Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-17 00:00:00

у лютому 2022 року позивач [PERSON] , діючи через свого представника адвоката Шаповалова А.М., звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Кредитна установа «Європейська кредитна група» про визнання договору та додаткової угоди частково недійсними. Позивач у позовній заяві заявляє наступні позовні вимоги: 1.Визнати недійсними пункти: 1.3., 4.3. Договору про надання фінансового кредиту № 3575111027/128419, укладеного 24.07.2018 року між [PERSON] та ТОВ «Кредитна установа «Європейська кредитна група». 2.Визнати недійсним пункт графіку розрахунків додатку № 1 від 24.07.2018 року до договору про надання фінансового кредиту № 3575111027/128419 від 24.07.2018 року, яким встановлено фіксовану процентну ставку у розмірі 1,9% за день користування. 3.Визнати недійсним пункт графіку розрахунків додаткової угоди № 2 від 22.08.2018 року до договору про надання фінансового кредиту № 3575111027/128419 від 24.07.2018 року, яким встановлено фіксовану процентну ставку у розмірі 1,9% за день користування. 4.Стягнути з відповідача на користь [PERSON] витрати па правову допомогу в розмірі 5000 грн. На мотивування позовних вимог вказує, що 28.07.2018 року між [PERSON] та ТОВ «КРЕДИТНА УСТАНОВА «ЄВРОПЕЙСЬКА КРЕДИТНА ГРУПА» було укладено договір про надання фінансового кредиту № 3575111027/128419, за яким позивачу було надано грошові кошти у сумі 3500 грн. строком на 30 днів, до 22.08.2018 року під 693,5% річних від суми Кредиту в розрахунку 1,9% (процентів) на добу кожний день користування Кредитом, згідно з Графіком розрахунків, що міститься Додатку №1 до Договору про надання фінансового кредиту. Позивач вважає що положення договору про надання фінансового кредиту № 3575111027/128419, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Кредитна установа «Європейська кредитна група» від 24.07.2018 року, такими, що містять несправедливі умови, які суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, якими встановлено обов`язок позивача сплачувати проценти та пеню, що в цілому перевищує 50 % вартості наданих кредитних послуг. 22.08.2018 року між ТОВ «КРЕДИТНА УСТАНОВА «ЄВРОПЕЙСЬКА КРЕДИТНА ГРУПА» та [PERSON] було укладено додаткову угоду №2 до Договору про надання фінансового кредиту від 24.07.2018 року, якою сторони погодили продовжити строк дії Договору про надання фінансового кредиту №3575111027/128419 від 24.07.2018 па термін 30 днів. У зв`язку з продовженням строку дії Договору, Позичальник зобов`язався здійснити повернення Кредиту відповідно до умов зміненого графіка розрахунків. Вказаною додатковою угодою встановлено фіксовану процентну ставку за день користування у розмірі 1,9 %. Листом № 17/05/а-З-1 від 17.05.2019 року, відповідач повідомив позивача що відповідно до пункту 3.1.4 Договору про надання фінансового кредиту № 3575111027/128419.від 24.07.2018 р., Товариство мас право без згоди Клієнта поступитися своїм правом вимоги за даним Договором третій особі, в зв`язку, з чим відбудеться заміна сторони - Кредитодавця за цим Договором. Позивач вказує, що ТОВ «КРЕДИТНА УСТАНОВА «ЄВРОПЕЙСЬКА КРЕДИТНА ГРУПА» 25.04.2019 року відповідно до Договору відступлення прав вимоги № ЕМ-3 відступило право вимоги за Договором про надання фінансового кредиту № 35751110277128419 від 24.07.2018 р., Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал». Позивач вказує, що згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до п.5, ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Ухвалою судді Голосіївського районного суду Хоменко В.С. від 05.05.2022 року відкрито провадження з призначенням її розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін (а.с.33-34). Відповідач відзив не подав. Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 та ч. 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину, або його окремих положень недійсними. З матеріалів справи вбачається що між позивачем [PERSON] та ТОВ «КРЕДИТНА УСТАНОВА «ЄВРОПЕЙСЬКА КРЕДИТНА ГРУПА» 28.07.2018 року було укладено договір про надання фінансового кредиту № 3575111027/128419, за яким позивачу було надано грошові кошти у сумі 3500 грн. строком на 30 днів, до 22.08.2018 року під 693,5% річних від суми Кредиту в розрахунку 1,9% (процентів) на добу кожний день користування Кредитом, згідно з Графіком розрахунків, що міститься Додатку №1 до Договору про надання фінансового кредиту.(а.с.15-20). В подальшому 22.08.2018 року між ТОВ «КРЕДИТНА УСТАНОВА «ЄВРОПЕЙСЬКА КРЕДИТНА ГРУПА» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 2 до Договору про надання фінансового кредиту від 24.07.2018 року, якою сторони погодили продовжити строк дії Договору про надання фінансового кредиту № 3575111027/128419 від 24.07.2018 па термін 30 днів (а.с.21-23). У зв`язку з продовженням строку дії Договору, Позичальник зобов`язався здійснити повернення Кредиту відповідно до умов зміненого графіка розрахунків. Вказаною додатковою угодою встановлено фіксовану процентну ставку за день користування у розмірі 1,9 %. У відповідності до п. 3.1.4. Договору про надання фінансового кредиту № 3575111027/128419.від 24.07.2018 р., Товариство мас право без згоди Клієнта поступитися своїм правом вимоги за даним Договором третій особі. Листом № 17/05/а-3-1 від 17.05.2019 року, відповідач повідомив позивача що відповідно до пункту 3.1.4 Договору про надання фінансового кредиту № 3575111027/128419.від 24.07.2018 р., Товариство поступається своїм правом вимоги за даним Договором третій особі, в зв`язку, з чим відбудеться заміна сторони - Кредитодавця за цим Договором. (а.с.13). Таким чином ТОВ «КРЕДИТНА УСТАНОВА «ЄВРОПЕЙСЬКА КРЕДИТНА ГРУПА» 25.04.2019 року відповідно до Договору відступлення прав вимоги № ЕМ-3 відступило право вимоги за Договором про надання фінансового кредиту № 35751110277128419 від 24.07.2018 р., укладеного між Товариством та [PERSON] , Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» і такі дії відповідача відповідають укладеному сторонами п. 3.1.4. Договору про надання фінансового кредиту № 3575111027/128419 від 24.07.2018 р. Під час укладення Договору про надання фінансового кредиту № 3575111027/128419 від 24.07.2018 р. та Додаткової угоди № 2 до Договору про надання фінансового кредиту від 24.07.2018 року позивач [PERSON] визнавала їх умови прийнятними для себе, заперечень щодо змісту таких договорів не мала. Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст.ст. 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох та більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог сумісності та справедливості. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 Цивільного кодексу України). Зокрема, відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Обставин, визначених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено. Статтею 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). За таких обставин укладення договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача, який в свою чергу вчинив певну сукупність дій, спрямованих на отримання позики. Оцінивши спірний договір, встановлено, що Договор про надання фінансового кредиту № 3575111027/128419 від 24.07.2018 р. та Додаткова угода № 2 до Договору про надання фінансового кредиту від 24.07.2018 року вчинені у передбаченій чинним законодавством формі. Зміст правочинів не суперечить нормам чинного на момент укладання договору законодавства та містить всі істотні умови, передбачені законом для такого виду договорів, які були погоджені сторонами, про що свідчить підписання договору та його подальше виконання. Отже, матеріалами справи підтверджено, що волевиявлення сторін договору на його укладення було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Крім того, статями 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено додаткові підстави визнання договору (чи його умов) недійсним. Так, за приписами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. За приписами ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється, зокрема, у формі будь-якої діяльності (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Для кваліфікації умов договору як «несправедливі» необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, закріплений законодавцем у пункті 6 частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України та частині третій ст. 509 Цивільного кодексу України; умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Принцип добросовісності є одним із засобів обмеження принципу свободи договору сторін, способом утримання сторін від зловживання своїми правами при виконанні договору. Зміст цього принципу полягає в тому, що умови правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту. Позивач зазначає, що відповідач вдався до нечесної практики, з приводу відсоткової ставки за позикою. Твердження позивача про те, що на момент укладання договору були нечесними умови договору вказані у пункті 1.3. договору щодо процентної ставки, підвищену проценту ставку у разі неналежного виконання договору позики, графіків розрахунків за договором, умови договору вказані у п. 4.3 договору, суд розцінює критично, оскільки дані доводи спростовуються договором позики, у якому чітко викладені умови надання коштів, а саме: тип та спосіб надання позики, розмір позики, строк та плата за користування позикою, тип процентної ставки, порядок розрахунків за договором, наслідки прострочення виконання зобов`язань. Аналізуючи умови оспорюваного договору та встановлені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність в ньому несправедливих умов чи його здійснення відповідачем з використанням нечесної підприємницької практики, а твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як небажання виконувати взяті на себе договірні зобов`язання та спосіб захисту власних інтересів. Згідно 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Як визначено у частині першій, другій ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з частинами першою, шостою ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про необґрунтованість позову щодо визнання Договору про надання фінансового кредиту № 3575111027/128419 від 24.07.2018 р. та Додаткової угоди № 2 до Договору про надання фінансового кредиту від 24.07.2018 року частково недійсними, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд виходить із того, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». На підставі викладеного,

Outcome: dismissed