Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-22 00:00:00

У жовтні 2020 позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наказом № 540/ос від 15.03.2019р. [PERSON] з 18.03.2019 року був призначений на посаду головного фахівця відділу економічної безпеки та запобігання корупції Департаменту економічної та інформаційної безпеки Одеського регіонального управління АТ «Укрзалізниця» з посадовим окладом 11 890,00 грн. Однак, на адресу позивача надійшов лист від 24.09.2020р., за підписами Директора та заступника директора Департаменту розвитку персоналу та кадрової політики, в додатках до якого містився Наказ № 1895/ос від 18.09.2020 року. Так, у відповідності до наказу № 1895/ос від 18.09.2020 року, [PERSON] звільнено з 23.09.2020р., у зв`язку з відмовою від продовження роботи, у зв`язку із зміною істотних умов праці, на підставі п. 6 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Позивач вказує, що наказ про звільнення [PERSON] є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки проведено без урахування чинного законодавства, а саме ст.ст. 42, 49-2 КЗпП України, тобто йому не були запропоновані всі наявні на підприємстві посади, зокрема у новоствореному апараті директора з економічної та інформаційної безпеки, не враховано його переважне право на залишення на роботі, оскільки він є сімейною особою, на його утриманні знаходиться неповнолітня дитина, дисциплінарних стягнень немає. Відтак, позивач був змушений звернутись до суду та просить: - визнати незаконним та скасувати наказ № 1895/ос від 18.09.2020 року про звільнення його з посади головного фахівця відділу економічної безпеки та запобігання корупції Одеського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця»; - поновити його на посаді головного фахівця відділу економічної безпеки та запобігання корупції Одеського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця»; - стягнути з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та судові витрати. 12.02.2021 ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва [PERSON] було відкрито провадження у справі. 17.12.2021 відповідно до розпорядження №509 від 17.12.2021 проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, у звязку зі смертю [PERSON] 20.12.2021 ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Ільєвої Т.Г. було прийнято дану справу до свого провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін. 14.07.2022 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Акціонерне товариство «Українська залізниця» створене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» від 23.02.2012 № 4442-VІ та діє на підставі статуту, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 2 вересня 2015 р. № 735 "Питання публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (з наступними змінами). Пунктом 6 статуту АТ «Укрзалізниця» передбачено, що метою діяльності Товариства є задоволення потреб держави, юридичних і фізичних осіб у безпечних та якісних залізничних перевезеннях у внутрішньому та міжнародному сполученні, роботах та послугах, що виконує та надає товариство, забезпечення ефективного функціонування та розвитку залізничного транспорту, створення умов для підвищення конкурентоспроможності транспортної галузі, а також отримання прибутку від провадження підприємницької діяльності. Пунктами 26,27,55 статуту Товариства передбачено, що засновником та єдиним акціонером товариства є держава в особі Кабінету Міністрів України, який виконує функції загальних зборів Товариства. Пунктами 53,54 статуту Товариства визначено, що для забезпечення функціонування товариства утворюються органи товариства. Органами товариства є: 1) загальні збори; 2) наглядова рада;3) правління;4) ревізійна комісія. Відповідно до п. 20 статуту Товариство наділене повноваженнями самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис, формувати облікову політику. Пунктами 87, 105 статуту передбачено, що правління товариства є колегіальним виконавчим органом товариства, який здійснює управління його поточною діяльністю. Правління вирішує усі питання, пов`язані з поточною діяльністю товариства, що не належать до компетенції загальних зборів та наглядової ради. Наглядова рада Товариства є колегіальним органом, що здійснює захист прав акціонерів товариства і в межах компетенції, визначеної законом і статутом, здійснює управління товариством, а також контролює та регулює діяльність правління (п. 59 статуту Товариства). Пунктом 71 статуту до виключної компетенції наглядової ради Товариства належить прийняття рішення про створення, реорганізацію та/або ліквідацію структурних та/або відокремлених підрозділів товариства. Тобто, АТ «Укрзалізниця» має право самостійно приймати рішення щодо визначення та зміни організаційної структури товариства, повноважень підрозділів, чисельності штату шляхом прийняття рішень уповноваженими органами управління Товариства. При цьому, прийняття рішення про створення та ліквідацію структурних підрозділів Товариства належить до компетенції наглядової ради АТ «Укрзалізниця», а організаційна структура та положення про структурний підрозділ затверджуються правлінням Товариства. Тобто, уповноваженим органом управління Товариства, наглядовою радою, прийняте правомірне рішення про ліквідацію структурного підрозділу АТ «Укрзалізниця». Вказані обставини в свою чергу шризвели до змін в організації виробництва і праці Товариства в частині забезпечення безпеки Товариства. Те, що ліквідація структурного підрозділу підприємства є одним із видів змін в організації виробництва і праці підтверджується, зокрема, висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 03.06.2020 у справі № 757/32634/16-ц. У результаті прийняття рішення про ліквідацію Департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця» втратило чинність рішення правління АТ «Укрзалізниця» 21.12.2018 (протокол № ІД-64/103 Ком.т.) зі змінами, внесеними рішенням правління від 01.11.2019 (протокол № Ц-46/99 Ком.т.), яким визначалися завдання, функції та повноваження ліквідованого Департаменту. Пунктом 12.1 рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 01.11.2019 затверджувалося Положення про Департамент економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця». Даним Положенням визначалися завдання та функції Департаменту, виходячи з яких формувалися посадові функції та повноваження працівників Департаменту. Зважаючи на те, що з моменту прийняття наглядовою радою рішення про ліквідацію Департаменту економічної та інформаційної безпеки а результаті втрати чинності Положенням про Департамент економічної та інформаційної безпеки, даний структурний підрозділ фактично позбавився функцій, які він виконував до ліквідації, працівники Департаменту економічної та інформаційної безпеки не могли бути надалі задіяні у діяльності Товариства, тобто не виконували свої посадові обов`язки в тих обсягах, що мали місце до ліквідації Департаменту. Зважаючи на заборону покладення на працівника обов`язків, не передбачених трудовим договором, мало місце нераціональне використання робочого часу працівниками Департаменту та зменшення трудового навантаження і зайнятості. Тобто, зазначені зміни в організації виробництва і праці, а саме - ліквідація Департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця, призвела до зміни істотних умов праці працівників зазначеного департаменту. Позивачу 21 липня 2020 вручене повідомлення про зміну істотних умов праці від 15.07.2020 № ЦПК-294, яким позивач повідомлений про зміну істотних умов праці, а саме зміну розміру посадового окладу та встановлення неповного робочого часу. Повідомленням від 15.07.2020 № ЦПК-294 також передбачено, що у разі відмови (ненадання згоди) від продовження роботи в нових умовах, трудовий договір з працівником буде припинено за пунктом 6 статті 36 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку на підставі статті 44 КЗпП України. Позивачем на повідомленні від 15.07.2020 № ЦПК-294 особисто вчинений запис про його незгоду на продовження роботи в нових умовах праці, проставлений власноручний підпис та вказана дата вчинення запису - 21.07.2020. З моменту вручення позивачу повідомлення від 15.07.2020 № ЦПК-294 до моменту його звільнення останній жодного разу не повідомляв Товариство про будь- які зміни щодо свого рішення про відмову від продовження роботи в нових умовах праці. Враховуючи вказані обставини, Товариством виданий наказ від 18.09.2020 № 1895/ос про звільнення 23.09.2020 [PERSON] з роботи за п. 6 ст. 36 КЗпП України, на підставі відмови [PERSON] від продовження роботи, у зв`язку із зміною істотних умов праці. Наказом від 18.09.2020 № 1895/ос про звільнення позивача передбачена також виплата йому вихідної допомоги згідно вимог ст. 44 КЗпП України в розмірі середнього місячного заробітку. Товариством належним чином та у повному обсязі виконано перед працівником усі зобов`язання, передбачені чинним законодавством, а саме ст. ст. 32, 44, 116 КЗпП України, п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 N 58: -позивач повідомлений у встановлені строки про зміну істотних умов праці, що підтверджується власноручним підписом позивача на повідомленні про зміну істотних умов праці від 15.07.2020 № ЦПК-294; - позивач отримав під особистий підпис лист від 24.09.2020 № ЦПК-14/22 про необхідність з`явитись до відповідача для отримання оригіналу його трудової книжки; Товариство здійснило виплату позивачу усіх належних йому від підприємства сум, в тому числі вихідної допомоги, що підтверджується розрахунком заробітної плати позивача за вересень 2020 року, платіжними відомостями № 1194, № 1213, №1214 № 1267, та платіжними дорученнями № 3061318, № 3069519, №3069530 та № 3113390. Зазначене у сукупності свідчить, що [PERSON] звільнений з роботи наказом АТ «Укрзалізниця» від 18.09.2020 № 1895/ое за п. 6 ст. 36 КЗпП України на підставах та у порядку, передбачених чинним законодавством України. Звільнення позивача відбулося без порушення законодавства про працю. До звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України норма ч. 3 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки , їх драва та гарантії діяльності» жодного відношення не має. Оскільки звільнення за вказаною підставою не може вважатися запланованим і залежить вдд рішення самого шгнацівника на згоду або незгоду на продовження роботи в нових умовах праці. Так само порядок звільнення працівника за п. 6 ст. 36 КЗпП України не передбачає будь-яке інформування роботодавцем Державного центру зайнятості про таке звільнення. Позивач звільнений з роботи з іншої ніж за п.1 ст. 40 КЗпП України правової підстави а саме у зв`язку з відмовою від продовження роботи в нових умовах за п. 6 ст. 36 КЗпП України. Факт вручення позивачу повідомлення від 15.07.2020 № 294 про скорочення посади позивача не має жодного відношення до обставин даної справи та предмету доказування. Слід також зазначити, що вказане повідомлення від 15.07.2020 № 294 не отримало практичної реалізації та вичерпало свою юридичну значимість в момент звільнення позивача у зв`язку з відмовою від продовження роботи в нових умовах за п. 6 ст. 36 КЗпП України. Тому, обґрунтування незаконності звільнення позивача тим, що Товариством при його звільненні не дотримані вимоги та порядок вивільнення працівників п. 1 ст. 40 КЗпП України (в тому числі щодо визначення переважного права, пропонування переліку вакантних посад для працевлаштування, погодження профспілки, повідомлення Державного центру зайнятості) є безпідставними та не стосуються обставин даної справи. Будь-яких інших доводів, які б свідчили про відсутність правових підстав для звільнення позивача або порушення Товариством установленого законом порядку звільнення позивача за д. 6 ст. 36 КЗпП України, представником позивача у позовній заяві не наводиться. Позовні вимоги про скасування наказу про звільнення не підлягають задоволенню виходячи з того, що при обранні способу захисту прав та інтересів позивач повинен виходити з положень ст. 16 Цивільного кодексу України та обрати один із передбачених даною статтею способів або ж обґрунтувати необхідність застосування не передбаченого вказаною статтею способу, як такого, що відповідає характеру можливого порушення прав позивача та сприяє їх ефективному поновленню. Також, представник відповідача вважає позовні вимоги позивача про стягнення з АТ «Укрзалізниця» середнього заробітку за час вимушеного прогулу безпідставними, необгрунтованими та такими, які не підлягають задоволенню. По суті справи представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов. Представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог. В судове засідання, призначене на 22.08.2022, представником позивача було подано заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами, вимоги позову підтримав. Представником відповідача було подано заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами, заперечував щодо задоволення позовних вимог. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Дослідивши письмові докази по справі, суд з тверджень позивача встановив, що Наказом № 1895/ос від 18.09.2020 року [PERSON] звільнено з 23.09.2020р. у зв`язку з відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці, на підставі п. 6 ч.І ст. 36 КЗпП України. Наказ про звільнення [PERSON] є незаконним та підлягає скасуванню за наступних підстав, оскільки проведено без урахування чинного законодавства, а саме ст.ст. 42. 49-2 КЗпП України, йому не були запропоновані всі наявні на підприємстві посади, зокрема/ новоствореному Апараті директора з економічної та інформаційної безпеки, не враховано його переважне право на залишення на роботі, оскільки він є сімейною особою, на його утриманні знаходиться неповнолітня дитина, дисциплінарних стягнень немає. 21.07.2020 року [PERSON] , як головному фахівцю відділу економічної безпеки та запобігання корупції Одеського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця», було вручене повідомлення, за підписом директора департаменту з управління персоналом та соціальної політики АТ «Укрзалізниця» [PERSON], про те, що Департамент економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця» - ліквідовано, а тому посада, яку він обіймає підлягає скороченню відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України та запропоновано іншу роботу, а саме переведення на посаду інженера-електроніка 2 категорії відділ) технічного обслуговування термінального обладнання виробничий підрозділ «Одеська залізниця» філії «Головний інформаційно-обчислювальний центр» з посадовим окладом - 7645,00 гривень та доведено, що у випадку відмови від запропонованої посади можливе розірвання трудового договору на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Також, 21.07.2020 року [PERSON] було вручене повідомлення про зміну істотних умов праці, в якому зазначено, що у зв язку зі змінами в організації виробництва і праці встановлений інший посадовий оклад - 4723 гривень та запроваджений режим не повного робочого часу, що здійснюватиметься у режимі неповного робочого дня протягом чотирьох годин з 8-00 год. до 12-00 год., з оплатою праці відповідно відпрацьованого часу. З вказаними повідомленнями [PERSON] не був згоден, про що маються його власноручні підписи. Усно було пояснено, що апарат директора з економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця» створений та функціонує замість ліквідованого Департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця». При цьому, з даним розпорядчим документом, як то наказом про ліквідацію Департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця», наказом про створення апарату директора з економічної та інформаційної безпеки А Г «Укрзалізниця», наказом призначення на посад) керівника Одеського регіонального управління Апарат) директора з економічної та інформаційної безпеки А1 «Укрзалізниця» ознайомлений він не був. Станом на дату видачі наказу №1895/ос про припинення трудового договору, а саме на 23.09.2020 року, [PERSON] не був ознайомлений з рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 14.05.2020 року (про ліквідацію Департаменту економічної та інформаційної безпеки АІ «Укрзалізниця», витягом з протоколу засідання наглядової ради АТ «Укрзалізниця» від 25.05.2020 року № А-10/16- крм.т. та наказом № 1184/ос «Про запровадження режиму неповного робочого тижня», крім того позивач не проінформований належним чином чи відбувалися в Департаменті і економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниці» зміни в організації виробництва та праці, а саме, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, скорочення чисельності чи штату працівників, а також чи були відповідні органи (профспілкова організація. Центр зайнятості населення) належним чином повідомленні про масове вивільнення працівників. Крім того, відповідно до наказу про звільнення [PERSON] , причиною звільнення вказано «у зв`язку з відмовою від продовження роботи в істотних умовах праці відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України», а підставою вказано повідомлення від 15.07.2020 року №ЦПК -294 про зміну істотних умов праці відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України. Таким чином, позивач вважає, що посадові особи Ат «Укрзалізниця» не дотрималися процедури скорочення працівників, яка передбачена законодавством про працю та Галузевою угодою. З врахуванням зазначеного, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та просить суд задовольнити свої вимоги. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право будь-якого підприємства самостійно визначати власну систему організації виробництва і праці є складовою частиною таких принципів підприємницької діяльності, як принцип комерційного розрахунку та власного комерційного ризику, принцип вільного найму працівників, що закріплені у ст. 44 Господарського кодексу України (далі - ГК України). Статтею 134 ГК України визначено право власника майна, на основі якого заснована господарська організація або здійснюється господарська діяльність в інших організаційно- правових формах господарювання, не заборонених законом, на свій розсуд визначати в тому числі структуру утвореного ним суб`єкта господарювання, склад і компетенцію його органів управління, порядок використання майна, інші питання управління діяльністю суб`єкта господарювання. Дані принципи реалізуються в тому числі через право підприємства самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис, яке передбачене ч. 3 ст. 64 ГК України. Зі змісту ст. 64 ГК України також вбачається, що організаційну структуру підприємства складають його відокремлені (філії, представництва, відділення) та невідокремлені (виробничі та структурні) підрозділи. Зміна організаційної структури, в тому числі шляхом створення, реорганізації, ліквідації структурних підрозділів, визначення чисельності працівників та штатного розпису, перерозподіл функцій між працівниками підприємства, питання підбору і перестановки працівників є невід`ємним правом кожного суб`єкта господарювання. Таким правом воно може скористатися в будь-який час, в т.ч. враховуючи потреби виробництва. Вирішення будь-яких питань щодо необхідності, доцільності, правильності таких змін, їх суті та змісту лежить виключно у площині прав самого підприємства та реалізується через відповідні повноваження його органів управління. Акціонерне товариство «Українська залізниця» створене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» від 23.02.2012 № 4442-VІ (далі - Закон № 4442-УІ) та діє на підставі статуту, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 2 вересня 2015 р. № 735 "Питання публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (з наступними змінами). Пунктом 6 статуту АТ «Укрзалізниця» передбачено, що метою діяльності Товариства є задоволення потреб держави, юридичних і фізичних осіб у безпечних та якісних залізничних перевезеннях у внутрішньому та міжнародному сполученні, роботах та послугах, що виконує та надає товариство, забезпечення ефективного функціонування та розвитку залізничного транспорту, створення умов для підвищення конкурентоспроможності транспортної галузі, а також отримання прибутку від провадження підприємницької діяльності. Пунктами 26,27,55 статуту Товариства передбачено, що засновником та єдиним акціонером товариства є держава в особі Кабінету Міністрів України, який виконує функції загальних зборів Товариства. Пунктами 53,54 статуту Товариства визначено, що для забезпечення функціонування товариства утворюються органи товариства. Органами товариства є: 1) загальні збори; 2) наглядова рада;3) правління;4) ревізійна комісія. Відповідно до п. 20 статуту Товариство наділене повноваженнями самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис, формувати облікову політику. Пунктами 87, 105 статуту передбачено, що правління товариства є колегіальним виконавчим органом товариства, який здійснює управління його поточною діяльністю. Правління вирішує усі питання, пов`язані з поточною діяльністю товариства, що не належать до компетенції загальних зборів та наглядової ради. Наглядова рада Товариства є колегіальним органом, що здійснює захист прав акціонерів товариства і в межах компетенції, визначеної законом і статутом, здійснює управління товариством, а також контролює та регулює діяльність правління (п. 59 статуту Товариства). Пунктом 71 статуту до виключної компетенції наглядової ради Товариства належить прийняття рішення про створення, реорганізацію та/або ліквідацію структурних та/або відокремлених підрозділів товариства. Тобто, АТ «Укрзалізниця» має право самостійно приймати рішення щодо визначення та зміни організаційної структури товариства, повноважень підрозділів, чисельності штату шляхом прийняття рішень уповноваженими органами управління Товариства. При цьому, прийняття рішення про створення та ліквідацію структурних підрозділів Товариства належить до компетенції наглядової ради АТ «Укрзалізниця», а організаційна структура та положення про структурний підрозділ затверджуються правлінням Товариства. Відповідно до висновків Верховного Суду, що містяться у постанові від 22.01.2020 у справі № 451/706/18, прийняття рішення про визначення структури підприємства є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ним органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою. На засіданні 14.05.2020 правлінням при розгляді питання організації діяльності АТ «Укрзалізниця» прийняті рішення:1. Погодити ліквідацію Департаменту економічної та інформаційної безпеки та утворення Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки (п. 12.1 рішення):2.Директору з економічної та інформаційної безпеки забезпечити винесення питання про ліквідацію Департаменту економічної та інформаційної безпеки та утворення Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки на розгляд наглядової ради АТ «Укрзалізниця» згідно із встановленим порядком;3. У разі прийняття позитивного рішення наглядовою радою АТ «Укрзалізниця» з питання, визначеного в пункті 12.1 цього рішення:3.1. Затвердити: - Організаційну структуру Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця» згідно з додатком 20 до протоколу. - Положення про Апарат директора з економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця» згідно з додатком 21 до протоколу. 3.2. Визнати такими, що втратили чинність: пункти 11.1, 11.2 рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 21.12.2018 (протокол № Ц-64/103 Ком.т.); пункт 12.1 рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 01.11.2019 (протокол № Ц-46/99 Ком.т.). Діючи в межах своїх повноважень, наглядова рада Товариства на засіданні 25.05.2020р. розглянула питання щодо організаційних змін вертикалі безпеки та прийняла рішення про ліквідацію Департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця» (рішення оформлене протоколом засідання наглядової ради АТ «Укрзалізниця» № А-10/16-20 Ком.т). Уповноваженим органом управління Товариства, наглядовою радою, прийнято рішення про ліквідацію структурного підрозділу АТ «Укрзалізниця». Відповідач посилався , що вказані обставини в свою чергу призвели до змін в організації виробництва і праці Товариства в частині забезпечення безпеки Товариства. Те, що ліквідація структурного підрозділу підприємства є одним із видів змін в організації виробництва і праці підтверджується, зокрема, висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 03.06.2020 у справі № 757/32634/16-ц. Частиною 3 статті 32 КЗпП України передбачено, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Відповідач посилається, що із запропонованими зміненими умовами праці позивач не погодився, оскільки не надав згоди на продовження праці на нових умовах, у зв`язку із чим і був звільнений. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці. Частинами третьою та четвертою статті 32 КЗпП України передбачено, що у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Відповідно до п. 1 частини першої ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадку змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Про наступне звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, установи, організації, скороченням чисельності або штату працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці (ст. 49-2 КЗпП). До закінчення двомісячного строку з дня попередження звільнення працівника з власної ініціативи роботодавця без його згоди не допускається. Зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку зі зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці. Таким чином, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.(Постанова ВП ВС від 16.01.2019р. № 582/1001/15-ц) Судом встановлено , що відповідачем вказані різні підставі для припинення трудового договору у повідомленнях від 15.07.2020 № ЦПК-293 та № ЦПК-294 створюють у позивача стан правової невизначеності, у числі ускладнюючи вибір належного способу захисту свого порушеного права. При таких обставинах, суд приходить до висновку , що звільнення позивача з 23 вересня 2020 року за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України відбулось з порушенням вимог закону, оскільки не вирішено було питання щодо звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України . Відповідно до вимог ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає спір. У відповідності до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, розрахунок позивача підлягає задоволенню. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не мо же ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи належить витрати на професійну правничу допомогу. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так, згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Положеннями ч. 3 ст. 4 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність від 05.07.2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076) встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Згідно з п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону № 5076 до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97). На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано до суду: копію ордеру та договір про надання правової допомоги, акт прийому - передачі та довідку від адвоката про отримання коштів від позивача. З врахуванням зазнчаенего, суд вважає, що така довідка не є належним платіжним документом, який свідчить про те, що позивачем оплачено юридичні послуги. Таким чином, стягнення витрат на правову допомогу не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не підтверджено належним чином заявлені витрати. Оскільки позивачем було частково сплачено судовий збір то у відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір на користь позивача в розмірі 840 грн. 80 коп. та на користь держави розмірі 1 237 (тисячу двісті тридцять сім ) грн. 54 коп. Крім того, відповідно до п. п. 2, 4 ч. 1ст.430 ЦПК Українирішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного,

Outcome: approved