Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-16 00:00:00

У квітні 2022 року позивач [PERSON] звернулась до суду і позовом до відповідача Інституту мікробіології і вірусології ім. Д.К. Заболотного Національної академії наук України, третя особа: Національна академія наук України, в якому просила суд визнати незаконним та скасувати наказ відповідача № 216-к від 08.11.2021 року в частині відсторонення позивача від роботи на час відсутності щеплення проти Covid-19 без збереження заробітної плати; поновити позивача на посаді інженера відділу антибіотиків Інституту мікробіології і вірусології ім. Д.К. Заболотного Національної академії наук України; стягнути із відповідача на користь позивача середню заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи із 08.11.2021 р. по день поновлення позивача на роботі; стягнути із відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 20000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач працює на посаді інженера відділу антибіотиків в Інституті мікробіології і вірусології ім. Д.К. Заболотного Національної академії наук України. З листопада 2021 року відповідачем грубо порушується конституційне право позивача та вимагається медична інформація щодо вакцинації від респіраторної хвороби Covid-19. Так, наказом Інституту мікробіології і вірусології ім. Д.К. Заболотного Національної академії наук України від 08.11.2021 року № 216-к, позивача було відсторонено від роботи із 08.11.2021 року на час відсутності щеплення проти Covid-19 без збереження заробітної плати. Позивач вказує, що зазначений наказ є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки, законом не встановлено окремого порядку про відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності у них щеплення від Covid-19, а тому відсторонення працівника з підстав ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», - є незаконним та безпідставним. Посилаючись на положення Конституції та принцип верховенства права, позивач вимушена звернутися до суду із даним позовом з метою захисту своїх прав. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 12.04.2022 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклик сторін. В травні 2022 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що при винесенні спірного наказу відповідач діяв в порядку та на виконання вимог діючого законодавства ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 , спричиненої короновірусом SARS-CoV-2, та наказу МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники, яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Права позивача порушені не були. Крім того, позивача із 01.03.2022 року наказом № 55-к від 01.03.2022 року було допущено до роботи, у зв`язку зі зупиненням дії наказу Міністерства охорони здоров"я України від 04.10.2021 року № 2153 до завершення воєнного стану в Україні згідно з наказом Міністерства охорони здоров`я від 25 лютого 2022 року, що свідчить про належність та законність підстав видання як наказу про відсторонення позивача, так і наказу про допуск позивача до роботи. В травні 2022 року позивачем було змінено предмет позову, та позивач просила суд визнати неправомочним наказ відповідача № 216-к від 08.11.2021 року в частині відсторонення позивача від роботи на час відсутності щеплення проти Covid-19 без збереження заробітної плати; стягнути із відповідача на користь позивача середню заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи за період із 08.11.2021 р. по 01.03.2022 р.; стягнути із відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 20000,00 грн. В травні 2022 року до суду від представника третьої особи надійшли письмові пояснення на позов, відповідно до яких третя особа просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на законність спірного наказу, відсутність підстав для стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06.06.2022 року, заяву позивача про зміну предмету позову, подану у даній справі було задоволено. Прийнято заяву позивача [PERSON] про зміну предмету позову, подану до суду 10.05.2022 року в рамках розгляду даної справи. Вирішено здійснювати подальший розгляд даної справи з урахуванням зазначеної заяви про зміну предмету позову. Позивач, уточнивши предмет позову, з будь-якими клопотаннями до суду не зверталась. Відповідач, надіславши до суду відзив на позов та заперечення на заяву про уточнення предмету позову, з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Третя особа, надіславши до суду письмові пояснення на позов, з будь-якими клопотаннями до суду не зверталась. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши письмові докази по справі, які вважає належними, допустимими та достатніми в їх сукупності, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, виходячи з принципів змагальності та диспозитивності, приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог за наступних підстав. Відповідно до приписів ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 12 ч. 3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працює на посаді інженера відділу антибіотиків в Інституті мікробіології і вірусології ім. Д.К. Заболотного Національної академії наук України. На виконання Наказу МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153, яким затверджено перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, Президія Національної академії наук прийняла розпорядження № 515 від 13 жовтня 2021 року про обов`язкове профілактичне щеплення про ти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом. Відповідно до розпорядження Інституту мікробіології і вірусології ім. Д.К. Заболотного Національної академії наук України № 1 від 19.10.2021 року, усіх працівників Інституту зобов`язано ознайомитися під розпис про необхідність обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 та попереджено, що у разі відсутності профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 або абсолютних протипоказань до їх проведення працівники будуть відсторонені від роботи. Зі списку про ознайомлення вбачається про обізнаність позивача про необхідність обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої хвороби COVID-19, про що позивачем було зроблено відповідний запис. Наказом Інституту мікробіології і вірусології ім. Д.К. Заболотного Національної академії наук України від 08.11.2021 року № 216-к, позивача було відсторонено від роботи із 08.11.2021 року на час відсутності щеплення проти Covid-19 без збереження заробітної плати. Наказом Інституту мікробіології і вірусології ім. Д.К. Заболотного Національної академії наук України від 01.03.2022 року № 55-к, у зв`язку із набранням чинності Наказу МОЗ України від 25 лютого 2022 року № 380 про зупинення дії наказу № 2153 від 04 жовтня 2021 року, із 01.03.2022 року було припинено відсторонення від роботи та допущено до роботи інженера відділу антибіотиків Господаренко Р.А. Спір між сторонами виник з приводу законності наказу відповідача про відсторонення позивача від виконання покладених на нього обов`язків без збереження заробітної плати через не надання доказів щеплення проти COVID-19. Перевіряючи обґрунтованість та законність позовних вимог, а також заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що стаття 46 КЗпП передбачає можливість відсторонення працівників від роботи лише у випадках, прямо передбачених законодавством. Згідно зі статтею 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статтею 27 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору. При цьому передбачається, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (ст. 12 ЗаконуУкраїни «Про захист населення від інфекційних хвороб»). Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється Міністерством охорони здоров`я України (ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»). Наказом МОЗ від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники: центральних органів виконавчої влади та їхніх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їхніх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Інституту мікробіології і вірусології ім. Д.К. Заболотного Національної академії наук України є державною бюджетною неприбутковою науковою установою, що заснована на державній власності, перебуває у віддані Національної академії наук України. Отже, на підставі ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19» в редакції від 26.10.2021, наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 "Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням" працівники Інституту мікробіології і вірусології ім. Д.К. Заболотного Національної академії наук України , підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, на період дії карантину, як працівники, що належать до сфери закладів освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. На підставі досліджених документів суд прийшов до переконання, що всі працівники Інституту мікробіології і вірусології ім. Д.К. Заболотного Національної академії наук України підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, на період дії карантину, в тому числі й позивач. Наказом МОЗ від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» передбачається, що щеплення проводиться, в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року № 2070) Відповідно до п. 3 Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1161/19899 протипоказання до вакцинації встановлюються лікарем, який вирішує питання щодо проведення вакцинації відповідно до рекомендацій, викладених у цьому Переліку та інших національних настановах. За потреби для отримання додаткової інформації щодо верифікації діагнозу, перебігу захворювання, необхідності додаткових обстежень лікар скеровує пацієнта до профільного спеціаліста, за висновком якого остаточно приймає рішення щодо проведення вакцинації. Пунктом 4 Переліку визначені абсолютні протипоказання до введення вакцини, а саме наявність в анамнезі анафілактичної реакції на попередню дозу вакцини (підпункт 5.5 пункту 5 цього Переліку); вагітність - протипоказано введення живих вакцин (підпункт 5.12 пункту 5 цього Переліку); тяжка імуносупресія/імунодефіцит - протипоказано введення живих вакцин (підпункти 5.6, 5.7 пункту 5 цього Переліку); гострі захворювання з підвищенням температури вище 38,0 C - протипоказання для рутинної вакцинації (підпункт 5.1 пункту 5 цього Переліку). В ході розгляду справи позивачем не надано доказів наявності в неї абсолютних протипоказань до введення вакцини (щеплення). З офіційного сайту «Вакцинація від COVID-19» (https://vaccination.covid19.gov.ua) вбачається, що усі вакцини від COVID-19 не можна використовувати у разі: важкої алергічної реакція на їхні компоненти чи попередню дозу; гострого захворювання (температура тіла вище 38,5 C); Вакцину CoronaVac/Sinovac Biotech не можна застосовувати, у разі вагітності чи годування грудьми; синдром Гійєна-Барре в анамнезе, мРНК-вакцину виробника Pfizer/BioNTech не можна використовувати, якщо наявна тяжка алергічну реакцію після першої дози вакцини або до будь-якого з її компонентів (наприклад, анафілактичний шок тощо); негайну алергічну реакцію будь-якого ступеня тяжкості на першу дозу вакцини мРНК COVID-19 або будь-якого з її компонентів (включно з поліетиленгліколем) після введення вакцини; негайну алергічну реакцію будь-якого ступеня тяжкості на полісор. Окрім того, суд зазначає, що протипоказання до вакцинації встановлюються лікарем, який вирішує питання щодо проведення вакцинації відповідно до рекомендацій, викладених Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень та інших національних настановах. Проте, доказів того, що позивач зверталась до лікаря за отриманням довідки (медичним висновком), суду не надано або доказів того, що у неї наявні обставини, за яких не можна використовувати вакцинацію. Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ № 2153 відповідає Конвенціії про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенціії «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України. Державна реєстрація нормативно-правового акту полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (п. 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28.12.1992 № 731). Отже, у разі виникнення недовіри до вказаного наказу МОЗ та питань щодо його законності, не має бути сумнівів зважаючи на те, що необхідну процедуру введення його в дію він пройшов. На час розгляду справи в суді зазначений наказ МОЗ є діючим, та не скасованим. Статтею 46 КЗпП України передбачено право відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Відповідно до постанови КМУ № 1236 саме керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП,частини другої статті 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 ЗУ «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП, частини першої статті 1 ЗУ «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 ЗУ «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; відсторонення від роботи оформляється наказом (розпорядженням) роботодавця, в якому мають бути наведені підстава та строки відсторонення. Працівник має ознайомитись з таким наказом негайно під підпис. Відсторонюючи працівника від роботи, роботодавець повинен діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, а тому в наказі про відсторонення зазначаються підстави та строки такого відсторонення. Керівник зобов`язаний ознайомити працівника з наказом про відсторонення від роботи. У разі коли працівник відмовляється ознайомитися зі змістом наказу або проставити свій підпис на наказі, керівник має скласти акт про відмову Працівника ознайомитися з документом. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце. В ході розгляду справи було встановлено та не заперечувалось позивачем, що до її відома доведено обов`язковість вакцинації, наслідки та підстави відсторонення, що доводиться копією розпорядження та відміткою позивача про ознайомлення із ним. Бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки за статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачає відповідальність за «Порушення правил щодо карантину людей», яка визначає, що порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами. Роботодавець може бути притягнений до адміністративної відповідальності у вигляді накладення штрафу на посадових осіб від двох до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Суд погоджується із посиланням позивача про відсутність в законодавстві України норми, яка дозволяла примусову вакцинацію. Проте, навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому у разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати. Так, дійсно обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантовано ст. 8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Проте, такі втручання цілком припустимі та можуть бути виправданими. Для визначення законності втручань Європейський суд вказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно наметі законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві». Досліджуючи питання наявності закону Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в ухваленому 08.04.2021 рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) зазначає: «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], №№ 28859/11і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 р., з додатковим посиланням).» ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень. В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Окрім того, в зазначеному рішенні ЄСПЛ вказано «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8». Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу. В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом. Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань». З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини. При зверненні до суду позивач також посилалась на ті обставини, що порушено її право на працю. Дійсно, обмеження прав громадян, зокрема, права на працю можливе лише в умовах військового чи надзвичайного стану та мають встановлюватися виключно законом, ухваленим ВРУ. Однак в даному випадку, обов`язкова вакцинація позивача з подальшим її тимчасовим відстороненням, через відсутність щеплення тимчасово обмежило її право на працю з огляду на суспільні інтереси. Окрім того, згідно з ст. 43 КЗпП право на працю включає в себе можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Отже, позивач не позбавлена можливості обирати професію чи заняття, які не вимагають обов`язкової вакцинації. Європейський суд з прав людини в ухваленому 08.04.2021 рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) зазначає «Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я». У постанові Верховного Суду від 10.03.2021 року у справі № 331/5291/19 вказано, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою, тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави тобто було виправданим. Держава, встановивши відсторонення педагогічних працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, втому числі й самих дітей. В цій же постанові, Верховного Суду вказано, що вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, можна визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту, а право дитини позивачки на освіту в шкільному навчальному закладі було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси. В даному випадку, суд вважає, що відсутнє порушення права позивача на працю, визначене ст. 43 Конституції України, оскільки, позивач займає посаду інженера відділу антибіотиків в Інституті мікробіології і вірусології ім. Д.К. Заболотного Національної академії наук України, трудові відносини не припинені, жодного наказу про звільнення позивача не видавалось, а обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки суспільства. Окрім того, слід звернути увагу на те, що через зупинення дії наказу № 2153 від 04 жовтня 2021 року, наказом МОЗ України від 25 лютого 2022 року, який набрав чинності 01.03.2022 року, наказом Інституту мікробіології і вірусології ім. Д.К. Заболотного Національної академії наук України № 55-к від 01.03.2022 року позивача було допущено до роботи. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що відсторонення від роботи позивача було особливим запобіжним заходом, який було застосовано у виняткових випадках, і який мав на меті відвернення та/або попередження негативних наслідків, та на період відсторонення від роботи позивача, робоче місце за працівником збереглось, а тому суд приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для визнання неправомочним наказу відповідача № 216-к від 08.11.2021 року про відсторонення позивача від роботи на час відсутності щеплення проти Covid-19 без збереження заробітної плати, а також стягнення середньої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи за період із 08.11.2021 р. по 01.03.2022 р., в зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. В частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. На підтвердження своїх вимог позивач посилається на обставини заподіяння їй моральної шкоди внаслідок відсторонення від роботи, що призвело до моральних страждань, втрати життєвих зв`язків. Згідно із ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. З огляду на те, що в ході розгляду справи позивачем не доведено, а судом не встановлено факту порушення трудових прав позивача, підстав, з якими закон пов`язує можливість визнання спірного наказу незаконним в ході розгляду справи судом не встановлено, як і не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та завданою позивачу моральною шкодою, а відтак в задоволенні позовної вимоги про стягнення із відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 20000,00 грн. слід також відмовити. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed