Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-07 00:00:00

23.03.2022 позивач звернувся до суду з даним позовом. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 24.02.2020 уклав договір позики з відповідачем. Згідно п. 1.1 договору позики, надав у власність, а відповідач прийняв, на строк до 05 березня 2021, на умовах позики грошові кошти у гривнях, що відповідно до курсу Національного банку України на 2 лютого 2020 року склали 30 000 (тридцять тисяч) доларів США 00 центів і становить 73 500.00 (сімсот тридцять три п`ятсот тисяч гривень) 00 коп. Однак, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та не повернув позику у визначений договором строк. Тому 02.04.2021 він звернувся до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом до [PERSON] про стягнення борг за договором позики в розмірі 839 094,00 грн. 03.08.2021 Трускавецький міський суд Львівської області у справі №457/414-21 ухвалив рішення, яким стягнено з [PERSON] на його користь 839094,00 грн. та 908,00 грн. судового збору. Стягнено з [PERSON] на користь держави 7482,94 грн. судового збору. Рішення набрало законної сили 25.08.2021 року. Виконавчий лист видано 28.09.2021. 05.10.2021 старший державний виконавець Дрогобицького відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Костишин Н.Р. відкрив виконавче провадження № 67012803 з виконання виконавчого листа у справі № 457/414/21 від 28.09.2021 року. Старшим державним виконавцем в ході виконання встановлено, що боржник [PERSON] на обліку в органах ДФС не перебуває, інформація щодо джерел отримання доходів в ДРФО відсутня; в МВС відсутні дані про зареєстровані за боржником транспортні засоби; в Державної прикордонної служби України відсутні дані щодо перетину боржником державного кордону; у боржника відсутнє майно та доходи, на яке можна звернути стягнення. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна № 290542478 від 15.12.2021 року відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (в подальшому [PERSON] ) були співвласниками квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності № 1/1-13 від 18.01.2005 року, виданого Комісією з питань приватизації житла при виконкомі Дрогобицької міської ради. 10.03.2020 (через два тижні після укладення договору позики від 24.02.2020 року) [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] уклали договір про визначення часток у праві спільної власності, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Радзієвською О.В., згідно якого визначили частки у квартирі [ADDRESS] за кожним з них. 10.03.2020 [PERSON] , бажаючи приховати належне йому майно від звернення на нього стягнення за боргами, оформив договір дарування своєї частки квартири на свою матір [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Радзієвською О.В., згідно якого [PERSON] безоплатно відчужив належну йому 1/3 частку в квартирі [ADDRESS] своїй матері [PERSON] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна № 290542478 від 15.12.2021 року, відповідач [PERSON] іншого житла не має. Згідно відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС у Львівській області від 25.04.2021 року № 457/407/21, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 26.04.2001 року. Відтак, зважаючи на фіктивність такого договору, оскільки такий був свідомо укладений відповідачами з метою уникнення звернення стягнення на майно боржника та спрямований на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав, його вчинено без наміру створення правових наслідків просить визнати його недійсним, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за [PERSON] в частині державної реєстрації за останньою права власності на 1/3 ід. частину у квартирі [ADDRESS] та скасувати запис про право власності №35880602 від 10.03.2020 про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на об`єкт нерухомого майна: 1/3 ід. частину у квартирі [ADDRESS] . 24.03.2022 направлено запит щодо реєстрації місця проживання відповідача, що містяться в картотеці реєстраційного обліку, відповідь на який отримано судом 08.04.2022 та 14.04.2022. Ухвалою від 24.03.2022 в зазначеній справі відкрито провадження та постановлено розглядати дану справу в порядку загального позовного провадження 18 квітня 2022 року, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, пред`явлення зустрічного позову. Також позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Крім того, ухвалою від 24.03.2022 задоволено заяву позивача про забезпечення позову, зокрема накладено арешт на 1/3 ідеальну частину у квартирі [ADDRESS] . 18.04.2022 відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву. В обґрунтування свого заперечення щодо позову відповідач [PERSON] вказує про те, що про договір позики ні їй, ні членам її сім"ї відомо не було. Про існування даного договору вони дізналися лише отримавши позовні документи із суду. Їй було лише відомо, що син працював у позивача на посаді менеджера ніби то, однак які між ними були відносини їй невідомо. Не заперечує, що син [PERSON] [INFO] надав [PERSON] (яка є її дочкою та сестрою [PERSON] ) довіреність, згідно якої 10 березня 2020 року були укладені договори про визначення часток у праві спільної власності та договір дарування частки квартири, які посвідчила приватний нотаріус Радзієвська О.В. Вказує, що посилання позивача на те, що договір дарування частки квартири був укладений з метою приховати своє майно від звернення на нього стягнення за боргами не відповідає дійсності, оскільки на момент його укладення не було будь яких обтяжень на його укладення. Договір дарування сином на її користь був укладений з тих причин, що в нього погіршився стан здоров`я, він два тижні перебував на лікуванні в хірургічному відділені Дрогобицької ЦРЛ, а також були негаразди в сім"ї. Відносини між ним та дружиною були погані. Вона не заперечувала проти укладення договору дарування. Тобто даний договір відповідав їхній внутрішній волі, як її так і сина, а тому він не був укладений для виду. Будь яких інших цілей, передбачених договором дарування ніхто з них не переслідував. В оману син її не вводив, вони дійсно укладали договір дарування частки квартири. Після укладення договору дарування частки квартири він був виконаний, оскільки вона прийняла дарунок та отримала оригінал примірника договору дарування після його нотаріального посвідчення. 28.04.2022 позивачем подано відповідь на відзив в якій позивач заперечує обставини викладені відповідачем [PERSON] у відзиві на позовну заяву. 12.05.2022 закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду по суті на 09.06.2022. 09.06.2022 розгляд справи відкладено за клопотанням представника відповідача [PERSON] - адвоката Гаврилової Н.М. на 05.07.2022. 05.07.2022 в судовому засіданні оголошено перерву до 25.07.2022. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та дала пояснення, які по суті та змісту відповідають обставинам викладеним у позовній заяві та відповіді на відзив. Просить позов задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання шляхом направлення судової повістки за встановленою адресою зареєстрованого місця проживання. Однак, поштові конверти були повернені до суду з відмітками "за закінченням терміну зберігання". Крім того, задля забезпечення принципу диспозитивності, змагальності, відкритості інформації, щодо справи та належного повідомлення відповідача про дату, час, місце та порядок розгляду даної справи Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області було розміщено оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відтак, суд доходить висновку про належне вжиття всіх заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд даної справи, будь яких повідомлень про зміну адреси відповідач суду не подавала, а відтак, суд, у відповідності до вимог п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8, ч. 11, ч. 12\~ст. 128 ЦПК України\~вважає відповідача [PERSON] належним чином повідомленим про дату, час, місце та порядок судового розгляду зазначеної справи. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Гаврилова Н.М. в судовому засіданні позову не визнали з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Просили відмовити в задоволенні позову за безпідставністю. Третя особа [PERSON] позов заперечила, оскільки при посвідченні нею договору його сторонам були роз`ясненні їхні права та обов`язки, їхнє волевиявлення було спрямоване на укладення саме такого договору. В подальшому, третя особа в судове засідання не з`явилась, однак подала суду заяву, в якій просить проводити розгляд даної справи у її відсутності, оскільки свої професійні обов`язки виконала з честю та гідністю, дотримуючись високого звання нотаріус. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно частини першої статті 16 Цивільного кодексу України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження №14-144цс 18). Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочини можуть бути дво- чи багатосторонніми. Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Матеріалами справи встановлено, що 24.02.2020 між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір позики грошових коштів в еквіваленті 30 000 (тридцять тисяч) доларів США 00 центів, що відповідно до курсу Національного банку України станом на 24 лютого 2020 року становило 73 500.00 (сімсот тридцять три п 'ятсот тисяч гривень) 00 коп., а.с. 13. Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області у справі №457/414-21 встановлено факт невиконання [PERSON] своїх зобов`язань за договором позики та стягнено з останнього 839094,00 грн. та 908,00 грн. судового збору. Стягнуто з [PERSON] на користь держави 7482,94 грн. судового збору. Рішення набрало законної сили 25.08.2021 року. Виконавчий лист видано 28.09.2021, а.с.15-16. 05.10.2021 старший державний виконавець Дрогобицького відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Костишин Н.Р. відкрив виконавче провадження № 67012803 з виконання виконавчого листа у справі № 457/414/21 від 28.09.2021 року. Старшим державним виконавцем в ході виконання встановлено, що боржник [PERSON] на обліку в органах ДФС не перебуває, інформація щодо джерел отримання доходів в ДРФО відсутня; в МВС відсутні дані про зареєстровані за боржником транспортні засоби; в Державної прикордонної служби України відсутні дані щодо перетину боржником державного кордону; у боржника відсутнє майно та доходи, на яке можна звернути стягнення, а.с. 17-20. 22.10.2021 у ході виконавчого провадження винесено постанову про арешт коштів боржника, а.с. 21. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна № 290542478 від 15.12.2021 року відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (в подальшому [PERSON] ) були співвласниками квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності № 1/1-13 від 18.01.2005 року, виданого Комісією з питань приватизації житла при виконкомі Дрогобицької міської ради. 10.03.2020 [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] уклали договір про визначення часток у праві спільної власності, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Радзієвською О.В., згідно якого визначили частки у квартирі [ADDRESS] за кожним з них. 10.03.2020 між відповідачами [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] , та [PERSON] укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Радзієвською О.В., згідно якого [PERSON] безоплатно передав у дар належну йому 1/3 частку в квартирі [ADDRESS] своїй матері [PERSON] , а.с. 22 - 23. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 ЦК України). Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61- 16353свої8) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Тлумачення статті 234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним». З огляду на викладене, суд доходить обґрунтованого висновку про те, що відчужуючи спірне майно, [PERSON] був обізнаний про необхідність повернення значної суми боргу позивачу, а отже міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку невиконання взятого на себе зобов`язання, шляхом звернення стягнення на належне майно. Про фіктивність оспорюваного договору дарування та відсутність наміру у відповідачів створити правові наслідки, обумовлені цими договорами, свідчить те, що після відчуження вищезазначеної квартири, [PERSON] залишається бути зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , став неплатоспроможним (не працевлаштований). У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18 суд касаційної інстанції вказав, що правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою, якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 зроблений висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 753/765/17 з аналогічних правовідносин, цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Суд надає віри доводам позивача з приводу того, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін, які є близькими родичами, під час його укладання були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а з метою приховання цього майна від виконання за його рахунок грошового зобов`язання. При цьому суд враховує пояснення відповідачки [PERSON] про те, що її син, укладаючи договір дарування, хотів уникнути поділу майна з дружиною, що їй не відомо про місце перебування сина, який нібито два роки тому виїхав за кордон і з яким у неї з того часу обірвався зв`язок. В той же час, син залишається бути зареєстрованим у квартирі, яку їй подарував, і в цій квартирі, як ствердила [PERSON] , до початку війни на Україні проживала її невістка з онуком, хоча шлюб між її сином та невісткою був розірваний. При цьому, суд приймає до уваги, що своє грошове зобов`язання перед [PERSON] відповідачем [PERSON] не виконане і станом на сьогоднішній день, що викликало необхідність у зверненні позивача [PERSON] до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом про стягнення боргу, отримання виконавчого листа та необхідність його пред`явлення до примусового виконання до органів ДВС (а.с.15-23). При таких обставинах, суд вважає, що сторони правочину діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами стосовно кредитора, оскільки укладено договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора позивача [PERSON] і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника. У Постанові Верховного суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18 судом зроблено такий правовий висновок: для вирішення питання про визнання недійсним правочину оспорюваного заінтересованою особою правове значення має встановлення впливу наслідку вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У даному випадку важливим є врахування, що таке звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину. Тому у разі оскарження правочину заінтересованою особою необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав. Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті З ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним. Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього грошового зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора. Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що сукупність наведених обставин доводить той факт, що [PERSON] діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам кредитора, оскільки відчужив належне йому майно своїй матері за наявності невиконаного грошового зобов`язання, а тому вважає, що такі дії вчинено з метою уникнення звернення стягнення стягувачем на вказане майно. Укладення особою договорів дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому такий правочин є недійсними відповідно до ч. 2 ст. 234 ЦК України. Відтак позов в частині визнання недійсним договору дарування підлягає до задоволення. Разом з тим, не підлягає задоволенню вимога про скасування запису про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на об`єкт нерухомого майна: 1/3 ід. частину у квартирі [ADDRESS] з огляду на те, що за змістом пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). З огляду на викладене, суд вважає, що підлягає до задоволення вимога позивача про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51556712 від 11.03.2020, прийняте приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Радзієвською Ольгою Віталіївною про державну реєстрацію права власності на 1/3 ід. частину у квартирі [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2050585246106, яким зареєстровано право власності за [PERSON] В той же час, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає, а тому позовна вимога в цій частині задоволенню не підлягає. Відповідно до п. 6, п. 8 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати та чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. За таких обставин, з врахуванням вимог п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, оскільки позов задоволено, з відповідачів в рівних частках необхідно стягнути на користь позивача судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 2481,00 грн. (а.с. 6, 11) . Крім цього, оскільки судом вжито заходів по забезпеченню позову, клопотання про їх скасування від учасників справи не надходило, а відтак, відповідно до вимог ч. 7 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову, заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed