Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про про захист прав споживачів, в якій просив суд стягнути з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відсотки за користування депозитними коштами впродовж прострочення виконання договірного зобов`язання за договором банківського вкладу з 06.12.2016 року до 28.11.2018 року включно у розмірі 6455,28 доларів США, 3% річних за невиплату на вимогу вкладника суми вкладу і процентів зі спливом строку вкладу 1500,33 доларів США, 3% річних за невиплату всієї суми процентів в момент повернення вкладу 29.11.2018 року в розмірі 276,96 доларів США, пеню згідно п. 5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів» за порушення банком договірного зобов`язання (невиплата на вимогу вкладника суми і процентів зі спливом строку вкладу) 164362,31 доларів США, пеню згідно п. 5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів» за порушення банком договірного зобов`язання (невиплата всієї сумит процентів в момент повернення вкладу 29.11.2018 року) 70685,32 доларів США, всього 243280,20 долларів США. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що 27 лютого 2014 року між [PERSON] та Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») в регіональному відділенні м. Севастополь АРК, було укладено депозитний договір: № SАMDNWFD0070083763000, вклад «Стандарт» на виконання умов яких позивач на рахунок № [NUMBER] вніс 14285 доларів США, 3 березня 2014 року здійснив поповнення вкладу та внесено 5474 долларів США таким чином станом на 03.03.2014 року загальна сума вкладу становила 19759 доларів США. У 2014 році у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень ПАТ КБ «Приватбанк» на території АР Крим та міста Севастополя рахунки позивача заблоковано та припинено нарахування відсотків. З метою отримання належних коштів та нарахованих по ним відсотків, позивач неодноразово звертався до відповідача із вимогами про надання інформації за рахунком. 27 червня 2016 року по закінченню чергового шестимісячного строку вкладу, позивач звернівся до банку із вимогою повернути вклад, але банк відмовив останньому.. 05.12.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», про захист прав споживачів, стягнення депозиту та відсотків. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2017 року позов задоволено повністю. Стягнуто з ПАТ «КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] суму вкладу 19759 доларів США, 5488,63 долларів СШа відсотки. Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 листопада 2017 року апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» задоволено рішення суду першої інстанції скасовано та відмовлено в задоволенні позову в повному обсязі. 6 березня 2018 року Верховний суд у складі Першої палати Касаційного цивільного суду скасував рішення апеляційного суду та рішення суду першої інстанції залаишв в силі. 29 листопада 2018 року банк виконав рішення суду та сплатив позивачу грошові кошти. Оскільки внесені позивачем кошти на вимогу позивача у визначені договором строки не повернуті, це дає право йому на отримання відсотків за користування депозитними коштами, а також на отримання пені на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» в межах позовної давності в сумі, визначеній у валюті договору. Позивач довів факт укладення між сторонами договору банківського вкладу, відповідач належним чином умови договору не виконав та кошти не повернув. Стороною договору є АТ «КБ «ПриватБанк» як юридична особа, а припинення діяльності відокремлених підрозділів не є підставою для невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань. Позивач вважає, що банк повинен сплатити йому проценти на банківський вклад згідно Ураховуючи те, що вкладник банку є споживачем фінансових послуг, а банк є їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, тому має сплатити пеню в розмірі 3% за кожний день прострочення на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Отже, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому сум за договором банківського вкладу свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3% від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Позивач просить задовольнити його вимоги. Ухвалою судді від 7 травня 2019 року відкрито провадження у справі для розгляду за правилами загального позовного провадження. Справу неодноразово передавали різним суддям в зв`язку із закінченням повноважень та розгляд справи розпочинався спочатку. Також позовні вимоги неодноразово уточнювалися. 17 листопада 2020 року провадження у справі було зупинено до розгляду Великою палатою ВС цивільної справи №320/5115/17. Розпорядженням №9 від 4 серпня 2021 року справу було в черговий раз передано на розгляд іншого судді, а саме судді Багбая Є.Д.. Ухвалою. Від 6 серпня 2021 року справу прийнято до свого провадження. Ухвалою від 10 лютого 2022 року відновлено провадження у справі. Ухвалою від 22 червня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач позовні вимоги в судовому засіданні підтримав просив задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача позов в судовому засіданні не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. В своїх поясненнях та відзивах на позовну заяву, вказав, що позивач не врахував, що пеня повинна нараховуватись в національній валюті. Крім того, заявлений позивачем розмір пені є явно завищеним, що перетворюється на несправедливе джерело додаткового збагачення. Крім того оскільки договір фактично припинений, то підстав для стягнення пені після розірвання договорів банківського вкладу на підставі положень ч. 5 ст. 10 закону України «Про захист прав споживачів» немає і вони не підлягають застосуванню. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини й дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 27 лютого 2014 року у місті Севастополь, АР Крим, між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено депозитний договір: № SАMDNWFD0070083763000, вклад «Стандарт» на виконання умов яких позивач на рахунок № [NUMBER] вніс 14285 доларів США, 3 березня 2014 року здійснив поповнення вкладу та внесено 5474 долларів США таким чином станом на 03.03.2014 року загальна сума вкладу становила 19759 доларів США. У 2014 році у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень ПАТ КБ «Приватбанк» на території АР Крим та міста Севастополя рахунки позивача заблоковано та припинено нарахування відсотків. З метою отримання належних коштів та нарахованих по ним відсотків, позивач неодноразово звертався до відповідача із вимогами про надання інформації за рахунком. 27 червня 2016 року по закінченню чергового шестимісячного строку вкладу, позивач звернівся до банку із вимогою повернути вклад, але банк відмовив останньому.. 05.12.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», про захист прав споживачів, стягнення депозиту та відсотків. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2017 року позов задоволено повністю. Стягнуто з ПАТ «КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] суму вкладу 19759 доларів США, 5488,63 долларів СШа відсотки. Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 листопада 2017 року апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» задоволено рішення суду першої інстанції скасовано та відмовлено в задоволенні позову в повному обсязі. 6 березня 2018 року Верховний суд у складі Першої палати Касаційного цивільного суду скасував рішення апеляційного суду та рішення суду першої інстанції залаишв в силі. 29 листопада 2018 року банк виконав рішення суду та сплатив позивачу грошові кошти. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (стаття 1058 ЦК України). Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною (частини перша, друга статті 1060 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). У частині першій статті 1075 ЦК України визначено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) зазначено, що «у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків». В пункті 10 договору від 27.02.2014 року № SАMDNWFD0070083763000 (вклад «Стандарт»), укладеного між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк», сторони домовились, що «сторони мають право достроково розірвати цей договір, повідомивши про це іншу сторону за два банківських дні до дати розірвання договору». Вимога [PERSON] про повернення суми вкладу і нарахованих відсотків, тобто вимога щодо розірвання договору, була заявлена позивачем 27.08.2016 року, яку банк отримав 27 .08.2016 року. Надання вимоги та її отримання сторонами не заперечується. Суд не приймає доводи позивача в частині того, що він не намагався розірвати договір а лише хотів його отримати по черговому закінченню строку його дії оскільки це протирічить матеріалам справита самим доводам позивача. Крім того вимога позивача повернути вклад відповідає нормі ч.3 ст. 651 ЦК України згідно якої у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (частина п`ята статті 1061 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) зазначено, що: «в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються. Тому положення статті 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після рішення суду, яким припинено договори вкладу, не застосовуються. Суди першої й апеляційної інстанцій помилково стягнули проценти за ставкою в розмірі 1 %, що зазвичай сплачується банком за вкладом «на вимогу» відповідно до вимог статті 1070 ЦК України»; «в постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, такі випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. Тому вимоги позивача щодо стягнення 3% річних за несвоєчасну виплату вкладу згідно ч.2 ст. 625 ЦК України в період з 06.12.2016 року по 28.11.2018 року в розмірі 1500,33 долларів США підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 2 Закону України «про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це коти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Преамбула Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає метою цього Закону створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 цього Закону, фінансова послуга - цеоперації з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» подано такі визначення: споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Відповідно до частини п`ятої статті 10 цього Закону у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Водночас у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 та в постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі №757/72588/17 за позовом [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення пені міститься висновок про те, що норма частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ не поширюється на правовідносини із договорів банківського вкладу із моменту припинення таких правовідносин. З огляду на те, що між позивачем та банком припинено правовідносини із договору банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону № 1023-ХІІ не розповсюджується на спірні правовідносини, тому не підлягає застосуванню. За таких обставин, відсутні підстави для задоволення позову в іншій частині. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі частини 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial