Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні належній позивачу на праві власності квартирою [ADDRESS] , шляхом зняття з реєстрації відповідача, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником вказаної вище квартири на підставі договору купівлі-продажу від 02.12.2021 року, проте в даній квартирі також документально зареєстрований [PERSON] , хоча вже більше 15 років останній за вказаною адресою фактично не проживає та місце перебування його не відомо. Оскільки на сьогоднішній день у відсутності [PERSON] позивач не може у позасудовому порядку зняти його з реєстрації, що обмежує його у вільному розпорядженні своєю власністю - нерухомим майном, тому він і змушений звернутися до суду з даним позовом. У судове засідання позивач не з`явився, проте завчасно подав до суду заяву, згідно з якою позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд розглянути справу за його відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечував (а.п.23). Відповідач в судове засідання також не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином та вчасно (а.п.26, 30, 31). У зв`язку з цим суд на підставі ст.280 ЦПК України вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з копії договору купівлі-продажу квартири від 02.12.2021 року, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.п.10-12), що також підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №288097940 від 02.12.2021 року (а.п.13). Відповідно до копії довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої відділом адміністративних послуг Прилуцької міської ради Чернігівської області, [PERSON] , [INFO] , з 07.11.2018 року по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.п.5). Згідно з копією домової книги для прописки громадян [PERSON] значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] (а.п.6-9). Згідно з актом про фактичне проживання, не проживання без реєстрації №46, складеним 18.02.2022 року комітетом самоорганізації населення №1 центрального мікрорайону Прилуцької міської ради Чернігівської області, [PERSON] дійсно зареєстрований у квартирі за адресою: [ADDRESS] , але фактично не проживає у ній протягом 15 років, а його місцезнаходження свідкам та власнику квартири не відомо (а.п14.). Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 150 Житлового кодексу України передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а частиною 1 ст.317 ЦК України закріплено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння чи користування. Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року №1382-VII401 зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про оголошення особи безвісно відсутньою або померлою. У судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач хоч і значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , але фактично з 2007 року не проживає за вказаною адресою, чим створює перешкоди позивачу у вільному володінні, користуванні та розпорядженні своїм житлом, тому суд беззаперечно вважає відповідача таким, що підлягає зняттю з зареєстрованого місця проживання. На підставі ст.150 ЖК України, ст.316, 319, 321, 391 ЦК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року №1382-VII401,

Outcome: approved