Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Позовна заява мотивована тим, що згідно свідоцтва № [NUMBER] про право власності на житло від 06.11.1998 р. позивач є власником квартири [ADDRESS] . На даний час у даній квартирі зареєстровані позивач та відповідач, але фактично за цією адресою проживає лише позивач. Факт відсутності відповідача за даною адресою підтверджується Актом ОСББ «Грандоселя» №б/н від 10.05.2022 р., зі змісту якого вбачається те, що з 2001 р. місце проживання відповідача є невідомим. Таким чином, оскільки відповідач у квартирі не проживає більше 6 місяців, не сплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальними послугами, не несе інших витрат по утриманню квартири та не приймає участь у спільному побуті, позивач просить у суду визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Судові витрати позивач просить стягнути з відповідача на її користь. Ухвалою суду від 10.06.2022 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб. Позивач та її представник у судове засідання не з`явились, надали до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позов підтримали у повному обсязі. Щодо винесення заочного рішення по справі не заперечили. Відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився. Про причини неявки до суду не повідомив, відзив на позов, заяв та клопотань, до суду не надав. Згідно із ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У відповідності до приписів ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва № [NUMBER] про право власності на житло від 06.11.1998 р. позивач є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 8). Як вбачається із довідки ОСББ «Грандоселя» виданої [PERSON] за адресою [ADDRESS] до складу її сім`ї входять [PERSON] (прописана і проживає) та [PERSON] (прописаний і не проживає) (а.с.7). Актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 10.05.2022 р. виданого головою правління ОСББ «Грандоселя» підтверджується факт, що починаючи з 01.01.2020 р. фактично не проживає [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма закону щодо користування членом сім`ї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР. Разом з тим, положенням ч. 2 ст.405 ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сім`ї власника права на користування житлом власника, а саме - відсутність члена сім`ї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом. Судом достовірно встановлено та підтверджено відповідними доказами, що відповідач зареєстрований за адресою : [ADDRESS] , але за даною адресою не проживає без поважних причин понад один рік, у зв`язку з чим він підлягає визнанню таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Враховуючи те, що факт відсутності відповідача за місцем своєї реєстрації понад один рік встановлено, а визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням має для позивача як власника житла важливе юридичне значення, суд вважає за можливе задовольнити позов. Отже, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, які складаються з 992,40 грн. судового збору, підлягають стягненню із відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved