Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-15 00:00:00

12.07.2022 року позивач звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Чернігівський молокозавод», в якому просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 16350 грн. 00 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку з 20.12.2021 по 07.07.2022 в розмірі 59296 грн. 03 коп. та моральну шкоду в розмірі 3000 грн. 00 коп., а також судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн. 00 коп. Обгрунтовано позов тим, що з 01 грудня 2017 року позивача прийнято бухгалтером на ПАТ «Чернігівський молокозавод» згідно наказу №185-к від 29.11.2017 року, а наказом №185-К від 17.12.2021 року її було звільнено за угодою сторін по ч.1 ст. 36 КЗпП України. Позивачу у день звільнення, а саме 20.12.2021 року не було виплачено заробітну плату та компенсаціяю за невикористану відпустку. Крім того, позивач набула право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у період з 20.12.2021 року по 07.07.2022 року, а також в наслідок незаконних дій відповідача щодо невиплати заробітної плати, позивач зазнала душевні страждання, наслідком яких стало погіршення фізичного та духовного стану, тому просила стягнути моральну шкоду в розмірі 3000 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 21.07.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. Відповідач подав до суду відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що в день свого звільнення, 17.12.2021 року, позивач не працювала і до моменту звернення з позовом не пред`являла вимоги про розрахунок. Представник підприємства неодноразово телефонував позивачу із проханням з`явитись в касу для отримання розрахунку, змоги перерахувати кошти на картковий рахунок у відповідача не має. Крім того вказує на те, що строк пред`явлення позивачем до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Що ж до стягнення моральної шкоди, то вважає, що позивачеві не виплачено заробітну плату з незалежних від нього причин. Враховуючи вище викладене представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. У судовому засіданні позивач позов підтримала. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений завчасно та належним чином, причин неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. 01 грудня 2017 року [PERSON] прийнято на роботу бухгалтером на ПАТ «Чернігівський молокозавод» згідно наказу №185-к від 29.11.2017 року (а.с. 6). Наказом №185-К від 17.12.2021 [PERSON] було звільнено з посади бухгалтера з 20.12.2021 року за угодою сторін на підставі ч.1 ст.36 КЗпП України (а.с.13). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно із частиною 1 статті 115 КЗпП України та статтею 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Частиною 1 статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Оскільки фактичний повний розрахунок з позивачем в день звільнення не було проведено, тому вимога про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 16350 грн. 00 коп. підлягає задоволенню, оскільки вказаний розмір не заперечувався відповідачем. Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. ( ст.117 КЗпП України). При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Отже, за загальним правилом, у зв`язку з несвоєчасним розрахунком із звільненим працівником, роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За розрахунком позивача, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.12.2021 до 07.07.2022 складає 59296 грн. 03 коп. (199 робочих днів * середньоденну заробітну плату - 297 грн. 97 коп.). Відповідачем не надано доказів щодо спростування здійсненого позивачем розрахунку середньоденної заробітної плати. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час (абзац 3 пункт 2). У пункті 8 постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» вказано, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З 24 лютого 2022 року, відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", в Україні введено режим воєнного стану. Згідно з частиною третьою статті 10 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" (далі - Закон) роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Однак, звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці, не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. Згідно з частиною четвертою статті 10 Закону, у разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства. Згідно судової практики, що викладена в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 21 лютого 2019 року у справі № 225/4384/іб-ц, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Посилання заявника на те, що існує два варіанти стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку - по день проведення фактичного розрахунку або по день постановлення рішення суду, і законом не передбачено одночасне застосування обох вказаних варіантів (застосування одного варіанту виключає застосування іншого), є неспроможними, оскільки невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум - це триваюче правопорушення, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку). У зв`язку із викладеним вище, суд у відповідності до Закону України "Про правовий режим воєнного стану" приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача за період з 21.12.2021 по 23.02.2022 (44 робочих дні * 297 грн. 97 коп. = 13110 грн. 68 коп) підлягає стягненню 13110 грн. 68 коп. компенсації середнього заробітку, з урахуванням утриманих податків і зборів, тобто податки мають бути сплачені підприємтсвом відповідно до стягнутої суми. Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрат нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до положень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд вважає також доведеним заподіяння позивачу моральної шкоди, що виразилась в душевних стражданнях. Вирішуючи питання розміру відшкодування суд враховує глибину та тривалість заподіяних душевних страждань і з урахуванням принципу розумності, об`єктивності та справедливості вважає достатньою компенсацією стягнення 1000 грн. 00 коп. Відповідно до ч.1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Аналізуючи викладені вище норми права, слід зазначити, що підставою для відшкодування відповідних судових витрат - в даному випадку витрат на професійну правничу допомогу - є детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відповідні докази на підтвердження таких витрат. Оскільки доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу позивач в судове засідання не подавала, зокрема договору, акту виконаних робіт та квитанції сплати вказаних послуг, тому слід відмовити в стягненні витрат на професійну правничу допомогу. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог. Оскільки позов був заявлений на загальну суму 78646 грн. 03 коп., а задоволений на 30460 грн. 68 коп., що складає 39% від ціни заявленого позову, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір за розгляд справи у розмірі 456 грн. 50 коп. - пропорційно задоволених позовних вимог про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, оскільки за вимогу про стягнення заробітної плати позивач не сплачувала судовий збір (30460,68 - 16350 = 14110,68, що становить 23% від 1984 грн. 80 коп. судового збору сплаченого позивачем при поданні позовної заяви). Позивач звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення заробітної плати, тому з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір в розмірі 992 грн. 40 коп.

Outcome: partial