Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, яку уточнив та в обґрунтування уточнених позовних вимог вказав, що з 19 лютого 2000 року перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] . Сім`я не склалася через різні сімейні та життєві цінності, мають різні погляди на життя та не розуміють один одного. З 2021 року шлюбні відносини між ними фактично припинені, сторони не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету. Позивач вважає, що сім`я розпалась остаточно, майновий спір між сторонами відсутній. Вказує, що з початку війни в Україні, а саме з 24.02.2022, кожний з них мешкає окремо. За їх спільною згодою для своєї безпеки та безпеки дітей син проживає разом з ним у Львівській області, а донька з відповідачем в Івано-Франківській області. Спір між ними про визначення місця проживання дітей після розлучення відсутній. Позивач просить розірвати шлюб між ним та відповідачем, зареєстрований 19 лютого 2000 року виконкомом Вільненської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, актовий запис № 02. Після розірвання шлюбу визначити місце проживання дітей: сина [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , за місцем його проживання або перебування, а доньки [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , за місцем її проживання, або перебування. Ухвалою судді від 02 серпня 2022 року позовна заява прийнята до розгляду, призначена до підготовчого засідання, та в порядку підготовки справи до судового розгляду з Органу опіки та піклування Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, витребувані докази на підтвердження викладених в позові обставин (а.с. 26-27). Позивач та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, від представника надійшла заява, в якій він просив справу розглянути за його відсутності та відсутності позивача, позов підтримали та просили задовольнити (а.с. 38). Відповідач та її представник [PERSON] також в судове засідання не з`явився, від представника надійшла заява, в якій він просила справу розглянути в підготовчому засіданні за його відсутності та відсутності відповідача, позовні вимоги визнали, не заперечувала проти їх задоволення (а.с. 39-40). Представники третіх осіб: Органу опіки та піклування Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області та Служби у справах дітей Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, в судове засідання не з`явилися, від них надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, при вирішення спірного питання покладаються на розсуд суду (а.с. 33,36) В зв`язку з тим, що сторони правом на участь в судовому засіданні не скористалися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до частин 3 та 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, вивчивши докази по справі, враховуючи визнання позову відповідачем, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в підготовчому засіданні з наступних підстав. Як встановлено судом, сторони перебувають у шлюбі зареєстрованому 19 лютого 2000 року виконкомом Вільненської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, актовий запис № 02, дошлюбне прізвище відповідача « [PERSON] », про що свідчить копія свідоцтва про одруження серії [NUMBER] (а.с.10). Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 8,9). Суд не застосовує положення ст. 111 СК України, оскільки в судовому засіданні було зібрано достатньо доказів, які підтверджують, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, почуття любові та взаємоповаги зникло, а подальше спільне проживання суперечить інтересам сторін. Позивач стверджує, що з 2021 року шлюбні стосунки між подружжям фактично припинено, спільне господарство вони не ведуть, спільно з відповідачем не проживають, про що не заперечувала відповідач надавши заяву про визнання позову. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ст. 112 ч.2 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Суд дійшов висновку, що сім`я розпалася остаточно, примирення неможливе, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має істотне значення, у зв`язку із чим шлюб, зареєстрований між сторонами, повинен бути розірваний. Після розірвання шлюбу залишити відповідачу прізвище « [PERSON] ». У відповідності до ч.1 ст. 160 СК України , місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків та самої дитини. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п.1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Як зазначив в позові позивач, з початку війни в Україні, а саме з 24.02.2022, для своєї безпеки та безпеки дитини він з сном [PERSON] , [INFO] виїхали до Львівської області, а відповідач з донькою [PERSON] , [INFO] , в Івано-Франківську область. Ніяких заперечень проти спілкування дітей з батьками між ними не існує. Також, зазначав, що вони дійшли згоди, що син залишиться проживати з ним, а донька з відповідачем, про що не заперечувала відповідач, надавши заяву про визнання позовних вимог. З пояснень наданих Органом опіки та піклування Лозуватської сільської ради на виконання ухвали суду від 02.08.2022, щодо надання висновку про доцільність визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , вбачається що радою опіки та піклування встановлено, що позивач живе разом з сином у Львівській області, а відповідач з донькою в Івано-Франківській області, у зв`язку з чим рада опіки не може надати висновок про доцільність визначення місця проживання дітей. Отже, аналізуючи викладене вище, та дотримуючись рівноваги між інтересами дітей та інтересами батьків, приділяючи особливу увагу до найважливіших інтересів дітей, враховуючи домовленість батьків, щодо місця проживання дітей, суд вважає, необхідним після розірвання шлюбу між сторонами визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] - позивачем по справі, за місцем проживання останнього, а місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] - відповідачем по справі, за місцем проживання останньої. Відповідно до ст. 142 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, тому відповідно до вимог ст. 142 ЦПК України, позивачу підлягає поверненню 50 відсотків сплаченого ним судового збору, в розмірі 992,80 гривні, а інша частина в розмірі 992,80 гривні, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved