Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-01 00:00:00

10.11.2021 [PERSON] звернувся до Личаківського районного суду міста Львова з позовною заявою до Головного управління Держпраці у Львівській області, Державної служби України з питань праці (Держпраці) про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. [PERSON] 16.08.2019 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Державної служби України з питань праці, із залученням третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, Головного управління Держпраці у Львівській області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 06.08.2019 №76-кт «Про застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON] »; поновлення його на посаді заступника начальника Головного управління Держпраці у Львівській області, а також стягнення середнього заробітоку за час вимушеного прогулу з 07.08.2019 та 40000 грн. витрат на правову допомогу. Рішенням Львівського окружного суду від 05.11.2019 в задоволенні позову відмовлено. Вказане рішення суду він оскаржив в апеляційному порядку і постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2020 суду рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято постанову, якою позов задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з питань праці від 06.08.2019 №76-кт «Про застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON] » й поновлено на посаді заступника начальника Головного управління Держпраці у Львівській області з 06.08.2019. При цьому йому було відмовлено в позові щодо стягнення заробітку за час вимушеного прогулу через звернення з позовом в цій частині до неналежного відповідача, а не до Головного управління Держпраці у Львівській області, де він працював на відповідній посаді та перебував у штаті, а також отримував заробітну зарплату, котре у справі мало статус третьої особи без самостійних вимог. Дане рішенням суду, відповідач оскаржив його в касаційному порядку. Постановою Верховного Суду від 29.12.2020 касаційну скаргу Державної служби України з питань праці залишено без задоволення, а постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2020 - без зміни. Враховуючи наведене судами апеляційної та касаційної інстанції встановлено факт його незаконного звільнення з посади заступника начальника Головного управління Держпраці у Львівській області. Так постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду в частині поновлення на посаді підлягала негайному виконанню, Державною службою України з питань праці лише 11.08.2021 видано наказ № 96-кт «Про виконання рішення суду», що в подальшому стало підставою до винесення Головним управлінням Держпраці у Львівській області наказу №356-к від 11.08.2021 «Про скасування наказу Головного управління Держпраці у Львівській області від 06.08.2019 №454-к «Про оголошення наказу Державної служби України з питань праці від 06.08.2019 №76-кт «Про застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON] » та про допуск до роботи [PERSON] » За пунктом 2 вищеописаного наказу його поновлено на посаді заступника начальника Головного управління Держпраці у Львівській області з 07.08.2019 та в цей же час наказом Головного управління Держпраці у Львівській області №357-к 12.08.2021 «Про скасування наказу Головного управління Держпраці у Львівській області від 06.08.2019 №454-к «Про оголошення наказу Державної служби України з питань праці від 06 08.2019 №76-кт «Про застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON] » та про допуск до роботи [PERSON] » внесено зміни до нього та замінено «07.08.2019» на «06.08.2019». КЗпП України у цьому випадку передбачено компенсацію за вимушений прогул через незаконне звільнення ( 06.08.2019 - 12.03.2020) та за час затримки конання рішення про поновлення на роботі (12.03.2020 - 11.08.2021). Враховуючи наведене, просить стягнути з Державної служби України з питань праці на користь [PERSON] 354 295 ( триста п`ятдесят чотири тисячі двісті дев`яносто п`ять) грн. 89 коп., без урахування обов`язкових платежів та податків, за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. Окрім цього стягнути з Головного управління Держпраці у Львівській області на користь [PERSON] , середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 130 250 (сто тридцять тисяч двісті п`ятдесят) грн. 84 коп., без урахування обов`язкових платежів та податків. Та просить стягнути з Державної служби України з питань праці та Головного управління Держпраці у Львівській області на користь [PERSON] , понесені судові витрати у розмірі 16 350,00 грн. (шістнадцять тисяч триста п`ятдесят грн.), а саме: 5 000 (п`ять тисяч) грн., пов`язані з наданням професійної правничої допомоги, та 11 350,00 грн. (одинадцять тисяч триста п`ятдесят грн.) сплаченого судового збору. Ухвалою Личаківського районного суду міста Львова від 16.11.2021 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків. Ухвалою Личаківського районного суду міста Львова від 23.02.2022 відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено розгляд справи по суті та наданий відповідачу строк для подання відзиву. 15.04.2022 за усною ухвалою суду здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження цивільної справи за позовом [PERSON] до Головного управління Держпраці у Львівській області , третя особа Державна служба України з питань праці про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, в розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. 03.05.2022 на адресу суду надійшла заява від представника позивача [PERSON] про залучення спів відповідача по справі та збільшення позовних вимог. Ухвалою Личаківського районного суду міста Львова від 31.05.2022 змінено процесуальний статус Державної служби України з питань праці з третьої особи на співвідповідача, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. 26.04.2022 до Личаківського районного суду міста Львова надійшов відзив відповідача Головного управління Держпраці у Львівській області на позовну заяву, в якому відповідач позов не визнав та просив у позові відмовити повністю. Так відзив мотивований тим, що [PERSON] 16.08.2019 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Державної служби України з питань праці, із залученням третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: Головного управління Держпраці у Львівській області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 06.08.2019 №76-кт «Про застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON] »; поновити його на посаді заступника начальника Головного управління Держпраці у Львівській області, а також стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07.08.2019 та 40000 грн. витрат на правову допомогу. Рішенням Львівського окружного суду від 05.11.2019 в задоволенні позову відмовлено. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2020 суду рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято постанову, якою позов задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з питань праці від 06.08.2019 №76-кт «Про застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON] » й поновлено на посаді заступника начальника Головного управління Держпраці у Львівській області з 06.08.2019. Постановою Верховного Суду від 29.12.2020 касаційну скаргу Державної служби України з питань праці залишено без задоволення, а постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2020 - без зміни. Вважають, що рішення про виплату [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу, адміністративним судом, який розглядав справу №1.380.2019.004183 про поновлення [PERSON] на посаді заступника начальника Управління не приймалось, а відтак правові підстави для здійснення таких виплат відсутні. Також вважають, що на даний час позивачем пропущено строк звернення до суду з пред`явленням позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 10.05.2022 на адресу суду скеровано від відповідача Державної служби України з питань праці відзив на позовну заяву. Згідно якого слідує, що Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2020 суду рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято постанову, якою позов задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з питань праці від 06.08.2019 №76-кт «Про застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON] » й поновлено на посаді заступника начальника Головного управління Держпраці у Львівській області з 06.08.2019. При цьому йому було відмовлено в позові щодо стягнення заробітку за час вимушеного прогулу через звернення з позовом в цій частині частині до неналежного відповідача, а не до Головного управління Держпраці у Львівській області, де він працював на відповідній посаді та перебував у штаті, а також отримував заробітну зарплату, котре у справі мало статус третьої особи без самостійних вимог. Дане рішенням суду, відповідач оскаржив його в касаційному порядку. Постановою Верховного Суду від 29.12.2020 касаційну скаргу Державної служби України з питань праці залишено без задоволення, а постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2020 - без зміни. Враховуючи наведене вважають, що рішення про виплату [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу адміністративним судом, який розглядав справу №1.380.2019.004183 про поновлення [PERSON] на посаді заступника начальника Головного управління не приймалось, а відтак правові підстави для здійснення таких виплат відсутні. Окрім цього зазначають, що на даний час пропущений строк на звернення до суду з пред`явленням позовної вимоги про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити. У судовому засіданні представники відповідачів позов не визнали та просили у його задоволенні відмовити з підстав, викладених у відзивах, надавши суду пояснення аналогічні тим, що викладені у них. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] 16.08.2019 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Державної служби України з питань праці, із залученням третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: Головного управління Держпраці у Льівівській області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 06.08.2019 №76-кт «Про застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON] »; поновити його на посаді заступника начальника Головного управління Держпраці у Львівській області, а також стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07.08.2019 та 40000 грн. витрат на правову допомогу. Рішенням Львівського окружного суду від 05.11.2019 в задоволенні позову відмовлено. Вказане рішення суду [PERSON] оскаржив в апеляційному порядку і постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2020 суду рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято постанову, якою позов задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з питань праці від 06.08.2019 №76-кт «Про застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON] » й поновлено на посаді заступника начальника Головного управління Держпраці у Львівській області з 06.08.2019. При цьому йому було відмовлено в позові щодо стягнення заробітку за час вимушеного прогулу через звернення з позовом в цій частині до неналежного відповідача, а не до Головного управління Держпраці у Львівській області, де він працював на відповідній посаді та перебував у штаті, а також отримував заробітну зарплату, котре у справі мало статус третьої особи без самостійних вимог. Дане рішенням суду, відповідач оскаржив його в касаційному порядку. Постановою Верховного Суду від 29.12.2020 касаційну скаргу Державної служби України з питань праці залишено без задоволення, а постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2020 - без зміни. Враховуючи наведене судами апеляційної та касаційної інстанції встановлено факт його незаконного звільнення з посади заступника начальника Головного управління Держпраці у Львівській області. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду в частині поновлення на посаді підлягала негайному виконанню, Державною службою України з питань праці лише та незважаючи на це лише 11.08.2021 видано наказ № 96-кт «Про виконання рішення суду», що в подальшому стало підставою до винесення Головним управлінням Держпраці у Львівській області наказу №356-к від 11.08.2021 «Про скасування наказу Головного управління Держпраці у Львівській збласті від 06.08.2019 №454-к «Про оголошення наказу Державної служби України з питань праці від 06.08.2019 №76-кт «Про застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON] » та про допуск до роботи [PERSON] .. За пунктом 2 вищеописаного наказу його поновлено на посаді заступника начальника Головного управління Держпраці у Львівській області з 07.08.2019 та в цей же час наказом Головного управління Держпраці у Львівській області №357-к 12.08.2021 «Про скасування наказу Головного управління Держпраці у Львівській області від 06.08.2019 №454-к «Про оголошення наказу Державної служби України з питань праці від 06 08.2019 №76-кт «Про застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON] » та про допуск до роботи [PERSON] » внесено зміни до нього та замінено «07.08.2019» на «06.08.2019». КЗпП України у цьому випадку передбачено компенсацію за вимушений прогул через незаконне звільнення ( 06.08.2019 - 12.03.2020) та за час затримки конання рішення про поновлення на роботі (12.03.2020 - 11.08.2021). Так постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2020 та Верховного суду від 29.12.2020, встановлено, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу має бути покладено на Головне управління Держпраці у Львівської області, де [PERSON] працював на відповідній посаді та перебував у штаті, й отримував заробітну плату. Зокрема, ч.2 ст.235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Підстав для зменшення його розміру за певних обставин законом не передбачено. Вказана позиція суду відповідає правовій позиції, викладеній Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 20.06,2018 у справі № 826/808/16. Водночас позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу може міститись, як у позовній заяві щодо поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, так і бути самостійним окремо формованим позовом. Верховний Суд у постанові від 14.11.2019 (справа №826/14/16) зазначив, що вказана норма права, крім превентивної функції щодо незаконного управлінського рішення роботодавця, виконує ще й функцію соціальну по відношенню до працівника, задовольняючи його потребу щодо наявності засобів до існування на період незаконного звільнення на роботі (посаді) шляхом компенсації певних трат заробітку, що він зазнав у зв`язку із звільненням. Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний трок з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Цей висновок ґрунтується, окрім ч.2 ст.233 КЗпП України, на статтях 1, 2 Закону України «Про оплату праці», відповідно до якого поняття «заробітна» плата» охоплює «усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених Законодавством, зокрема і час простою не з вини працівника» (рішення конституційного Суду України 15.10.2013 №8-рп2013). Право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який мав місце не з вини працівника, а через незаконні дії роботодавця, також є встановленою законодавством державною гарантією (постанови верховного Суду від 12.02.202/18 у справі № 620/3884; від 05.09.2019 у справі № 113/1247/17; від 14.11.2019 у справі № 826/14/16; від 30.10.2018 у справі № 126/12721/17; від 25.07.201 8 у справі № 761722614/16-й). Окрім цього, Державна служба України з питань прані, а відтак і Головне Управління Держпраці у Львівській області без поважних причин не видавали наказ про поновлення його на роботі, мотивуючи це виключно касаційним оскарженням рішення суду апеляційної інстанції, що кваліфікується як затримка виконання рішення суду (постанови Верховного Суду від 27.01.2021 у справі №426/5306/17; від 24.01.2019 у справі № 760/9521/15-ц; постанова Верховного Суду України 01.07.2015 у справі №6-435цс15). За висновками Верховного Суду вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі не с спором про оплату праці, а відтак, «строк звернення до суду з такою вимогою обмежується тьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з дати видачі наказу про поновлення на роботі» (Постанова Верховного Суду 21.04.2021 у справі №461/1303/19). Наказ про його поновлення на посаді заступника начальника Головного Управління Держпраці у Львівській області, як я вже зазначено вище, мав місце не 11.08.2021. Як вже досліджувалось судом раніше, постановою Верховного Суду від 29.12.2020 касаційну скаргу Державної служби України з питань праці залишено без задоволення, а постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2020 - без зміни. Відповідно до постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2020 суду рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято постанову, якою позов задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з питань праці від 06.08.2019 №76-кт «Про застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON] » й поновлено на посаді заступника начальника Головного управління Держпраці у Львівській області з 06.08.2019. За таких підстав, спірним є питання наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі ч. 2 ст. 235 КЗпП України, а також середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Так позивач був звільнений незаконно і такий час має бути оплачений на підставі ч. 2 ст. 235 КЗпП України, так і те, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу покладається на роботодавця. При цьому суд відхиляє доводи представників відповідача, що органом, який розглядав трудовий спір і який мав своїм рішенням стягнути на користь позивача середній заробіток за вказаний період є Восьмий апеляційний адміністративний суд, оскільки саме Львівський окружний адміністративний суд розглядав такий спір, та в даному випадку, не був органом, який розглядав трудовий спір, останній розглядав апеляційну скаргу [PERSON] . За таких підстав суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06.08.2019 по 12.03.2020 є періодом вимушеного прогулу та становить 152 робочі дні та є обґрунтованими, доведеними, відтак підлягаює задоволенню. При визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з ч. 3 п. 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 (далі за текстом - Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 розділу ІІІ Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до довідки Головного управління Держпраці у Львівській області про розрахунок середньої заробітної плати, яка розрахована виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню: середньоденна заробітна плата становить - 782 грн. 17 коп. та середньомісячна заробітна плата становить - 16 034 грн. 49 коп. З листа Головного управління Держпраці у Львівській області від 27.10.2021 № 14988/1/07-10 вбачається, що на час звільнення [PERSON] схема посадових окладів на посадах державної служби з урахуванням категорій, під категорій та рівнів державних органів була затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 №15 «Питання оплати праці працівників державних органів» (із внесеними змінами). Посадовий оклад за посадою заступника начальника Головного управління Держпраці у Львівській області становив: станом на 06.08.2019 - 9 690 грн. (в редакції постанови КМУ № 102 від 06.02.2019); станом на 01.01.2020 - 10 600 грн. (в редакції постанови КМУ № 16 від 15.01.2020); станом на 01.01.2021 - 10 600 грн. (в редакції постанови КМУ № 15 від 13.01.2021). Таким чином, коефіцієнт підвищення посадового окладу заступника начальника управління склав 1,1. Відповідно середньоденна заробітна плата за період з 01.01.2020 по 11.08.2021 становила 1 009 грн. 39 коп. (782,17 *1,1). Виходячи з вищенаведеного, обрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу є таким: - 06.08.2019 - 31.12.2019 - 79 781 грн. 34 коп. за вимушений прогул (102 робочі дні*782 грн. 17 коп. середньоденна заробітна плата); - 01.01.2020 - 12.03.2020 - 50 469 грн. 50 коп. за вимушений прогул ( 50 робочих днів * 1 009 грн. 39 коп. середньоденна заробітна плата). За нормами ст. 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Відповідно до правових позицій, висловлених Верховним Судом України у постанові від 01.07.2015 року у справі № 6-435цс15 та Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові 24 січня 2019 року у справі № 760/9521/15-ц, за змістом норм статті 236 КЗпП України, затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника на роботі слід вважати не видання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів/годин, а у випадку, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Що стосується виплати середнього заробітку відповідно до ч. 3 п.2 Постанови КМ України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», передбачений порядок обчислення середнього заробітку, згідно якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Аналізуючи наведені по справі докази, суд вважає, що саме з вини відповідача відбулася затримка виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді заступника начальника Головного управління Держпраці у Львівській області, що відповідно до статті 236 КЗпП України є підставою для стягнення з Державної служби України з праці на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. При цьому, суд зазначає, що рішення про поновлення на роботі позивача, підлягає негайному виконанню, яке полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави. Вказане повністю узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові 24 січня 2019 року у справі № 760/9521/15-ц. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно 13.03.2020 - 11.08.2021 - 354 295 грн. 89 коп. за час затримки виконання рішення суду (351 робочий день * 1 009 грн. 39 коп. середньоденна заробітна плата); У зв`язку з цим, на користь [PERSON] слід стягнути: за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з Державної служби України з праці -354 295 грн. 89 коп. і середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 130 250 грн. 84 коп. (79 781,34 + 50 469,50) з Головного управління Держпраці у Львівській області, без урахування обов`язкових платежів та податків. Враховуючи характер спору та складність справи, тому слід задоволити витрати на правову допомогу на суму 5000 грн. 00 коп., що буде співрозмірний з обсягом та часом, об`єктивно необхідним для надання даних послуг в межах цієї справи. Таким чином, витрати на правничу допомогу належить стягнути з відповідачів в рівних частках. Окрім цього позивачем сплачено у даній справі судовий збір у розмірі 11 350 грн. 00 коп. за подання позову, що підтверджується квитанцією. У зв`язку із задоволенням позову із відповідачів слід стягнути судовий збір сплачений позивачем у розмірі 11 350 грн.00 коп. згідно ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved