЦК України, можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях іншої особи та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. У ч. 2 ст. 207 ЦК України зазначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Частиною 2 статті 639 ЦК України визначено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено перелік інформації, про яку споживача повинен повідомити кредитор перед укладенням договору. За змістом ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки договір № 0678-4220 від 19.04.2021 укладений у спосіб, визначений чинним законодавством України, з повним дотриманням вимог щодо їх укладення із зазначенням умов, які не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». З огляду на вищенаведене, відповідно до ст. 520, 524-526, 530, 672, 638, 651, 652, 1054 ЦК України; ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів»; ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»;

Outcome: dismissed