Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-21 00:00:00

21 жовтня 2021 року, позивач звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області, із вищевказаною позовною заявою, в якій просила суд встановити факт постійного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу злипня 1989 року по 12 червня 2021року, здійснити поділ спільного майна між [PERSON] та [PERSON] та визнати [PERSON] право спільної часткової власності на: Ѕ транспортного засобу «Ауді А6», 2004 року виготовлення; реєстраційний номер [NUMBER] ; Ѕ земельної ділянки, загальною площею 0,1449 га, кадастровий номер 5123781400:02:001:0165, цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] ; Ѕ житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами загальною площею 91,9 м.кв., житловою площею 71,1 м. кв., що розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог зазначила, що з липня 1989 року проживала з відповідачем однією сім`єю без шлюбу, вели спільне господарство, побудували будинок та народили доньку- [PERSON] , [INFO] , придбали транспортні засоби, а саме: автомобілі «М 2141» реєстраційний номерний знак [NUMBER] , що зареєстрований на моє ім`я та «Ауді А6» реєстраційний номерний знак [NUMBER] , що зареєстрований на ім`я відповідача. До 1991 року проживали у матері позивача за адресою: [ADDRESS] , а в подальшому до 1996 року наймали квартиру за адресою: [ADDRESS] . Потім, внаслідок приватизації, набули право спільної часткової власності на частку будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , де і проживали однією сім`єю та вели спільне господарство до 2001 року. За час проживання однією сім`єю без шлюбу, за взаємною згодою, на спільні кошти та спільною працею, на земельній ділянці площею 0,1449 га, розташованій за адресою: [ADDRESS] , побудували житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами загальною площею 91,9 м.кв., житловою площею 71,1 м. кв. (в тому числі за рахунок коштів отриманих від продажу належних сторонам на праві спільної часткової власності 47/100 часток будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , та зареєстрували його на ім`я відповідача у 2007 році. Кадастровий номер земельної ділянки 5123781400:02:001:0165, цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Внаслідок погіршення сімейних стосунків з 12 червня 2021року сторони перестали спільно проживати та вести спільне господарство, сім`я фактично перестала існувати. Відповідач категорично відмовився від вирішення питання щодо поділу спільного майна в позасудовому порядку. Правовстановлюючі документи на спільне майно утримує у своєму розпорядженні. Ухвалою суду від 28 жовтня 2021 року провадження по справі відкрито, призначено підготовче засідання та постановлено проводити розгляд по справі за правилами загального позовного провадження. 17 грудня 2021 року представник відповідача адвокат Дороган В.В. подав до суду письмові пояснення. Зазначив, що наданими до суду доказами позивачем не доведено факти ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю. Ухвалою суду від 23.грудня.2021 року підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги у повному обсязі з підстав викладених у позові. Додатково пояснила суду, що пояснення відповідача щодо не ведення спільного господарства, відсутності спільного бюджету та майна є вигаданими, та нічим не підтвердженими, оскільки під час спільного проживання за взаємною згодою та сумісно з відповідачем вона утримувала домашнє господарство. Кошти отримані від продажу домашніх тварин, птиці, належних на праві спільної часткової власності 47/100 часток житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , та внаслідок трудової діяльності кожного розподіляли спільно на придбання одежі, продуктів харчування, будівельних матеріалів для будівництва нового будинку, утримання дитини та інші сімейні потреби Представник позивача [PERSON] підтримав позов та просив суд його задовольнити. Третя особа [PERSON] , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору та виступає на стороні позивача, позов підтримала та пояснила суду що вона є донькою сторін у справі. Проживала весь час разом з батьками, які утримували спільне господарство, разом будували новий будинок, піклувалися її вихованням та утриманням. При цьому, внаслідок взаємовідносин що існували, вона почувалася такою, що виховується в повноцінній сім`ї. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позову з підстав викладених у письмових поясненнях, посилаючись на недоведеність позивачем фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю. Свідок [PERSON] надала свідчення суду, відповідно до яких є сестрою [PERSON] однак перебуває із сторонами у справі в нормальних відносинах. Позивач з відповідачем фактично проживали разом з 1989 року, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Спільно витрачали кошти на купівлю їжі, одежі та інші спільні потреби. За рахунок спільних коштів та спільною працею побудували будинок, в якому проживають по теперішній час. Особисто бачила як засипали поли та шпаклювали стіни. Спільно виховували та утримували доньку, планували та проводили дозвілля, піклувалися про життєві потреби один одного, що спостерігала під час спільних зустрічей. Завжди вважала відносини сторін як у нормальній сім`ї. Також додала що взагалі спочатку сім`я мешкала у мами, потім перейшли на квартиру, далі проживали в будинку (будинок був на двох господарів), а аж потім все продали щоб побудувати власний будинок, що і зробили. Мама [PERSON] займалася домашнім господарством, годувала свиней, гроші після їх продажу відділова доньці для будівництва, допомагала чим могла. Свідок [PERSON] , кума позивача надала свідчення суду, згідно яких перебуває в хороших відносинах із сторонами у справі, яких знає як сім`ю з 1997-1998 року, позивач є хрещеною її сина. Зустрічалась з ними по святах не менш як раз на рік. Разом святкували свята та проводили дозвілля. Сторони витрачали гроші на загальні потреби сім`ї, побудували будинок за рахунок спільних коштів та спільною працею, проживали разом, виховували дитину. Відносини сторін між собою завжди були притаманні звичайній сім`ї. Її син завжди називав відповідача хресним батьком. Чоловік [PERSON] , відповідач по справі працював водієм крановиком, [PERSON] ж тримала господарство, все робили завжди разом як родина. В 1993 році свідок разом з позивачем по справі працювала разом в радгоспі «Чапаєвець». Сім`ями ходили часто на майовку, щоб були скандали між ними не чула, [PERSON] про таке й не розповідала, однак були чутки що чоловік бив [PERSON] . Коли її син [PERSON] йшов в армію, він запрошував їх на випровадини, це було в 2006 році, вони прийшли сім`єю, як звичайно, [PERSON] взагалі називав його хресним. Свідок [PERSON] пояснила суду, що доводиться сторонам по справі односельцем та сусідкою, з обома перебуває в нормальних, людяних відносинах, діти між собою дружили. До 2003 року сторони разом проживали в будинку напроти її житла за адресою [ADDRESS] , разом утримували господарство. У 2002 році за спільною згодою продали їй та іншим співпокупцям вищевказаний будинок. Гроші за придбаний будинок вона сплачувала частками, останню виплату пам`ятає що віддала [PERSON] , він якраз тоді був дома. Сторони після укладання договору купівлі-продажу будинку продовжували проживати в ньому, оскільки в цей час ще добудовували свій новий будинок. Відповідно до взаємовідносин сторін, що вона спостерігала, вони відповідали сімейним відносинам, завжди жили разом, як звичайна сім`я. Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, вислухавши в судовому засіданні свідків, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а також доводи сторін, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] фактично проживали та вели спільне господарство за адресою: [ADDRESS] , відповідно до погосподарського обліку Доброолександрівської сільської ради (книга №1 за 1986-1990 роки); - [ADDRESS] , відповідно до погосподарського обліку Доброолександрівської сільської ради (книга №9 за 1991-1995 роки; - [ADDRESS] , відповідно до погосподарського обліку Доброолександрівської сільської ради (книга №1 за 1996-2000 роки); - [ADDRESS] , відповідно до погосподарського обліку Доброолександрівської сільської ради (книга №13,14,15,16,17 за 2001-2005 роки, книга №9 за 2006-2020 роки), що підтверджується довідкою Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області № 345 від 22 вересня 2021 року. В цей період народилась дитина: [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області № 441від 28 вересня 2021 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 16 жовтня 2002 року сторони, діючи від свого імені та від імені своєї неповнолітньої дочки [PERSON] , що мешкають в [ADDRESS] , продали гр..гр. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належні сторонам на третій особі в рівних частинах кожному, 47/100 частин житлового будинку що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, відповідач [PERSON] з 08.05.2007 року є власником у вигляді приватної власності житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 91,9 м.кв., житловою площею 71,1 м. кв. Рішенням виконкому Доброолександрівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області №9 на ім`я [PERSON] видано свідоцтво про право власності на житловий будинок з господарчими та спорудами в [ADDRESS] . 10 березня 2006 року. Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 656548 виданого Доброолександрівською сільською радою Овідіопольського району Одеської області від 02 серпня 2007 року, та Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку [PERSON] на підставі рішення VIII сесії V скликання Доброолесандрівської сільської ради від 01 березня 2007 року за №132-V є власником у вигляді приватної власності земельної ділянки, загальною площею 0,1449 га, кадастровий номер 5123781400:02:001:0165, цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності набуто внаслідок приватизації земельної ділянки одержаної із земель державної власності, в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Представником відповідача під час розгляду справи не визнавались позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] та відповідно в частині поділу спільного майна та визнання права власності позивача на половину майна. Отже, судом встановлено, що між сторонами у справі наявний спір щодо майна, яке може бути об`єктом права спільної сумісної власності. Щодо позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю жінки та чоловіка як подружжя, здійснення поділу спільного майна та визнання права спільної часткової власності суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення - його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах у справі № 6-1587цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У своїй Постанові від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17 (провадження № 61-46210св18) Верховнии? Суд у складі Третьоі? судовоі? палати Касаціи?ного цивільного суду дійшов висновку, що сам по собі факт перебування позивача з відповідачем у близьких стосунках, якии? не заперечував и? сам відповідач - не може свідчити про те, що сторони проживали в зазначении? період однією сім`єю, а придбане одним із них маи?но є спільною сумісною власністю, оскільки позивачу необхідно надати докази ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, придбання маи?на в інтересах сім`і?. Таким чином, факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю - не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю. Крім цього, в Постанові від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19) Верховнии? Суд у складі Третьоі? судовоі? палати Касаціи?ного цивільного суду дійшов висновку, що Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при і?х оцінці. У зв`язку з чим, показання свідків та спільні фотографії - не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. В Постанові Верховного Суду у складі Третьоі? судовоі? палати Касаціи?ного цивільного суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15 (провадження № 61-30273св18) вказується, що спільна присутність на святах та пересилання коштів - не можуть свідчити про те, що між сторонами склались усталені відносини, які притаманні подружжю. Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем протягом 2012 - 2014 років коштів на рахунок позивача, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю - не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю. За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстраціі? шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК Украі?ни вважати маи?но (спірнии? автомобіль) таким, що належить на праві спільноі? сумісноі? власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою. В Постановах Верховного Суду у складі Другої судовоі? палати Касаціи?ного цивільного суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18) та від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18) були зроблені наступні висновки, що посилання на періодичнии? спільнии? відпочинок - не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у розумінні статті 74 СК Украі?ни, без наявності інших ознак сім`і?. Тобто, сам собою факт періодичного спільного відпочинку не є достатньою підставою для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстраціі? шлюбу. У Постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки». Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання - є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. При чому, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. Відповідно правового висновку Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 163/754,17, факт проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлено судом з 01 січня 2004 року ( з часу набрання чинності СК України), оскільки КпСШ України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу. Відповідно до ст. 3 СК України - сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. За приписами ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Статтею 74 СК України передбачено - якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. При цьому, відповідно до п.20 Постанови Пленуму ВСУ Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21.12.2007 р. №11, при застосуванні ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Правова позиція ВСУ у справі № 6-1568цс16 від 07.12.2016 року: належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно - не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу - не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. З Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16 слідує, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу - не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ст. 65 СК України). Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна - суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України. Позивачем, третьою особою по справі і допитаними свідками підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] фактично проживали та вели спільне господарство за різними адресами у с. Доброолександрівка Одеської області Овідіопольського району з липня 1989 року по 12 червня 2021 року. За рахунок спільного бюджету купували майно, побутову техніку, продукти харчування для спільного користування та вживання у їжу, спільною працею та за рахунок спільних витрат побудували житловий будинок та спільно користувались побудованим житловим приміщенням, були об`єднані спільними інтересами щодо виховання, утримання дитини, організації спільного дозвілля, що свідчить про існування між ними усталених відносин, притаманних подружжю. Представником відповідача надано до суду довідку Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області № 5011 від 18 листопада 2021 року, відповідно якої [PERSON] згідно будинкової книги №1 за 1978-2001 роки був зареєстрований в [ADDRESS] (з 25.03.1993 року по 15.06.2010 рік). До інформації щодо реєстрації місця проживання відповідача в [ADDRESS] (з 25.03.1993 року по 15.06.2010 рік), що міститься у вказаній довідці, суд відноситься критично, оскільки вказана інформація надана згідно будинкової книги №1 за 1978-2001 роки. Крім того факт реєстрації місця проживання відповідача за адресою вказаною в довідці не спростовує сукупності доказів підтверджуючих факт спільного проживання сторін та ведення ними спільного господарства, оскільки місцем проживання фізичної особи, відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є житло розташоване на території адміністративної одиниці, в якому особа проживає. Щодо майна, набутого відповідачем за час фактичного проживання та ведення спільного господарства, яке зазначене в позовній заяві, стороною позивача доведений факт набуття права власності [PERSON] та підлягає визнанню за позивачем [PERSON] право власності на 1/2 частки об`єктів права спільної сумісної власності, а саме: - житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами загальною площею 91,9 м.кв., житловою площею 71,1 м. кв., що розташований за адресою: [ADDRESS] . Натомість матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу про наявність на праві власності за [PERSON] рухомого майна, а саме: - транспортного засобу «Ауді А6», 2004 року виготовлення; реєстраційний номер [NUMBER] . Тому в цій частині позовних вимог про визнання за позивачем [PERSON] право власності на 1/2 частки об`єкту права спільної сумісної власності слід відмовити за необґрунтованістю. Вимога позивача про поділ земельної ділянки та визнання за нею право власності на Ѕ земельної ділянки, загальною площею 0,1449 га, кадастровий номер 5123781400:02:001:0165, цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 656548 виданого Доброолександрівською сільською радою Овідіопольського району Одеської області від 02 серпня 2007 року (а.с.) [PERSON] , на підставі рішення VIII сесії V скликання Доброолесандрівської сільської ради від 01 березня 2007 року за №132-V є власником земельної ділянки загальною площею 0,1449 га, кадастровий номер 5123781400:02:001:0165, цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] . Постановою Кабінету міністрів України від 2 квітня 2002 року №449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» затверджено форму Державного акта на право власності на земельну ділянку та визначено, що у разі виникнення права спільної власності на земельну ділянку до акта додається список її співвласників. Однак, даний Державний акт на право власності на земельну ділянку містить незаповнений список співвласників. Єдиним власником є особа - [PERSON] . Крім того, вказана земельна ділянка була отримана [PERSON] на підставі рішення VIII сесії V скликання Доброолесандрівської сільської ради від 01 березня 2007 року за №132-V за рахунок земель на території Доброолександрівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області внаслідок приватизації. Відповідно до положень ст. 57 СК України та ст. 81 ЗК України земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність, у тому числі виділена в натурі земельна частка (пай), є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану безоплатно частку із земельного фонду. Відповідно до частини 5 ст. 61 С України земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, стала об`єктом права спільної сумісної власності подружжя лише з 09 лютого 2011 року, після внесення до ст. 61 СК України змін Законом України від 11 січня 2011 року N 2913-VI "Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя". Зазначена земельна ділянка до 09 лютого 2011 року не були об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Статтями 116, 118, 121 ЗК України визначено порядок отримання земельної ділянки громадянином в межах норм безоплатної приватизації. Відповідно до положень ст.57 СК України, в редакції, що діяла на час набуття права власності, тобто на 02 серпня 2007 року особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Однак, відповідно ст. 120 ЗК України, ст.377 ЦК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно п.18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» якщо на земельній ділянці, одержаної громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то уразі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК. Вирішуючи питання про судові витрати за позовом, суд виходить з положень ст.141 ЦПК України, та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь [PERSON] судові витрати у виді судового збору в розмірі половини сплаченої суми позивачем, тобто 1727 грн..

Outcome: partial