Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 30 серпня 1999 року між нею, [PERSON] та [PERSON] на товарній біржі «Новомосковська», реєстраційний № [NUMBER] , зареєстрований в Новомосковському бюро технічної інвентаризації за р. № 205 в реєстрову книгу № 1 та визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 31,38 кв.м., житловою площею 16,22 кв.м., яка складається з: коридору 1 - 4,42 кв.м., санвузла 2 - 2,70 кв.м., кухні 3 - 6,93 кв.м., кімнати 4 - 16,22 кв.м., шафи 5 - 0,31 кв.м., балкону І - 0,8 кв.м., що розташована у будинку [ADDRESS] . В обґрунтування свого позову, позивач зазначає, що 30 серпня 1999 року між нею, як покупцем, та [PERSON] , як продавцем, було укладено договір купівлі-продажу нерухомості (надалі-договір), згідно якого продавець продав, а покупець купив об`єкт нерухомості: квартиру [ADDRESS] за 5893 гривні, які продавець одержав від покупця до підписання угоди. Вказаний договір було укладено та зареєстровано на товарній біржі «Новомосковська» та в той же день, тобто 30.08.1999 року, зареєстровано в Новомосковському БТІ в реєстрову книгу 1 за реєстровим номером 205, про що свідчить відмітка на договорі та на технічному паспорті квартири. При укладенні договору між сторонами договору, було узгоджено всі належні умови купівлі-продажу квартири, зокрема, щодо ціни, передачі квартири, оформлення документів, адже після виконання позивачем зобов`язань, відповідач передав ключі та всі документи на квартиру, а 09 вересня 1999року позивач зареєструвалась в даній квартирі, зареєстрована в ній і досі. З 1999 року і до цього часу претензій щодо продажу квартиру від відповідача не надходило. Нещодавно, маючи намір розпорядитися квартирою, вона звернулася до нотаріуса задля посвідчення договору купівлі-продажу спірної квартири, однак їй нотаріус роз`яснила, що квартирою вона розпорядитись не зможе, так як укладений договір купівлі-продажу квартири, хоча і зареєстрований в БТІ, є недійсним, так як не посвідчений нотаріально, а це є порушенням вимог ст. 227 ЦК України (1963року). Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду з означеним позовом. В судове засідання позивач не з`явилася, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи у її відсутність, одночасно позовні вимоги підтримала у повному обсязі та проти винесення судом заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, а тому, у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору допустимості та належності, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 30 серпня 1999 року між позивачем і відповідачем укладено Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , загальною площею 31,38 кв.м., житловою площею 16,22 кв.м., яка складається з: коридору 1 - 4,42 кв.м., санвузла 2 - 2,70 кв.м., кухні 3 - 6,93 кв.м., кімнати 4 - 16,22 кв.м., шафи 5 - 0,31 кв.м., балкону І - 0,8 кв.м., що розташована у будинку [ADDRESS] , зареєстрований Товарною біржею «Новомосковська» за реєстраційним № 000408, а також зареєстрований в Новомосковському БТІ в реєстрову книгу № 1 за реєстровим № 205, що підтверджується реєстраційним написом на договорі від 30 серпня 1999 року. Відповідно до п. 3 договору купівлі-продажу нерухомого майна від 30 серпня 1999 року, зазначену квартиру позивач придбав за 5 893 грн. 00 коп., які продавець одержав від покупця до підписання угоди. Згідно технічного паспорту, виготовленого станом на 13.12.1967 року, зі змінами, внесеними 27.08.1999 року, власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 31,38 кв.м., житловою площею 16,22 кв.м., яка складається з: коридору 1 - 4,42 кв.м., санвузла 2 - 2,70 кв.м., кухні 3 - 6,93 кв.м., кімнати 4 - 16,22 кв.м., шафи 5 - 0,31 кв.м., балкону І - 0,8 кв.м. у будинку [ADDRESS] є [PERSON] . Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Зі змісту ч .2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Згідно з абзацом 3 ч.2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норми ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлене судом. За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоду по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорі даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно буди досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» №1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року згідно ч. 2 якої угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Міністерство юстиції України за №17-12-44 від 10 квітня 1998 року роз`яснило, що угоди, укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. Положеннями ст. 47 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 Кодексу). Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до п. 5 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст. 227, 242 ЦК УРСР (1963 року) договір купівлі-продажу житлових будинків повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна із сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Статтею 392 ЦК України, передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Оскільки позивач (покупець) [PERSON] повністю виконала умови договору купівлі-продажу, сплатила за придбане майно грошові кошти, фактично володіє об`єктом нерухомості та утримує його з 30 серпня 1999 року, договір купівлі-продажу між сторонами в судовому порядку не визнавався недійсним, позивач на підставі ст.ст. 128,153 ЦК УРСР і ст. 49 ЗУ "Про власність", правомірно набула право власності на спірний об`єкт нерухомості і правомірно володіє ним до теперішнього часу. Іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає та відповідно ст. 16 ЦК України він обрав правильний спосіб захисту свого порушеного права. При цьому, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved