Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить ухвалити рішення, яким: визнати 2/3 ідеальні частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , з господарськими будівлями та спорудами спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на 2/3 ідеальні частки від 2/3 ідеальних часток вказаного домоволодіння, залишивши відповідачу у власності 1/3 від зареєстрованого на його прізвище права власності ідеальної частки. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що з відповідачем 05.08.1997 вона зареєструвала шлюб, за період шлюбу сторонами згідно договору купівлі-продажу від 15.10.2003 було придбано спірний житловий будинок, право власності на який було зареєстровано на ім`я відповідача. На даний час між сторонами сімейні відносини погіршились, відносно відповідача виносився заборонний припис від 15.11.2021, відповідач без згоди позивача отримує кредити у фінансових установах, а грошові кошти не використовує в інтересах сім`ї, що загрожує накладенням арештів на домоволодіння у можливому випадку несплати кредитів. Крім того, з інформації, яка міститься в Державному реєстрі речових прав позивач дізналась, що весь будинок знаходиться у податковій заставі, що виразилось у забороні його відчуження, у зв`язку з тим, що відповідач має заборгованість перед ГУ Державної фіскальної служби у Житомирській області. До того ж, позивач зазначила, що здійснювала витрати по навчанню сина [PERSON] , а інший син [PERSON] , хоча є повнолітнім, проте зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , користується окремою кімнатою, є студентом Київського національного університету ім. Т.Г. Шевченка, а позивач будь-яких аліментів на продовження навчання від відповідача не отримує, останній не несе ніяких витрат на навчання сина. Позивачем не подано до суду позову про стягнення з відповідача аліментів на продовження навчання сина. Третя особа [PERSON] має вади здоров`я, потребує фінансових витрат, які несе позивач, тому відповідно мають бути враховані його житлові права. Окрім того, при проведенні капітального ремонту та реконструкції домоволодіння, купівля будівельних матеріалів, обладнання та проведення будівельних робіт здійснювалась за рахунок батьків позивача [PERSON] та [PERSON] , тому на думку позивача, вона понесла значні матеріальні витрати на будинок, які явно перевищують її частку власності, тому вважає за необхідне відступити від засади рівності часток. Ухвалою від 12.04.2022 відкрито загальне позовне провадження у справі (а.с. 60). 28.04.2022 до суду надійшов відзив від відповідача та третьої особи, згідно яких останні просять позовні вимоги задовольнити, провести розгляд справи за їх відсутності (а.с. 61, 63). Ухвалою суду від 11.05.2022 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Головне управління ДПС у Житомирській області та направлено копію позову з додатками (а.с. 76, 77). 21.07.2022 на електронну адресу суду від позивача надійшли письмові пояснення в яких зазначила, що Державна податкова служба (ГУ ДФС ) у Житомирській області своїм рішенням №236/06-30-53-17-07 від 12.10.2018 здійснила опис майна у податкову заставу всього будинку в цілому тільки на прізвище [PERSON] , хоча будинок належить чотирьом особам, було складено акт опису майна 31.10.2018 №214/06-30-53-17-04 без участі зацікавлених осіб. На даний час в цілому домоволодіння, яке не розділене в натурі між співвласниками перебуває у податковій заставі. При цьому, питання наявності або відсутності податкових боргів [PERSON] для інших співвласників не має правового значення, так як останні не відповідальні своїм майном по податковим боргам платника податків [PERSON] . Враховуючи штучно та протиправно сформовану ситуацію, позивач змушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав, оскільки вважає, що позбавлена можливості зареєструвати право власності на нерухоме майно та їм розпорядитись (а.с. 96-99). Позивач в судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за її відсутності (а.с. 62). \~ \~ \~ \~Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головного управління ДПС у Житомирській області в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, будь-яких заяв не надіслав, тому суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного. Відповідно до статей 1, 3 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому\~Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Відмова від такого права є недійсною. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до\~ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав. В силу\~ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Судом встановлено, що сторони з 05.08.1997 перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох повнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 11, 12). З копії довідки від 22.10.2021 № 629 вбачається, що позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , її склад сім`ї чоловік [PERSON] , син [PERSON] (а.с. 13). Відповідно до матеріалів справи, відповідач [PERSON] є власником 2/3 ідеальних часток житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, які знаходяться по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 15.10.2003, іншими співвласниками є [PERSON] , [PERSON] . Окрім того, 02.11.2018 зареєстровано обтяження на вказане нерухоме майно, номер запису про обтяження 43991451, підстава внесення запису рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 60390541 від 16.09.2021, [PERSON] , Шоста київська державна нотаріальна контора, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, вид обтяження податкова застава, обтяжувач ГУ ДФС у Житомирській області, боржник [PERSON] (а.с. 14-15, 16, 17, 18-20). Як вбачається з копії довідки про технічні показники об`єкту від 25.09.2021, згідно наявних даних, які знаходяться в матеріалах інвентаризаційної справи №191/1170 за адресою: [ADDRESS] , згідно обстеження об`єкта нерухомості, а саме житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, станом 25.09.2021 встановлено, що загальна площа складає 154,2 кв.м., в тому числі житлова 79,4 кв.м. Раніше вказані загальна та житлова площі у договорі купівлі-продажу від 15.10.2003, реєстр № 2672 є помилковими. Загальна та житлова площі змінилися за рахунок уточнення внутрішніх розмірів приміщень. Згідно наказу Мінрегіонбуду №127 від 24.05.2001 по даній адресі самовільне будівництво, а також самовільне переобладнання відсутнє (а.с. 25). Відповідач вчиняв насилля стосовно позивача та третьої особи, про, що є терміновий заборонний припис стосовно кривдника Серія АА № 089971 від 13.11.2021 (а.с.36). З матеріалів справи встановлено, що третя особа [PERSON] у 2021 році хворів та перебував на амбулаторному лікуванні (а.с. 39, 40). Син сторін [PERSON] з 01.09.2015 по 30.06.2021 навчався у Приватному вищому навчальному закладі «Київський медичний університет УАНМ» на платній формі навчання та отримав диплом спеціаліста (а.с. 41, 42-45, 46-51), а третя особа [PERSON] є студентом Київського національного університету імені Тараса Шевченка (а.с. 38 зворот). Відповідно до повідомлення АТ «ПУМБ» [PERSON] має заборгованість за договором №2001185328601 в сумі 3284,18 грн., яку необхідно погасити до 31.08.2021 (а.с. 35). Згідно з частиною третьою статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Подібні висновки зробив Верховний Суд України у постановах від 20.04.2016 у справі № 6-2824цс15, від 18.05.2016 у справі № 6-658цс15, а також Верховний Суд у постанові від 27.02.2019 у справі №203/1931/16-ц. Звертаючись до суду з позовом за захистом свого порушеного права власності, позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що власником 2/3 ідеальних частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] є відповідач та які набуті в період шлюбу сторін, тому є об`єктом права спільної сумісної власності, проте вказаний цілий житловий будинок знаходиться у податковій заставі, а позивач не відповідальна своїм майном по податковим боргам платника податків [PERSON] . Статтею 355 ЦК України передбачено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності). Так, згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за №20 від 22.12.1995 частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Верховний Суд України 04.04.2011 при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову в якій зробив такий правовий висновок:\~\~«Згідно з вимогами статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними». Те ж саме розтлумачено і в пункті 37 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ\~\~«Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5. Тому, якщо титульним власником спільного є лише один співвласник (наприклад, лише на ім`я одного із подружжя у шлюбі придбано та зареєстровано земельну ділянку, житловий будинок чи автомобіль), а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально, або навіть не визнається чи заперечується, то на підставі норм ст. 392 Цивільного кодексу України та приведеної вище правової позиції Верховного Суду України, зацікавлена особа (співвласник право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб`єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку в спільному майні. В ході розгляду справи відповідачем не заперечувалось, що зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбавалось за час шлюбу, позов [PERSON] ним визнавався в повному обсязі. При наданні відповіді на доводи позивача про порушення відповідачем її законного права суд вважає за необхідне застосувати позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, в якій зазначено наступне. Завданням суду при здійсненні правосуддя в силу положень ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є, зокрема, захист гарантованих Конституцією та законами України, прав і законних інтересів юридичних осіб. Як зазначалося вище, статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зазначеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Відтак підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії: видають свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя) на підставі спільної заяви або в разі смерті одного з подружжя. Згідно п.п. 6.3 п. 6. глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595, договір про порядок володіння та користування спільним майном або конкретними його частинами, крім того, може бути оформлений шляхом складання самостійного документа, який є невід`ємною частиною документа, що посвідчує право власності (при укладанні договору щодо порядку володіння та користування майном, право на яке підлягає реєстрації). Спеціальною нормою ст. 371 ЦК України врегульовано звернення стягнення на частку в спільній сумісній власності, відповідно до якої кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом. У постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі\~\~№ 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17) зроблено висновок, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться\~\~до зловживання правом. Аналогічний по суті висновок зроблений у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.11.2019 в справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18),\~\~яка також стосувалася поділу майна подружжя при подібних фактичних обставинах. У постанові Верховного Суду від 02.10.2019 у справі № 521/5435/16-ц (провадження № 61-24103св18) зазначено, що «аналіз статей 69-71, 74 СК України дозволяє зробити висновок, що поділ спільного майна та визнання права на частку в спільному майні як приватно-правова категорія, покликана забезпечити визначеність в приватних відносинах та захист прав та інтересів або ж їх відновлювати. Натомість ініціювання спору про поділ спільного майна та визнання права на частку в спільному майні не для захисту прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, поділ спільного майна та визнання права на частку в спільному майні) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин». Відповідно до статті 377 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому статтею 366 цього Кодексу. У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.11.2019 у справі №337/474/14-ц, суд касаційної інстанції зробив наступні висновки: «Згідно з частиною третьою статті 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом». Очевидно, що сторони «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (звернення з позовом про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю із заявленими вимогами про відступ від рівності часток в бік збільшення не боржника, беззаперечне визнання цього позову відповідачем, який є боржником) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника. Аналізуючи предмет та підстави заявленого [PERSON] позову, суд зважає на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, що не заперечується відповідачем, а також бере до уваги те, що позивач, будучи обізнаною про боргові зобов`язання чоловіка, який є відповідачем у справі, не надала доказів про розмір податкового боргу останнього, не заявила клопотання про витребування інформації про нього судом, не надала відомостей про те, що цей борг виник щодо особисто відповідача або ж навпаки щодо обох сторін, тобто, що він виник під час набуття відповідачем відповідних благ в інтересах сім`ї. Тобто позивач не довела, що метою поділу їх майна та внаслідок цього збільшення її частки не являється уникнення погашення податкового боргу за рахунок цього майна. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення, невизнання чи оспорення права [PERSON] на частку у спільному сумісному майні подружжя, за захистом якого вона звернулася, та може свідчити про недобросовісність дій позивачки, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed