Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-28 00:00:00

Позивач, [PERSON] у вересні 2020 року звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування жилим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивовано тим, що позивач є власником спірної квартири. За вказаною адресою окрім позивача, зареєстрована його колишня дружина [PERSON] та їх спільний син [PERSON] . Позивач зазначає, що відповідачі в даній квартирі не мешкають більше п`яти років, а саме після винесення Кіровським районним судом міста Кіровограда 17.04.2015 року рішення про розірвання шлюбу. Наразі місцезнаходження відповідача разом з дитиною як вказує позивач йому невідоме. Проте реєстрація останніх позбавляє можливості позивача реалізувати своє право на субсидію, тому він змушений нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг. Таким чином реєстрація відповідача разом з дитиною у житлі позивача завдає йому майнові збитки, оскільки останній має невеликий дохід та не може скористатись правом на субсидію оплати житлово-комунальних послуг. Окрім цього, як зазначає позивач, він немає можливості повноцінно скористатись правом на відчуження належної йому квартири, так як складно знайти бажаючих придбати житло з зареєстрованими особами, а відтак змушений звернутись до суду з відповідним позовом. Ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 30 вересня 2020 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. На підставі частини третьої статті 53 Цивільного процесуального кодексу України залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Управління з питань захисту прав дітей міської ради міста Кропивницького (а.с. 46). Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 24 травня 2021 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. Клопотання позивача про виклик свідків задоволено (а.с. 72). Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 28 вересня 2021 року витребувано в Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради письмовий висновок щодо доцільності позбавлення прав користування жилим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] малолітнього [PERSON] [INFO] (а.с.99). Через канцелярію суду представником Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради подано клопотання (вх. № 45003 від 16.12.2021 року), в якому останні заперечують проти задоволення позовних вимог про позбавлення прав користування жилим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] малолітнього [PERSON] [INFO] , оскільки це призведе до порушення житлових прав малолітньої дитини, а відповідно до статті 3 Конвенції ООН про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (а.с.111). Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. В судове засідання призначене на 29.08.2022 року позивач та його представник не з`явились, подали до суду заяву (вх. № 23503 від 29.08.2022 року) про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити. Проти винесення заочного рішення по справі не заперечують (а.с. 128-129). Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином (а.с. 81, 90, 113, 119, 127), причини неявки суду не відомі, заяв, клопотань та відзиву на позов до суду не подавали. Відповідно до частин сьомої, восьмої статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідачам направлялись повістки про виклик до суду на адресу, зазначену в позовній заяві та за адресою їх місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку (довідка № 845/01-10, № 843/01-10, а.с. 38-43 на звороті), а також відповідачів повідомлено в порядку частини одинадцятої статті 128 Цивільного процессуального кодексу України. Третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Управління з питань захисту прав дітей міської ради міста Кропивницького в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином (а.с. 126), причини неявки суду не відомі. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням частини четвертої статті 223 та статті 280 Цивільного процесуального кодексу України. Розглянувши наявні матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив таке. Відповідно до частини другої статті 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За приписами статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, що передбачено статтею 391 Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що позивач є власником спірного житлового приміщення, що підтверджується копією дубліката свідоцтва про право власності на житло від 25.12.2006 року; Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 13263197 від 18.01.2007 року; свідоцтвом про право на спадщину за законом від 19.11.2019 року посвідченого привтаним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Озерною О.П., зареєстрованого в реєстрі за № 1010; Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 189381256 від 19.11.2019 року; Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 58386591 від 19.11.2019 року (а.с.16-22). Відповідно до вказаних правовстановлюючих документів, [PERSON] є власником квартири яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 17 квітня 2015 року шлюб між [PERSON] , та [PERSON] , який зареєстрований 12.09.2009 року Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції, актовий запис за № 695 розірвано (а.с.13). Батьками [PERSON] [INFO] є: [PERSON] та [PERSON] (свідоцтво про народження (повторно) серія [NUMBER] від 02.02.2020 року видане Фортечним районним у місті Кропивницькому відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 9; а.с.15). За довідкою виданою Новенською селищною радою міста Кропивницького про склад сім`ї № 1377 від 12.08.2020 року, позивач [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою також зареєстровані дружина [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] [INFO] (а.с. 14). Реєстрація відповідачів за вказаною аресою також підтверджена довідками № 845/01-10 та № 843/01-10 про реєстрацію місця проживання особи, надані на запит суду Новенською селищною радою міста Кропивницького (а.с. 38-43). Згідно акту від 31 липня 2020 року, складеного сусідами [PERSON] , та засвідченого завідуючим будинок [ADDRESS] вбачається, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] [INFO] не проживають з 2015 року за місцем своєї реєстрації, за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). Свідок [PERSON] повністю і беззаперечно засвідчила в судовому засіданні обставини щодо непроживання відповідачів в спірній квартирі понад один рік. Згідно зі частиною першою статті 4 Житлового кодексу Української РСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає, зокрема, жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд). Статтею 150 Житлового кодексу УРСР визначено право громадян, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Таке ж право закріплене у статтях 319, 383 Цивільного кодексу України, за змістом яких власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї або інших осіб. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 Цивільний кодекс України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 Цивільного кодексу України). При цьому відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За роз`ясненнями, викладеними в пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 Цивільного кодексу України), то власник на підставі статті 391 Цивільного кодексу України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У зв`язку з цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Таким чином, [PERSON] будучи зареєстрована в належній позивачу квартирі, порушує права та законні інтереси позивача, [PERSON] , як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратила право користування спірним жилим приміщенням, добровільно залишивши спірне жиле приміщення і на час розгляду справи не проживає в ньому більше одного року, що відповідно до положень статтей 391, 405 Цивільного кодексу України, дає суду підстави визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням: квартирою [ADDRESS] . А також реєстрація [PERSON] в помешканні за вищевказаною адресою фактично перешкоджає позивачу в реалізації його права як власника спірного житлового приміщення, яке підлягає відновленню шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. При визнанні судом відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судом не вбачається порушення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідач тривалий час не проживає у зазначеній квартирі, тобто квартира не є її житлом відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини. Так, у п. 40 рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02.12.2010 (заява № 8863/06), яке набуло статусу остаточного 02.03.2011 року наголошується, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (пункт 36 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Прокопович проти Росії» від 18.11.2004 року). Щодо визнання малолітнього [PERSON] [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою [ADDRESS] , суд зазначає наступне. В силу частини першої статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно із частиною четвертою статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Судом встановлено, що зареєстрованим місцем проживання малолітньої дитини [PERSON] є спірна квартира, яка належить його батькові - [PERSON] . Малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише при досягненні повноліття, оскільки в силу свого віку малолітня дитина не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Позбавлення дитини права користування житлом не відповідає інтересам дитини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року в справі № 554/3289/20 (провадження № 61-2951св21) зазначено, що: «на час вибуття із спірного житла позивач була малолітньою особою та особою з інвалідністю, яка самостійно не могла визначати своє місце проживання, а тому, суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погодився і апеляційний суд, обґрунтовано вважав, що за позивачем збереглося право на користування житлом за місцем проживання її батька, незважаючи на факт зміни постійного місця проживання та сам факт не проживання в спірному житловому приміщенні. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Крім того, право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним у цьому випадку є забезпечення найкращих інтересів дитини». Враховуючи вищевикладене, оскільки малолітній [PERSON] [INFO] в силу свого віку не може самостійно визначати місце свого проживання, задля не порушення якнайкращих інтересів дитини визначених Конвецією, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині визнання малолітнього [PERSON] [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою [ADDRESS] . Відповідно до частини першої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 840,80 грн. Крім того, правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового визначає Закон України «Про судовий збір». Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі (частина перша статті 4 Закону України «Про судовий збір»). Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2020 року - 2102,00 грн. Згідно пункту 2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду заяви, позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою судовий справляється в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 992,40 грн. Подані до суду позовні заяви чи заява, а також зустрічні позовні заяви можуть містити кілька самостійних позовних вимог, кожна з яких є об`єктом справляння судового збору. Аналогічна правова позиція викладена в пункті 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014 року. За частиною сьомою статті 6 Закону України «Про судовий збір» У разі якщо позов подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір обчислюється з урахуванням загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно долі поданих кожним з них вимог окремим платіжним документом.У разі коли позов немайнового характеру подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір сплачується кожним позивачем окремим платіжним документом у розмірах, установлених статтею 4 цього Закону за подання позову немайнового характеру. Позивачем при зверненні до суду з позовом заявлено дві позовні вимоги немайнового характеру, а саме про визнання [PERSON] [INFO] , такою, що втратила право користування жилим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , та визнання [PERSON] [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою [ADDRESS] . Однак судовий збір сплачено в сумі 840,80 грн., що є сплатою судового збору за одну позовну вимогу немайнового характеру. А відтак суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] в дохід держави судовий збір в сумі 840,80 грн.

Outcome: partial