Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-07 00:00:00

ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування збитків в порядку регресу. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 28.03.2019 року між ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» та [PERSON] було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту «Пряме врегулювання до автоцивілки» №06-TR/АМ-9949566, предметом якого є майнові інтереси страхувальника пов`язані з володінням користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Ford Focus», днз [NUMBER] . 25.04.2019 року відбулася ДТП за участю транспортного засобу «Ford Focus», днз [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та транспортного засобу «Skoda Fabia», днз [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . За результатами ДТП її учасниками було складено повідомлення про ДТП (європротокол), згідно якого водій [PERSON] визнав свою вину у вчиненні ДТП. [PERSON] звернувся до позивача з заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування, надавши всі документи. З метою визначення вартості матеріальних збитків пошкодженого ТЗ «Ford Focus», днз [NUMBER] , було проведено його огляд, про що складено Аварійний сертифікат №95-D/92/5 від 02.10.2019 року, згідно якого вартість відновлюваного ремонту транспортного засобу складає 8 170 гривень. 10.10.2019 року ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» було складено страховий акт та розрахунок страхового відшкодування до нього. На підставі цих документів ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 8 170 грн на рахунок ФОП [PERSON] . Цивільно-правова відповідальність власника ТЗ «Skoda Fabia», днз [NUMBER] , [PERSON] була застрахована ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР/190677984. 01.09.2021 року ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» звернулося до ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» із заявою про виплату страхового відшкодування (в порядку суброгації) на суму 8 170 грн, однак ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» листом від 13.09.2021 року повідомило ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» про відмову у виплаті страхового відшкодування на підставі п.37.1.4 ч.37.1 ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». В позасудовому порядку позивач позбавлений можливості відшкодувати виплачене страхове відшкодування, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом до винуватця ДТП [PERSON] . Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25.01.2022 року було відкрите спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб, надано сторонам строк для подання до суду заяв по суті спору. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30.03.2022 року через відсутність доказів належного повідомлення відповідача про перебування в провадженні суду справи здійснено у цивільній справі №127/182/22 перехід від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17.05.2022 позов задоволено у повному обсязі, стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» матеріальну шкоду завдану дорожньо - транспортною пригодою в розмірі 8 170 гривень та судовий збір в сумі 2270 гривень (а.с.71-72). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18.07.2022 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17.05.2022 року у цивільній справі №127/182/22 задоволено, скасовано заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене 17.05.2022 року у цивільній справі №127/182/22, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 08.08.2022 року. Позивач участь свого представника в судовому засіданні не забезпечив, про дату, час та місце судового засідання позивач повідомлений завчасно, про що свідчить наявна в матеріалах справи довідка про доставку електронного листа на адресу електронної пошти представника позивача, зазначену в позовній заяві. В судовому засіданні [PERSON] просив відмовити в задоволені позову з підстав, викладених у заяві про перегляд заочного рішення. За таких обставин, підстав для відкладення розгляду справи, визначених ст. 223 ЦПК України немає, а тому суд ухвалив здійснити розгляд справи у відсутність представника позивача. В заяві про перегляд заочного рішення відповідач заперечував проти позову. Доводи, на яких ґрунтуються заперечення, зводяться до того, що відповідальною особою за компенсацію шкоди, що завдана в результаті ДТП, яка відбулася 25.04.20119 року за участі [PERSON] та [PERSON] , є саме ПрАТ «СК «ВУСО». Оскільки саме в цій страховій компанії була застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача, як завдавача шкоди, на момент настання страхового випадку відповідно до Полісу ОСЦПВВНТЗ ЕР/190677984, тому саме ця особа (страхова компанія ПрАТ «СК «ВУСО») має відшкодувати збитки позивачу. Відповідач, пославшись на ст.ст.3,6,36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», вважає, що позивач ТДВ «СК «Альфа Гарант» пропустивши строк в один рік, для заявлення вимог до його страхової компанії, яка застрахувала його відповідальність, як винуватця ДТП, не набула права вимоги до нього для компенсації завданих збитків. Посилаючись на позицію Верховного Суду від 14.12.2021 у справі №147/66/17 відповідач просив у задоволенні позову відмовити повністю. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та правовідносини, які ґрунтуються на нормах ЦК України щодо відшкодування шкоди та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Судом встановлено, що 28.03.2019 року між ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» та [PERSON] було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту «Пряме врегулювання до автоцивілки» №06-TR/АМ-9949566, предметом якого є майнові інтереси страхувальника пов`язані з володінням користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Ford Focus», днз [NUMBER] (а.с.18-20). 25.04.2019 року о 12.30 год. в м.Вінниці на перехресті пл.8 Березня/вул. Московська сталася ДТП за участі транспортного засобу «Ford Focus», днз [NUMBER] , власником якого є [PERSON] , під керуванням [PERSON] та транспортного засобу «Skoda Fabia», днз [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , про що учасники пригоди склади повідомлення про ДТП, в якому [PERSON] в графі «Мої зауваження» зазначив «Винний» (а.с.21). [PERSON] 02.05.2019 року звернувся до позивача з заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування (а.с.22-23). З метою визначення вартості матеріальних збитків пошкодженого ТЗ «Ford Focus», днз [NUMBER] , ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» було проведено огляд автомобіля, про що складено Аварійний сертифікат №95-D/92/5 від 02.10.2019 року, згідно якого вартість відновлюваного ремонту транспортного засобу складає 8 170 гривень (а.с.25-27). 10.10.2019 року ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» було складено страховий акт та розрахунок страхового відшкодування до нього (а.с.30-31). На підставі цих документів ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 8 170 грн на рахунок ФОП [PERSON] (а.с.32). Цивільно-правова відповідальність власника ТЗ «Skoda Fabia», днз [NUMBER] , [PERSON] на час ДТП була застрахована ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР/190677984, ліміт відповідальності за шкоду майну - 100 000 гривень (а.с.37). 01.09.2021 року ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» звернулося до ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» із заявою про виплату страхового відшкодування (в порядку суброгації) на суму 8 170 грн, однак ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» листом від 13.09.2021 року повідомило ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» про відмову у виплаті страхового відшкодування на підставі п.37.1.4 ч.37.1 ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пропуском встановленого законом однорічного строку для заявлення вимог про страхове відшкодування. (а.с.38-40). Наявність вказаної відмови обумовила звернення позивача до суду з цим позовом до винуватця ДТП [PERSON] . Відповідно до ст.993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. У ст. 1191 ЦК України вказано, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Таким актом є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Як вбачається із матеріалів справи, на виконання вимог вищезазначеного Закону позивачем 10.10.2019 року здійснено виплату страхового відшкодування у зв`язку з настанням страхового випадку в розмірі 8 170 грн. Відповідно до п.37.1.4 ч.37.1 ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Вказана норма стала підставою для відмови ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО», в якій застрахована цивільно-правова відповідальність [PERSON] , як винної у ДТП особи, у виплаті позивачу страхового відшкодування. Враховуючи відмову страхувальника у виплаті страхового відшкодування позивач, пославшись на норми ЦК України, які регулюють відшкодування шкоди, звернулося до суду з позовом до відповідача як винуватця ДТП. Відповідно до ч.4 ст.264 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При вирішенні даної справи по суті суд враховує висновки, викладені в Постанові від 14.12.2021 року, ухваленій Великою Палатою Верховного Суду у справі №147/66/17. Так, Велика Палата в цій постанові, дослідивши поняття «позовна давність» (строк захисту порушеного права особи) та «преклюзивні строки» (в даному випадку - строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика тривалістю в 1 рік), встановила відмінність (нетотожність) цих понять (п.123), та, проаналізувавши ці поняття в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, дійшла висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності (п.135). У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку (п.136). Крім того, в п.154 зазначеної постанови вказано, що Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03.10.2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик. Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у ст.1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (п.155). Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника (п.156). Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV), (п. 134 Постанови ВП ВС від 14.12.2021 року у справі №147/66/17). Підсумовуючи все викладене суд дійшов висновку, що позивачу, з метою захисту права на відшкодування збитків, в разі пропуску річного строку, законодавцем надано право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії, в даному випадку ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО») винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання зобов`язаний вирішити. За результатами розгляду справи суд має вирішити питання належності відповідача (відповідачів). Позивач клопотання про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів суду не заявляв. Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 75), від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 54) та 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18 (пункт 31)). Суд встановив, що особою відповідальною за відшкодування збитків, завданих [PERSON] в результаті ДТП, цивільно-правова відповідальність якого на момент ДТП була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» в межах ліміту страхового відшкодування (в даному випадку 100 000 гривень), є саме страховик (в даному випадку ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО»), тому відповідач [PERSON] в даному випадку є неналежним відповідачем, тому даний позов задоволенню не підлягає. При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що він має право звернутися до суду з позовом до належного відповідача у порядку, встановленому процесуальним законом відповідно до правил підсудності та підвідомчості. З огляду на те, що суд відмовляє в задоволенні позову, судові витрати позивача слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed