Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-17 00:00:00

У березні 2021 позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення витрат на утримання спільного майна. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує про те, що 19 жовтня 1991 рокусторони уклали шлюб, який 11 лютого 2015 року рішенням Печерського районного суду м. Києва розірваний. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09 лютого 2017року у цивільній справі №372/4514/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, визнано будинок та земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:036:0040, площа 0,12 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , а також автомобіль БМВ марки Х5 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , спільною сумісною власністю. Відповідно до цього рішення суду вищевказане майно визнано спільною сумісною власністю подружжя та здійснено поділ спільного майна у рівних частинах, тобто по Ѕ частини. Вказане судове рішення набрало законної сили 03 березня 2017 року. Позивач указує, що з 2014 року вони з відповідачем не проживали однією сім`єю. Згідно з рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09 лютого 2017 року позивач є співвласником 1/2 частки будинку та земельної ділянки, однак відповідач з моменту розірвання шлюбу по теперішній час не бере жодної участі в утриманні майна, яке є у її спільній власності, вартість всіх житлово-комунальних послуг сплачує позивач, у том числі у 2018 році, що підтверджується квитанціями та іншими розрахунковими документами за 2018 рік. Крім того, 29 грудня 2020 року Київським апеляційним судом ухвалено рішення по справі №372/3164/17-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення витрат на утримання спільного майна за 2015 рік, за яким позовні вимоги [PERSON] задоволено, та стягнуто з [PERSON] витрати на утримання та збереження спільного майна. Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача Ѕ часину витрат на утримання спільного майна в сумі 27471,53 грн за період з січня 2018 року до грудня 2018 року. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору в сумі 908 грн та 7000 грн витрат на професійну правову допомогу. Ухвалою суду від 08 квітня 2021 року в справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08 липня 2021 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення витрат на утримання спільного майна - задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на утримання та збереження спільного майна в розмірі 27175,51 грн та судові витрати в розмірі 7575,86 грн. 15 грудня 2021 року від відповідача надійшла заява про перегляд вказаного заочного рішення. В обґрунтування заяви, [PERSON] вказувала на те, що надана позивачем частина копій доказів (квитанцій про сплату послу) є нерозбірливими. Крім того, позивач не довів, що послуги охорони надавались саме у належному сторонам будинку, як і не підтверджено доказами заявлені суми. Ухвалою суду від 20 грудня 2021 року вказану заяву залишено без руху та надано відповідачу строк на усунення недоліків заяви. 24 січня 2022 року від представника відповідача надійшла заява про перегляд заочного рішення, якою недоліки усунуто. Ухвалою суду від 28 січня 2022 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено. Скасовано заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 липня 20210 року в справі №757/11618/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення витрат на утримання спільного майна та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила про його задоволення. Відповідачка та її представник проти задоволення позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Суд установив 19 жовтня 1991 року між [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, про що зроблено актовий запис №582, що підтверджується копією свідоцтва про одруження від 19 жовтня 1991 року. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09 лютого 2017 року у цивільній справі №372/4514/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, визнано домоволодіння та земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:036:0040, площа 0,12 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , а також автомобіль БМВ марки Х5 2011 року випуску державний номерний знак [NUMBER] спільною сумісною власністю. Відповідно до рішення суду вищевказане майно визнано спільною сумісною власністю подружжя та здійснено поділ спільного майна у рівних частинах, тобто по 1/2 частині. Рішенням суду набрало законної сили 03 березня 2017 року. У зв`язку з тим, що [PERSON] не здійснювала оплату житлово-комунальних послуг з утримання спільного майна, [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва про стягнення витрат на утримання спільного майна за 2015 рік. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення витрат на утримання спільного майна - відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 29 грудня 2020 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року скасовано, позов задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на утримання та збереження спільного майна в розмірі 14 579,50 коп. та судові витрати в розмірі 5824,64 грн.В задоволенні позовних вимог про стягнення витрат на телекомунікаційні послуги в сумі 1280 грн - відмовлено. Відповідно до ч. 3 ст. 13 Конституції України та ч. 4 ЦК України ст. 319 ЦК України при здійсненні права власності визначається, що власність зобов`язує. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частиною 1 ст. 322 ЦК Українивизначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з чч. 1, 3 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно із статтею 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Таким чином, сторони в силу вимог статей 322,360 ЦК України зобов`язанні утримувати майно, що їм належить, та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин), оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 ст. 544 ЦК України). Виходячи з аналізу зазначених правових норм, кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Зазначений висновок міститься у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц та у постанові Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15. Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до пункту 2 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Як вбачається зі змісту рішення Київського апеляційного суду від 29 грудня 2020 року жилий будинок та земельна ділянка з кадастровим номером 3223155400:03:036:0040, площа 0,12 га, що розташовані за адресою: [ADDRESS] були набуті сторонами у спільну сумісну власність у період шлюбу. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09 лютого 2017 року право власності на 1/2 частину домоволодіння та земельної ділянки було визнано за [PERSON] в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, яке було набуто ними у спільну власність протягом 2004 - 2006 років. Звертаючись до суду із позовом позивач [PERSON] посилався на те, що ним у 2018році було сплачено: за газопостачання14900грн за березень 2018 року; 20096 грн за квітень, 5195,02 грн за жовтень-грудень, а всього - 40191,02 грн. За послуги з охорони будинку у 2018 року позивач витратив: 900 грн за січень; 1125 грн - за лютий; 1125 грн - за березень; 1125 грн - за квітень; 1125 грн - за травень; 1125 грн - за червень; 1125 грн - за липень; 1125 грн - за липень; 1125 грн - за серпень; 1425 грн - за вересень; 1125 грн - за вересень; 1125 грн - за жовтень; 1710 грн - за листопад; 1125 грн - за грудень. Всього - 14160 грн. Всього на утримання належного сторонам спільного майна, позивачем було сплачено у 2018 році 54351,02 грн (40191,02 грн + 14160 грн), що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями квитанцій. Заперечуючи проти позову, [PERSON] на підтвердження понесення нею витрат на утримання спільного майна, а саме на сплату за спожитий газ за адресою: [ADDRESS] надала квитанції від 27 грудня 2017 року на суму 2 000 грн, від 26 січня 2018 року на суму 2000 грн та від 09 березня 2018 року на суму 2 000 грн. Згідно паспортних даних відповідача, [PERSON] , з 07 листопада 2000 року прописана за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні сторони зазначили, що у будинку [ADDRESS] ніхто не проживає. Встановивши зазначені обставини, суд приходить до такого висновку. Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, регулює Закон України «Про житлово-комунальні послуги». Предметом регулювання цього Закону згідно ст. 2 є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках. Не є предметом регулювання цього Закону відносини, що виникають між співвласниками, а також між співвласниками та об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку при забезпеченні потреб співвласників шляхом самозабезпечення відповідно до статті 22 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку». Як визначено у ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком та 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Виходячи з аналізу зазначених правових норм, послуги з охорони та телекомунікаційні послуги не належать до житлово-комунальних послуг. В той же час, надані позивачем копії квитанцій на підтвердження оплати послуг з охорони не містять посилання на будинок за адресою: [ADDRESS] , а стороною позивача до суду не додано копій договорів, на підставі яких позивач сплачував за вказані послуги. Крім того, відповідно до ст.ст. 1, 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач це фізична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Зокрема, споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач. Індивідуальний споживач - це, серед іншого, фізична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Отже, в розумінні закону споживачем комунальних послуг є особа, яка користується об`єктом нерухомого майна; отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб; з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Відповідач спірним будинком не користується та в ньому не проживає. Вирішуючи цей спір, суд враховує, що одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК України). За приписами частин першої - четвертої статті 12 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Крім того, відповідно до частини першої статті 76 ЦК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦК України). За змістом частин шостої - десятої статті 84 ЦПК України будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду. Особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали. У разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів з причин, визнаних судом неповажними, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом. Притягнення винних осіб до відповідальності не звільняє їх від обов`язку подати витребувані судом докази. У разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду. З наданих позивачем квитанцій вбачається, що споживачем житлово-комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] . Доказів того, що відповідач проживає у спірному житловому будинку позивач не надав. Крім того, у наданих позивачем квитанціях зазначено, що станом на березень 2018 року за спожитий газ за адресою: [ADDRESS] наявна заборгованість в сумі 24 285 грн, при цьому, не зазначено, за який саме період утворилась ця заборгованість, такі докази в матеріалах справи відсутні. Ураховуючи викладене, підстави для задоволення позову - відсутні.

Outcome: dismissed