Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з даним позовом, зважаючи на наступне. Позивач з 28.04.2012 р. до вересня 2021 р. перебувала в офіційному шлюбі з [PERSON] . З 2008 р. сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах. В цей час за кредитні кошти була куплена квартира [ADDRESS] , яка була передана в іпотеку за договором № 5492 від 05.10.2007 р. Після укладення шлюбу позивач виплачувала кредитні кошти разом із чоловіком. В 2015 р. у сторін народилась донька [PERSON] для якої зазначена квартира є єдиним житлом. Проте, у 2021 р. позивач дізналась, що 28.08.2018 р. відповідач [PERSON] подарував дану квартиру своїй матері - [PERSON] . Догові дарування був укладеним з порушенням норм матеріального права та прав малолітньої дитини на житло. Так, квартира була продана без згоди позивача та за відсутності дозволу служби у справах дітей та сім`ї при Шевченківській районній у м. Києві державній адміністрації. За таких обставин [PERSON] просить суд визнати недійсним договір дарування квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 28.08.2018 р., за яким [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняла у власність квартиру, що розташована по [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Петровою І.Г. Провадження у справі відкрито 22.01.2022 р., відповідно до положень ст. ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження. [PERSON] направи в адресу суду відзив на позов де вказав наступне. Відповідач особисто володів однокімнатною квартирою [ADDRESS] , на підставі договору купівлі - продажу від 01.10.2007 р. Вказана квартира придбана за рахунок коштів від продажу житла батьків. Шлюб з позивачем було укладено 28.04.2012 року. Кредит, який отримав відповідач у 2007 р. повністю був виплачений у 2011 році. Факт відсутності боргових зобов`язань, на день реєстрації шлюбу, підтверджується довідкою Банку. Позивач у фактичних шлюбних відносинах не перебувала , спільного господарства до моменту кладення шлюбу не вела. Також зазначив, що права дитини жодним чином не порушені. Донька проживає з мамою та бабусею в [ADDRESS] у власному будинку. [PERSON] також направила відзив на позовну заяву. Зазначила, що позивач не вказала факти та не надала доказів, які б спростовували законність укладеного договору дарування. Позивач в судове засідання не з`явилась, просила розглядати справу за її відсутності та задовольнити позов. Відповідачі просили відмовити у задоволенні вимог у зв`язку із їх безпідставністю. Представник третьої особи пояснив під час розгляду справи, що права дитини не було порушено. Місце проживання неповнолітніх вирішується батьками, а за відсутності спору - судом. Вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши наявні докази суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, з огляду на наступне. Встановлено, що 28.08.2018 р. між [PERSON] ( Дарувальник ) та [PERSON] (Обдаровувана) було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою І.Г. За умовами договору Дарувальник подарував та передав безоплатно Обдаровуваній, а Обдаровувана прийняла в дар квартиру [ADDRESS] . За договором дарування, за положеннями ч. 1 ст. 717 ЦК України, одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Як свідчить договір дарування квартири, спірна квартира належала [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. [PERSON] зазначає, що договір дарування є недійсним, оскільки дана квартира придбана [PERSON] під час перебування у фактичних шлюбних відносинах з позивачем з 2008 р., а отже є спільною власністю, дозвіл на розпорядження якою вона не давала. Крім того, було порушено права дитини, яка проживала в спірній квартирі і не має іншого житла. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними, за положеннями ч. 1 ст. 74 СК України. Так, як свідчать матеріали справи, шлюб між позивачем та Недашківським було укладено 28.04.2021 р., який розірвано 06.09.2021 р. на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва. Доказами, відповідно до ст. 756 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За положеннями ч.ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, як це визначено ст. 80 ЦПК України. В свою чергу приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим під час розгляду справи не було встановлено обставин та не отримано доказів, які б свідчили про проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства. Матеріали справи також не містять доказів, що факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю було встановлено судом, як це вимагає чинне законодавство України. Також не знайшли підтвердження доводи позивача щодо виплати кредиту, отриманого на придбання спірної квартири у 2007 р. спільно із чоловіком, оскільки довідка ПАТ «Укрсоцбанк» від 20.09.2011 р. № 10.2-10/4366 свідчить про те, що зобов`язання за договором кредиту № 42.07-07/501 виконані [PERSON] в повному обсязі до реєстрації шлюбу. Від шлюбу позивач та відповідач мають спільну доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції 03.07.2015 р. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає, що визначено ч. 4 ст. 29 ЦК України. У статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення. Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Зазачене узгоджується з висновками, зробленими Верховним Судом у постанові від 06 травня 2019 року у справі № 639/5828/15-ц, провадження № 61-29627св18. З довідки Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації № 109-109/71-1368/1 від 03.08.2021 р., наданої позивачем вбачається, що в спірній квартирі [PERSON] з 21.03.2013 р. Акт складений депутатом Понінківської селищної ради, округ № 3 Д.Г. Драган свідчить про те, що [PERSON] проживає разом з донькою [PERSON] , [INFO] в [ADDRESS] з 01.07.2021 р. Інформації щодо місця реєстрації місця проживання дитини в кв. [ADDRESS] матеріали справи не містять. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає, що визначено ч. 4 ст. 29 ЦК України. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, не було їх отримано і під час розгляду справи, що дитина на момент укладення спірної угоди була обмежена в праві проживання за місцем проживання батьків або наявності спору з цього приводу між батьками, які станом на 28.08.2018 р., перебували у шлюбі. З огляду на вищенаведене суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обставин, які свідчать про те, що укладення спірної угоди призвело до звуження прав малолітньої дитини , укладення спірного договору зменшило або обмежило її права та інтереси щодо жилого приміщення. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, відповідно до ст. 15 ЦК України. За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявність обставин, з якими чинне законодавство України передбачає можливість визнання угоди недійсною, а тому вважає за можливе відмовити у задоволенні позову. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed