Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-29 00:00:00

Розпорядженням Голови Верховного Суду від 08.03.2022 р. № 2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність судових справ Деснянського районного суду м. Чернігова та Новозаводського районного суду м. Чернігова на Яготинський районний суд Київської області. У квітні 2022 року до Яготинського районного суду Київської області звернулась позивач [PERSON] з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду від 04.05.2022 р. № 27/0/9-22 «Про відновлення територіальної підсудності судових справ судів Чернігівської області» відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ураховуючи наявність належних умов здійснення правосуддя судами Чернігівської області з 05.05.2022 р. відновлено їх територіальну підсудність. Разом з тим відповідно до пункту 2 цього розпорядження, судам, яким відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду від 08 березня 2022 року № 2/0/9-22 визначено територіальну підсудність справ судів, указаних у пункті 1 цього розпорядження, необхідно забезпечити розгляд справ (проваджень), які надійшли на розгляд до 04 травня 2022 року включно. Згідно із заявленими вимогами, позивачка просила суд: розірвати шлюб, укладений між сторонами 21 червня 2013 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис № 773, та стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей сина [PERSON] , [INFO] , та дочки [PERSON] , [INFO] , в сумі по 2 500 гривень на кожну дитину щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня пред`явлення даного позову і до досягнення дитиною повноліття. Вимоги позову обґрунтовані тим, що сторони перебувають у шлюбі з 21 червня 2013 року, від якого мають неповнолітніх дітей сина [PERSON] , [INFO] , та дочки [PERSON] , [INFO] . Протягом останніх кількох років між сторонами значно погіршилися подружні відносини, що проявлялося в частих суперечках, відсутності взаєморозуміння та взаємоповаги, що негативно впливало на їхніх дітей. На даний час сторони проживають окремо, не підтримують зав`язків, а їх шлюб носить лише формальний характер. Позивачка втратила почуття любові та поваги до відповідача, а тому примирення та збереження шлюбу між сторонами неможливе, у звязку з цим, просила не надавати строк для примирення. Їхні діти проживають із позивачкою, та перебувають на її повному утриманні і вихованні. Зазначила, що відповідач в утриманні і вихованні дітей участі не бере. Також позивачці відомо, що відповідач не має постійної роботи, офіційно не працевлаштований, має нерегулярний, мінливий дохід, у зв`язку з чим є необхідність у визначенні розміру аліментів у твердій грошовій сумі з урахуванням положень ч. 2 ст. 182 СК України. Зазначила, що на утримання дітей потрібно не менше 10\~000 грн щомісячно, що включають витрати на харчування, одяг та взуття, лікування та оздоровлення, навчання, комунальні платежі тощо. Тож аліменти в розмірі 2\~500 грн на кожну дитину будуть необхідними і достатніми для забезпечення гармонійного розвитку дітей. Ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 19 травня 2022 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 16 червня 2022 року до суду надійшла заява позивачки про усунення недоліків. Ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 28 червня 2022 року відкрито провадження в даній справі та розгляд справи призначено за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, проти надання строку на примирення заперечувала, просила суд розглянути справу за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, 19.07.2022 направив поштою до суду відзив в якому позовні вимоги підтримав частково. Проти розірвання шлюбу заперечував (просив час на примирення), а проти стягнення аліментів в твердій грошовій сумі не заперечував. В подальшому 22.08.2022 направив поштою заяву про розгляд справи за своєї відсутності , в якій вказав "позовні вимоги підтримую в повному обсязі". Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, враховуючи, що в справі є достатньо доказів для її розгляду, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сімейні відносини регулюються лише в тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ст. 7 СК України). Згідно зі ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що між сторонами 21 червня 2013 року укладено шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис № 773 (а. с. 9). Сторони мають малолітніх дітей сина [PERSON] , [INFO] , та дочку [PERSON] , [INFO] (а. с. 7-8). Сторони подружніх стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Матеріали справи не містять доказів щодо існування спору щодо визначення місця проживання малолітніх дітей та поділу майна на час розгляду справи. Позивачка наполягає на розірванні шлюбу, переконана, що примирення з відповідачем неможливе; відповідач у поданій заяві вказав "позовні вимоги підтримую в повному обсязі". Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов`язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є неможливим. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що причини з яких позивачка наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливим, оскільки сторони не підтримують шлюбних стосунків, поновлювати шлюбні відносини наміру не мають, збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, а тому позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Згідно із ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. За змістом ст. 18 Конвенції «Про захист прав дитини» суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно із ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Як роз`яснено у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за № 3 «Про застування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч. 1 ст. 183 СК України). Виходячи з вищевикладеного, враховуючи як матеріальне становище позивачки, з якою проживають діти, так і матеріальне становище відповідача, який не заперечує проти стягнення з нього аліментів на утримання дітей в розмірі по 2500 грн на кожну дитину щомісячно, а також виходячи із засад розумності та справедливості, суд враховує можливість відповідача надавати допомогу в зазначеному розмірі, якої буде достатньо, з урахуванням утримання дітей з боку позивачки, для забезпечення їх належного матеріального утримання та гармонійного розвитку, суд вбачає підстави для задоволення позовних вимог і в частині стягнення аліментів. Згідно із ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про стягнення аліментів з відповідача, починаючи з 13 квітня 2022 року (а. с. 10). Крім цього, суд роз`яснює сторонам у справі, що згідно зі ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Виходячи із положень ст. ст. 141, 142 ЦПК України позивачці необхідно повернути 496,20 грн судового збору, а з відповідача на користь держави підлягає стягненню 1 488,60 грн судового збору.

Outcome: approved