Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувсядо суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов обґрунтовує тим, що він являється власником житлового будинку із надвірними будівлями, який знаходиться за адресою [ADDRESS] відповідно до договору дарування від 09 грудня 1999 року. Згідно довідки № 6586 від 23 грудня 2021 року виданої реєстраційним відділом Красилівської міської ради в даному домогосподарстві зареєстровані він, відповідач [PERSON] , яка на даний час є його колишньою дружиною та їх спільний син [PERSON] . Згідно актового запису № 28 від 05 грудня 2020 року зробленого Красилівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) шлюб між позивачем та відповідачем за спільною згодою розірвано. Згідно акту обстеження № 12/17 від 23 грудня 2021 року встановлено що в домоволодінні за адресою [ADDRESS] проживають лише позивач та його син [PERSON] , в свою чергу з квітня 2020 року відповідач [PERSON] за вищевказаною адресою не проживає. Відповідач будучи зареєстрованою у будинку вже понад рік не проживає в ньому, що можуть підтвердити свідки [PERSON] та [PERSON] . Відповідач з реєстрації в даній квартирі в добровільному порядку не знялася, на прохання позивача знятись з реєстрації відповідач ігнорує, а тому, на підставі ст. 319 ЦК України просить визнати [PERSON] , такою, що втратила право на користування вказаним житловим приміщенням. В судовому засіданні позивач [PERSON] на позовних вимогах наполягав, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] , в судове засідання повторно не з`явилася, про час та місце його проведення була повідомлена у встановленому порядку, відзив на позов не подавала. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні дали пояснення, в яких підтвердили факт відсутності відповідачки за місце реєстрації та проживання з квітня 2020 року. Враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, а також беручи до уваги згоду позивача по справі, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі тих доказів, які є в матеріалах справи. Заслухавши пояснення позивача, свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, згідно договору дарування Серія АВЕ № 797699 від 09 грудня 1999 року позивач [PERSON] є власником житлового будинку із надвірними будівлями, який знаходиться за адресою [ADDRESS] . Згідно довідки № 6586 від 23 грудня 2021 року виданої реєстраційним відділом Красилівської міської ради в даному домогосподарстві зареєстровані позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] , яка на даний час є його колишньою дружиною та їх спільний син [PERSON] . Згідно актового запису № 28 від 05 грудня 2020 року зробленого Красилівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) шлюб між позивачем та відповідачем за спільною згодою розірвано. Згідно акту обстеження № 12/17 від 23 грудня 2021 року встановлено що в домоволодінні за адресою [ADDRESS] проживають лише позивач та його син [PERSON] , в свою чергу з квітня 2020 року відповідач [PERSON] за вищевказаною адресою не проживає. Вказані обставини підтверджуються письмовими заявами свідків [PERSON] та [PERSON] , які містяться в матеріалах провадження. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 4 статті 10 ЦПК і статтею 17 закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права. Статтею 25 Загальної декларації прав людини, прийнятою та проголошеною в резолюції 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 10 грудня 1948 року визначено, що кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (стаття 10). Пунктом 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року наголошено, що право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з положеннями ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення (квартири чи будинку) вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Докази укладення певної угоди з встановленням спеціального режиму користування в матеріалах справи відсутні. Положення глави 32 ЦК України визначають поняття сервітута як права обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язаного з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до ч. 5 ст. 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (частина перша статті 406 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позов [PERSON] задоволено повністю, а тому з [PERSON] на його користь підлягає стягненню судовий збір в сумі 992,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved