Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-17 00:00:00

У січні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання об`єкту незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя та його поділ. У позовній заяві позивач зазначив, що з початку 2002 року та по теперішній час він і [PERSON] проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 22.07.2003 року він з відповідачкою придбали 33/100 частин житлового будинку [ADDRESS] . Право власності на вказану частину будинку було оформлено на [PERSON] . Загальна площа будинку та той час складала 84,2 м.кв. Площа земельної ділянки на якій розташований будинок - 848 м.кв. Вартість 33/100 частин будинку [ADDRESS] на час придбання склала 18838 грн. За час спільного проживання вони збільшили площу придбаної частини будинку до 140 м.кв. Здійснили повну перебудову та якісний ремонт придбаної частини будинку, внаслідок чого її вартість значно збільшилася. Оскільки він займаюся виконанням ремонтів, то й ремонт в будинку він виконував своїми руками. Десь в кінці 2009 року вони з сім`єю переїхали жити в цей будинок. Але ремонт ще тривав, його закінчили приблизно в 2015 році. Відповідач відмовляється від введення будинку в експлуатацію, оформлення права власності на будинок та поділу спільного майна. Так, за цією адресоюйого постійне місце проживання зареєстроване з 21.08.2003 року. [PERSON] та їх донька [PERSON] , [INFO] з 11.10.2007 року також були зареєстровані за вказаною адресою. Того ж дня за даною адресою були зареєстровані [PERSON] - син [PERSON] від першого шлюбу та її батько - [PERSON] . Згідно з довідкою голови квартального комітету № 81 від 20.11.2018 року він зареєстрований в будинку [ADDRESS] . Склад родини: [PERSON] цивільна дружина; [PERSON] , [PERSON] . Він виконував всі обов`язки, які притаманні батьку та чоловіку, забрав після народження дитину з пологового будинку, опікувався родиною, а саме: дружиною [PERSON] , нашою спільною донькою [PERSON] та [PERSON] . Він з [PERSON] водили дітей до школи, він відвідував батьківські збори у школі. Вказані обставини підтверджуються відповідями ЗОШ № 69 та Запорізької дитячої художньої школи на запит адвоката. Так, з інформації ЗОШ № 69 від 07.12.2018 року вбачається, що вихованням [PERSON] займався особисто її батько [PERSON] , систематично відвідував батьківські збори, цікавився навчанням доньки, допомагав в облаштуванні класної кімнати. Після від`їзду матері [PERSON] - [PERSON] за кордон на роботу [PERSON] продовжив займатися вихованням доньки через телефонні розмови з класним керівником. З інформації та характеристики Запорізької дитячої художньої школи вбачається, що [PERSON] навчалася в школі з 2015 по 2018 роки. Її батько [PERSON] цікавився успіхами доньки, відвідував батьківські збори, та спілкувався з класним керівником. Мати дитини до школи жодного разу не приходила та не телефонувала. У них з [PERSON] були спільні: бюджет, витрати, побут. Вони разом купували меблі, побутову техніку, облаштовували будинок. Він працював неофіційно та забезпечував родину, а [PERSON] , в основному, займалася вихованням дітей. В більшості випадків він купував будівельні матеріали та техніку для здійснення перебудови будинку, побутову техніку та обладнання. Тому, саме в нього зберігаються документи щодо їх купівлі та утримання будинку. Так, в нього зберігаються наступні документі:Квитанція до прибуткового касового ордеру № 90 від 28.09.2009 року про сплату ним 1200 грн. TOB ЗНА «Лідер електрик» за встановлення вхідної двері на підставі договору № 90;Догові № 90 від 28.09.2009 року між ним та ТОВ ЗНА «Лідер електрик» на встановлення вхідної двері;Коли купували 19.12.2011 року в будинок гідромасажний бокс за 5482,5 грн., його доставку замовляв та оплачував саме він, що підтверджується актом здачі-прийняття робіт від 19.12.2011 року та чеком на оплату.Коли був куплений телевізор LG за 7999 грн. 01.05.2009 року саме ним було замовлено та оплачені додатковий сервіс на обслуговування цього телевізора, що підтверджується карткою на послуги додаткового сервісу № 172-002564 та чеком про сплату 850 грн. за цю послугу.Саме він замовляв встановлення вікон до будинку [ADDRESS] , що підтверджується замовленням № 654 від 16.12.2005 року. Він замовляв в Компанії «Преміум дизайн» натяжні стелі до будинку [ADDRESS] , що підтверджується замовленням № 150709 б/д та гарантійним талоном № 0913. Він купував до будинку світильники з лампами на загальну суму 2810,85 грн., що підтверджується видатковою накладною № Pp3/Zl-0081411 від 19.09.2011 року та фіскальним чеком на цю суму. Ці світильники знаходяться в будинку. Коли 29.07.2018 року доньку [PERSON] вкусила собака, саме його телефон ( [NUMBER] ) був вказаний в екстреному повідомленні лікувального закладу.Також в нього зберігаються чисельні документи (гарантійні талони, накладні, чеки) на придбану техніку. Він купував комплект Крокус (тумба, умивальник) за 5127,24 грн., що підтверджується видатковою накладною № Pp3/Zl-0152498 від 26.11.2015 року та фіскальним чеком на цю суму. Він купував змішувач для умивальника EGO за 1188,80 грн., що підтверджується видатковою накладною № Pp3/Zl-0158444 від 08.12.2015 року та фіскальним чеком на цю суму. Також ними куплені духова шафа та варильна поверхня HotpointAriston, витяжка Pyramidaз сертифікатами ПРС на загальну суму 10029 грн., що підтверджуєтьсявидаткової накладною № ЧZЗT2-0065 від 25.03.2010 року. Вказана побутова техніка знаходиться в будинку. З 2002 року по теперішній час він та [PERSON] купуємо продукти та готуємо їжу для всієї родини.За згодою та домовленістю з [PERSON] він підписував від її імені акт-розрахунок від 18.04.2008 року про запуск газу до будинку [ADDRESS] . За згодою та домовленістю з [PERSON] він підписував від її імені договір № 56375 від 21.07.2009 року про надання населенню послуг газопостачання будинку [ADDRESS] . Оскільки саме він оплачував комунальні послуги від імені [PERSON] за будинок [ADDRESS] , то в нього зберігаються квитанції з 2009 року по теперішній час. Частина комунальних платежів здійснена шляхом внесення готівкових коштів в каси фінансових установ, а більшість платежів здійснено з його картки ПАТ КБ «Приватбанк», від імені [PERSON] , так й від його імені. В той час коли робили перебудову будинку, родина проживала в кв. [ADDRESS] ,що належить матері [PERSON] - [PERSON] , яка в той час перебувала та працювала за кордоном. Саме вони з [PERSON] оплачували рахунки за цю квартиру і вони збереглися в нього. З осені 2017 року він постійно переводив грошові кошти зі своєї картки на картку [PERSON] в якості підтримки, оскільки він навчався за межами м.Запоріжжя, 26.01.2018 року оплатив йому квіток на потяг. [PERSON] останні два роки проживала та працювала в Ізраїлі, а донька залишилася проживати разом з ним. Перебуваючи в країні Ізраїль, 30.05.2016 [PERSON] видала йому довіреність, посвідчену посольством України, на представлення її та [PERSON] інтересів з усіх питань перед всіма органами. Тобто вони з відповідачем проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу до теперішнього часу. Крім того, він та [PERSON] в період часу з 2002 року по теперішній час в іншому шлюбі не перебували. Позивач просить суд встановити факт проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2002 року по 2018 рік та визнати 33/100 частини житлового будинку [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , поділити спільну сумісну власність подружжя [PERSON] та [PERSON] , виділивши кожному з них по 1/2 частини 33/100 частини житлового будинку [ADDRESS] , стягнути з відповідача судові витрати. Відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву зазначила, що позовні вимоги позивача не визнає, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам та нормам матеріального і процесуального права з наступних підстав. Їй на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 30.09.1996 року належала однокімнатна квартира [ADDRESS] , яку вона продала 17.07.2003 року [PERSON] за 15 614 грн, що підтверджується договором купівлі продажу, копія якого надана до відзиву. При цьому, на цей час вона вже знайшла собі для придбання 33/100 частини будинку по [ADDRESS] , а у зв`язку з тим, що для продажу не був готовий повний пакет документів, договір купівлі-продажу частини будинку вони з продавцем, [PERSON] , уклали через п`ять днів, а саме, 22.07.2003 року. Відповідно до цього договору 33/100 частини будинку по [ADDRESS] відповідач придбала за 18 550 грн., додавши до коштів, отриманих від продажу належного їй житла свої особисті кошті у розмірі майже 3000 грн. Позивач не приймав участі у придбані цієї нерухомості, але знав про її придбання і з 2003 року по 2018 рік не звертався до суду з позовом про визнання цього нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, не оскаржував договір купівлі-продажу від 22.07.2003 року, хоча мав його у своєму розпорядженні у силу того, що виконував її доручення щодо нерухомості за окрему оплату.Просить застосувати наслідки пропуску ним строку позовної давності у цій частині. В частині встановлення факту проживання з позивачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2002року по 2018 рік зазначає, що до прийняття на законодавчому рівні норми п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України, а саме до 01.09.2005 року вимоги та докази щодо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу судовому розгляду не підлягають. З 01.09.2005 року можливо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, якщо від цього залежить виникнення майнових прав фізичної особи. Відповідно до ст. 273 ЦПК України в редакції 1963 року суд не вправі встановлювати факт перебування в фактичних шлюбних відносинах, які виникли і існували після 8 липня 1944 року. Правила ст. ст. 22, 28, 29 КпШС України, який діяв на час придбання спірної квартири не застосовуються до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Тобто, позивач обґрунтував свої позовні вимоги законодавством, яке не діяло на той час.З огляду на зазначене вище норми матеріального права для визнання за позивачем права власності на квартиру набутого у 2002 році, він мав би надати суду належні та допустимі докази про наявність домовленості між ним та нею про створення спільної власності та про його участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу без доведеності наявності угоди про створення спільної власності та визначення ступеня її участі працею й коштами у створенні спільної власності не може бути підставою для визнання за позивачем права власності на половину вказаного майна. Проте,як вбачається з позовної заяви позивач не зазначивта не надав до суду належні докази відповідно до положень ст. ст. 11,12,76-82 ЦПК України про його участь трудовими чи матеріальними затратами, розмір його вкладу в придбання квартири, доказами, що додані позивачем до позовної заяви не доведені обставини щодо проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу на час придбання нею житлового будинку. З наведеного неможливо зробити висновок, що на час придбання будинку вони з позивачем перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство та бюджет, тобто, що вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Відповідно до роз`яснень наданих у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 4 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства. що регулює право приватної власності громадянина на житловий будинок» щодо набуття права власності, інші особи, що брали участь в будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності не вправі вимагати визнання права власності на будинок, вони мають лише право на відшкодування своїх витрат здійснених на ремонт, якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. З огляду на зазначені норми матеріального права, для визнання за позивачем права власності на частку у спірному майні, набутому у 2003 році, він має надати суду належні та допустимі докази про наявність домовленості між ним та відповідачкою про створення спільної власності та пройого участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу та те, що він працював на будівництві будинку, бездоведеності наявності угоди про створення спільної власності та визначення ступеня його участі працею й коштами у створенні спільної власності, не може бути підставою для визнання за позивачем права власності на половину вказаного майна. Проте,як вбачається з позовної заяви, позивач не посилався на існування такої угоди між ними, не зазначав та не надав належні та допустимідокази, відповідно до положень ст. ст. 76-81 ЦПК України про його участь трудовими чи матеріальними затратами, розмір його вкладу в придбання та будівництво будинку. З 2003 року по 2009 рік у спірному будинку проживав сам позивач, як квартирант, а позивач з сином проживала у квартирі за адресою: [ADDRESS] , де й була зареєстрована з 1997 року по 2007 рік, що підтверджується реєстрацією у паспорті.Відповідач зазначила, що з позивачем дійсно були інтимні стосунки у 2004 році, але спільного проживання та спільного бюджету ніколи не було. Вона з дітьми до 2010 року проживала у квартирі, а потім вони переселилися у спірний будинок. Тобто, ні про яке спільне проживання з позивачем однією сім`єю у період 2003-2018 року не було й мови. З 03.08.2015 року по 01.11.2015 року(три місяці) та з 05.03.2016 року по 31.08.2018 року (2 роки 5 місяців) відповідач перебувала на роботі за кордоном і ні про яке спільне проживання з позивачем і мови не може бути. Правовий аналіз наведених у позовній заяві норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому, суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 15.05.2013 року у справі № 6-37цс13, від 18.11.2015 року у справі№ 6-388цс15, від 07.09.2016 року у справі № 6-47цс16. За змістом зазначених норм виникнення права власності на об`єкт незавершеного будівництва і, відповідно, поділ такого об`єкта можливі лише після його реєстрації спеціально уповноваженим на це органом за умови подання особою необхідного пакета документів, чого у даному випадку забудовником не було зроблено.Визнання права власності на новостворене майно за рішенням суду законом не передбачено. Таким чином, відсутні підстав для задоволення позову в цій частині. Відповідач, дійсно, зареєструвала позивача у належному їй житлі у зв`язку з тим, що він приїхав з іншого міста, не мав житла і реєстрації у м.Запоріжжі, у період часу з серпня 2004 року до 2005 року їх пов`язували інтимні стосунки, але як родина вони ніколи не існували, бо у них ніколи не було спільного бюджету, в силу того, що позивач ніколи не мав постійного стабільного доходу, не був працевлаштований, не бажав і не пропонував зареєструвати шлюб з ним. [INFO] вона народила доньку [PERSON] , але відповідач не визнав її своєю донькою, відмовився зареєструвати її в органах РАЦС, тому її реєстрацію було проведено відповідно до вимог КпШС. Він у період часу з 2005 року по 2018 рік ніколи не намагався ні заявою до РАЦС визнати батьківство і до суду не звертався напротязі 13 років, хоча знав, що не є юридично батьком дитини. У період часу 2015-2018 роки відповідач почала постійно виїздити на роботу за кордон, доньку залишала у м. Запоріжжі з сестрою і неодноразово перераховувала свої особисті кошти на ім`я сина та позивача для оплати комунальних послуг, придбання будівельних матеріалів та оплачувала його послуги, як будівельника. У цей період часу у нього склалися добрі відносини з донькою і у неї з ним виникла певна довіра в частині виконання доручень по оплаті комунальних послуг, тому вона, перебуваючи на роботі в Ізраїлі 30.05.2016 року надала йому довіреність на представництво її інтересів та інтересів доньки, тобто, він був її повіреним, а не чоловіком у розумінні норм СК. Щодо визнання права власності на нерухоме майно також заперечує, так як до позовної заяви не надано жодного доказу участі позивача у придбанні будинку чи його будівництві(реконструкції) власними коштами, жодного доказу наявності у нього джерел доходу за період з 2002 року по теперішній час, а надані докази придбання на її ім`я побутової техніки, санітарної-технічного обладнання не є належним доказом придбання цих товарів за особисті кошти позивача та не дають право на визнання права власності на належне відповідачу нерухоме майно. Так, телевізор вартістю 7999 грн було придбано її батьком, чек зберігався вдома, і очевидно, позивач просто цим скористався і взяв його, гідромассажний бокс вона придбала у кредит, отриманий АТ «Дельта банк» та рік сплачувала за нього кредит, позивач до цього ніякого відношення не має. Вся побутова техніка, відповідно до видаткової накладної від 25.03.2010 року також була придбана особисто нею у кредит. У зв`язку з чим просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою суду від 01.01.2019 року відкрито провадження по справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 15.07.2020 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 03.11.2020 року. У судове засідання позивач та його представник адвокат Мінасов В.В. не з`явилися, були неодноразово повідомлені судом належним чином, окрім того, на ім`я позивача судом було направлено смс повідомлення, які ним переглянуті на доказ чого у матеріалах справи є відповідне підтвердження. Суд враховує, що сторони надали свої пояснення, були допитані свідки сторін, досліджені всі письмові матеріали, та судом був наданий термін сторонам для підготовки до судових дебатів. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, її представник адвокат Трачук Н.І. позов не визнала у повному обсязі, просила відмовити у його задоволенні. Суд, заслухавши сторони, їх представників, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] та [PERSON] не перебували у зареєстрованому шлюбі. 17.07.2003 року [PERSON] продала належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] [PERSON] за 15 614 гривень, що підтверджується договором купівлі-продажу від 17.07.2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ніколаєвською Л.Б., реєстровий номер 1470. 22.07.2003 року[PERSON] придбала 33/100 частини будинку по [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 22.07.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М., реєстровий номер 2079. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.11.2018 року право власності на 33/100 частин будинку зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 22.07.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М., право власності на 67/100 частин цього ж будинку зареєстровано за [PERSON] . Позивач посилається на існування сімейних відносин між ними, посилаючись на фотокартки з життя та відпочинку сторін,які долучені до матеріалів справи та на квитанції, які надані до позову. Так, Видаткова накладна №ЧZРМ2-0065 віл 25.03.2010 року на духову шафу, варочну панель, витяжку, яка надана позивачем, зазначено одержувача [PERSON] . Квитанція на заказ №150709 замовником зазначено Лущ. У Договорі №56375 від 21.07.2009 про надання населенню послуг з газопостачання споживачем зазначено [PERSON] . Видаткова накладна від 19.12.2011 року про придбання гідромасажного боксу за 5482,5 грн. не містить відомостей про покупця. В акті здачі-прийняття робіт від 19.12.2011 року замовником зазначено [PERSON] . В інших квитанціях не зазначені прізвища покупців. Надані квитанції за оплату комунальних послуг видані всі на [PERSON] [PERSON] надала суду довідки за період з 2015 по 2018 рік включно щодо переказів нею із-за кордону грошових коштів на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Також [PERSON] надала чеки щодо переводів грошових коштів із-за кордону на її ім`я від її матері - [PERSON] за 2013-2015 роки. Крім того, [PERSON] надала копії документів, що вона 03.08.2015 по 01.11.2015 року, з 05.03.2016 по 31.08.2018 року перебувала в державі Ізраїль. Позивач заявив вимоги про встановлення факту проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2002 року по 2018 рік, а також визнання 33/100 частини житлового будинку [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , та поділити спільну сумісну власність подружжя [PERSON] та [PERSON] , виділивши кожному з них по 1/2 частини 33/100 частини житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до пункту 1 розділу VІІ «Прикінцеві положення» СК України, цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Положення Кодексу законів про шлюб і сім`ю України (далі - КпШС України) немістили положень щодо встановлення за заявою заінтересованої особи факту проживання однією сім`єю.Тому встановлення факту проживання однією сім`єю у період до 01 січня2004 року законом не передбачено. Відповідно до ст. 3 СК Українивизначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо. Виходячи з наведених норм, кожна людина має право на сімейне життя, при цьому укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов`язковою умовою для створення їхньої сім`ї. Сім`я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. І хоча проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя, але між особами, які проживають однією сім`єю без шлюбу виникають певні сімейні права та сімейні обов`язки, які в деяких випадках прирівнюються до прав та обов`язків подружжя. Встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка і жінки, без реєстрації шлюбу, має юридичне значення з огляду на час придбання спірного майна. Цивільний шлюб це відносини жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю та при цьому не є одруженими. Згідно ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Згідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки і чоловіка, які не перебувають в шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього кодексу. Аналіз наведеної норми свідчить про те, що для визнання майна спільною власністю на підставі ст. 74 СК України, потрібно підтвердити факт проживання осіб однією сім`єю без шлюбу - у той період, коли було придбане спірне майно. Для цього важливе підтвердження фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, а також придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Відповідно до частини першої статті 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Оскільки чинне у період з 2002 року по 01.01.2004 року цивільне та сімейне законодавство не передбачало будь-яких правових наслідків спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, суд дійшов висновку, що позовна вимога в цій частині є безпідставною та задоволенню не підлягає. Позивач посилається, що він був зареєстрований у спірному житлового будинку та надавДовідку Голови квартального комітету від 20.11.2018 року, що він зареєстрований та проживає у житловому будинку [ADDRESS] .Факт реєстрації позивача у житловому будинку, де постійно з 11.10.2007 року була зареєстрована та проживала відповідач, не доводить факту спільного проживання позивача та відповідача, як чоловіка та дружини. Позивач дійсно зареєстрований у вказаному будинку і по теперішній час, але як вбачається з пояснень самого позивача, він у ньому зараз не проживає, а відповідачка також не проживала у ньому з 05.03.2016 року по 31.08.2018 року, та з кінця 2018 року по даний час. Факт реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.02.2020 року у справі № 712/7830/16-ц. Також, позивач посилався, що у них у цивільному шлюбі народиласядонька [PERSON] . Однак суд звертає увагу, що відповідно до Свідоцтва про народження, [PERSON] , народилася [INFO] , та її батьком зазначено [PERSON] , а не позивача. Факт народження [PERSON] , не може свідчити про наявність у сторін по справі спільного бюджету, ведення спільного господарства, спільних витрат та придбання іншого майна в інтересах сім`ї, вказане свідчить лише про те, що сторони мали відносини як чоловік та жінка, проте не свідчить про утворення родини та спільність побуту. Відповідний правовий висновок з аналогічних спірних правовідносинах викладено у постанові Верховного Суду від 06.04.2020 року у справі №738/1452/17. Надані позивачем фотокартки, де зображені позивач, відповідачка та [PERSON] , в колі друзів та рідних на святах і відпочинку в різні періоди, однак на них відсутня дата їх виготовлення, а тому не можна визначитись, в який проміжок часу вони були виготовлені та яке відношення вони мають до спірного періоду, тому суд не бере до уваги, оскільки вони не підтверджують факт спільного проживання однією сім`єю позивача та[PERSON] . Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, виконання прохань, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між останніми склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Також, безпідставними є доводи сторони позивача, щоспірну частину будинку було придбано також і за кошти позивача, оскільки вказані обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Так, позивач [PERSON] не надав суду будь-яких доказів, що він мав кошти та витратив їх на купівлю спірної частини будинку. Відповідач та його представник заперечували, що частину будинку придбали за спільні кошти, та надали належні докази, що частину будинку [PERSON] придбала в 2003 році, за особисті кошти. Так, [PERSON] надала суду письмові докази, того що вона продала свою квартиру, яка належала їй на праві приватної власності та за ці кошти придбала 33/100 частин житлового будинку [ADDRESS] . Під час судового розгляду судом були допитані свідки з боку позивача: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Жоден з вказаних свідків не надав суду чітких пояснень щодо конкретних обставин проживання позивача та відповідача у період, про який просить [PERSON] , тобто, такі свідки хоча і повідомляли суду про проживання сторін за однією адресою, натомість з їх показань не слідує те, що [PERSON] та [PERSON] у такий час дійсно вели спільне господарство, побут та бюджет, мали спільні витрати, взаємні права та обов`язки, разом брали участі у витратах на утримання житла, іншого нерухомого майна, його ремонті, спільно набували право власності на майно для спільного користування ним.Більш того, з показань допитаних судом названих свідків не слідує, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці як сім`ї, тобто, зі свідчень таких свідків достовірно не встановлено такого джерела отримання доходу для придбання спірного майна, як спільна праця [PERSON] та [PERSON] . Крім того, суд критично ставиться до показань свідка [PERSON] , оскільки вона є сестрою позивача і має таку ж зацікавленість у вирішенні спору, як і позивач. Крім того, даний свідок не змогла пояснити, хто та які кошти вкладав у купівлю будинку, та за які кошти проводився ремонт. Також був допитаний свідок відповідача, її син [PERSON] , який пояснив, що між сторонами були дружні відносини, проживали у будинку, який належить його матері, в 2015 році мати поїхала на заробітки, надсилала постійно кошти йому, [PERSON] для оплати за комунальні послуги, та тітці, в якої згодом стала проживати сестра [PERSON] . Згодом мати забрала з собою в Ізраїльі сестру [PERSON] .Він проживає і навчається на даний час у Дніпрі, інколи приїздить до дому. В один з таких приїздів, він побачив, що [PERSON] привів проживати у їх будинок незнайому жінку. Суд вважає, що позивач не надав до суду належних, допустимих та безспірних доказів того, що він з [PERSON] проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 2004 року по 2018 рік, вів з нею спільне господарство, мав спільний бюджет, мав взаємні права та обов`язки, вони мали спільні витрати для купівлі майна для спільного користування, тобто, що між ними в цей період часу мали місце усталені відносини, що притаманні подружжю у розумінніст. 74 СК України. Оскільки, вищенаведена частина будинку придбана відповідачкою у період, коли не діяли положення ст.74 СК України, а позивач в якості підстави позову не посилалася на приписи ст.17 ЗУ «Про власність» стосовно його спільної праці в набутті цього майна, суд дійшов висновку, що вказана частина будинку є особистою приватною власністю відповідачки і до складу спільної сумісної власності сторін не включається. Що стосується позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, то вони є похідними від встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу та також не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Майно, що належало одному з подружжя в порядку статті 57 СК України, не перетворюється у спільну сумісну власність. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) зазначила, що «істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної власності, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися здійснені капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не створюватиме підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт у такому разі не зазнає і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість особистого майна однієї зі сторін. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених витрат з боку іншого з подружжя - невласника, однак не визнає їх істотними, то інший з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.Другий чинник істотності такого збільшення вартості має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилася, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, невласника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інші чинники, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, невласника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що за статтею 62 СК України не визнаються підставами для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя спричинить, непропорційне втручання у право власності на майно одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу». Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бутиістотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. В той же час, збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. В той же час, суд звертає увагу на відсутність жодного доказу зі сторони позивача щодо створення (перетворення) спірного майна в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти, а саме: висновків експерта, оцінки, договорів на здійснення капітального чи поточного ремонту, тощо. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що внаслідок спільної праці позивачем та відповідачем створене нове майно, замість 33/100 частин спірного будинку, що [PERSON] вносив кошти на його розвиток, позивач не довів якою була вартість майна до його поліпшення, не надав належних та допустимих доказів того, що частина будинку з 2003 року істотно збільшилася у своїй вартості, саме внаслідок проведення ремонтних робіт, не зазначив розміру трудових і грошових затрат кожного із сторін.Позивач взагалі не надав суду доказів наявності у нього джерел та розміру його доходів у спірний період. При цьому будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження будівництва, виконаних робіт, опису нерухомості чи стану готовності щодо спірної частини житлового будинку, позивачем суду не надано. Частиною першою статті 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Згідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Положення частини другої статті 331 ЦК України слід розуміти у системному зв`язку з положеннями статті 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації. Отже, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація. Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна). Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню. Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed