Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-08 00:00:00

19 листопада 2021 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся позивач [PERSON] із вищевказаним позовом до [PERSON] , третя особа, - Виконавчий комітет Металургійної районної у місті ради про визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся та визнання права власності на майно, в котрому просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яке складається з: житловий будинок А-1, житловою площею 22,2кв.м., літня кухня літ.Б, гараж літ.В, вбиральня літ.Г, душ літ.Д,, І вод. К-ки, ІІ замощення; І-4 огорожі №5, що розташоване на земельній ділянці площею 394кв.м., укладеного у вигляді розписки 22 червня 2000 року, та визнати за ним право власності на вказане домоволодіння. Вимоги позивачем обґрунтовано тим, що 22 червня 2000 року він уклав з [PERSON] та [PERSON] угоду, відповідно до якої [PERSON] , [PERSON] отримали від нього повну суму у розмірі 1 800 (одна тисяча вісімсот) доларів США, за проданий будинок з усіма господарськими прибудовами та землею, що розташовані за адресою: [ADDRESS] на підставі розпорядженням голови Обласної державної адміністрації від 19 червня 2016 року №Р-223/0/3-16 «Про перейменування топонімів у населених пунктах області». Вказаний договір купівлі-продажу був укладений в присутності відповідача [PERSON] , [PERSON] та двох свідків [PERSON] та [PERSON] . У момент підписання договору купівлі-продажу, продавцями було передано покупцю ключі від будинку та прибудов, оригінали правовстановлюючих документів , а саме: договір на право будівництва будинку та безстрокове користування земельною ділянкою від 16 червня 1954 року, акт від 30 травня 1954 року, рішення Дзержинської районної ради №200 від 07 травня 1982 року, рішення виконкому Дзержинської районної ради №413 від 10 жовтня 1982 року, технічний звіт від 2002 року, рішення виконкому Дзержинської районної ради №232 від 17 липня 2002 року та свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 лютого 1995 року. Договір купівлі-продажу домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке складається з: житловий будинок А-1, житловою площею 22,2кв.м., літня кухня літ.Б, гараж літ.В, вбиральня літ.Г, душ літ.Д,, І вод. К-ки, ІІ замощення; І-4 огорожі №5, що розташоване на земельній ділянці площею 394кв.м., - не складено у нотаріальній формі. Укласти та належним чином оформити договір купівлі-продажу сторони з 2000 року по 2021 рік не могли, так як, по-перше, не було можливості домовитися про дату, час та місце, по-друге, як йому відомо, [INFO] , помер [PERSON] . Він подав відповідний позов, виходячи з того, що як покупець, передав продавцям грошові кошти за придбане домоволодіння і є його власником. Смерть одного з продавців - [PERSON] , стала перешкодою для покупця у реєстрації права власності на придбане нерухоме майно у встановленому законом порядку. Починаючи з 23 червня 2000 року по сьогоднішній день він на постійній основі оселився у спірному домоволодінні, оскільки таке право передбачено розпискою та претензій у відповідача на передачу йому у власність домоволодіння, користування ним не має. Він добросовісно та відкрито користується житловим будинком з моменту його фактичного продажу, а саме з 23 червня 2000 року, сплачує комунальні послуги, доглядає за будинком, територією тощо. Вважає, що він заволодів спірним майном на підставі укладеної між ним та [PERSON] , [PERSON] розписки від 22 червня 2000 року про отримання останніми повної суми коштів за це домоволодіння. Право власності на момент укладання розписки підтверджувалося - свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 22 лютого 1995 року. Враховуючи той факт, що всі умови набуття права власності присутні, вважає, що він має всі підстави для визнання за ним права власності на спірне домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 22 червня 2000 року, укладеного у вигляді розписки. Позивач та його представник при розгляді справи присутніми не були, надали зави про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав та мотивів, викладених у позовній заяві, просили суд їх задовольнити. Від відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та визнання позовних вимог. Від представника третьої особи до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника, за наявними матеріалами справи. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою до суду всіх учасників процесу, фіксація судового процесу не здійснювалася. Повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. За правилами статей 2, 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Водночас, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 лютого 1995 року, [PERSON] та [PERSON] отримали в спадок після смерті [PERSON] , домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке складається з: житловий будинок А-1, житловою площею 22,2кв.м., літня кухня літ.Б, гараж літ.В, вбиральня літ.Г, душ літ.Д,, І вод. К-ки, ІІ замощення; І-4 огорожі №5, що розташоване на земельній ділянці площею 394кв.м. (а.с.11-12). [ADDRESS] перейменована на [ADDRESS] на підставі розпорядженням голови Обласної державної адміністрації від 19 червня 2016 року №Р-223/0/3-16 «Про перейменування топонімів у населених пунктах області». 22 червня 2000 року позивач уклав з [PERSON] та [PERSON] угоду, відповідно до якої [PERSON] , [PERSON] отримали від позивача повну суму у розмірі 1 800 (одна тисяча вісімсот) доларів США, за проданий будинок з усіма господарськими прибудовами та землею, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір купівлі-продажу був укладений в присутності відповідача [PERSON] , [PERSON] та двох свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с.26). [PERSON] помер [INFO] (а.с.69). З положень пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, вбачається, що даний Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки взаємні права та обов`язки відповідно до договору виникли в 2000 році під час дії ЦК УРСР, до правовідносин, що виникли між сторонами необхідно застосувати положення ЦК УРСР від 1963 року. Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК УРСР, в редакції чинній на час укладення спірного договору, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст.47 цього Кодексу). Зі змісту ч.1 ст.47 ЦК УРСР вбачається, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст.48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. У цьому випадку наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно зі ст.128 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві. Відповідно до вимог ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із угод. За таких обставин, враховуючи встановлені судом обставини справи, зокрема, що спірний договір не було посвідчено нотаріально, разом з цим, сторони домовились щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу будинку, відбулося його виконання, відповідач отримав гроші, а позивач почав проживати у будинку, тривалість вказаного проживання, суд дійшов висновку, що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, у зв`язку з чим, вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved