Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-03 00:00:00

у вересні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача Відділу з питань реєстрації місця проживання Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії. В обґрунтування позову зазначено, що 12.07.2021 року позивач звернувся до Відділу з питань реєстрації місця проживання Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про реєстрацію місця проживання свого сина [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Однак, відповідачем було прийнято рішення про відмову в реєстрації місця проживання дитини на підставі п. 11 абз. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 207 від 02.03.2016 року «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру». Позивач вказує, що в період шлюбу із [PERSON] у них [INFO] народився син [PERSON] , який на даний час проживає разом із позивачем в будинку, який належить на праві власності матері позивача. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11.03.2021 року шлюб між позивачем та [PERSON] було розірвано. На даний час на розгляді в Голосіївському районному суді м. Києва перебуває справа про визначення місця проживання дитини. Позивач вказує, що батьки зобов`язані зареєструвати місце проживання дитини впродовж трьох місяців з дня її народження, однак, [PERSON] відмовляється надати дозвіл на реєстрацію дитини, що порушує права малолітньої дитини та документально підтвердити зареєстроване його місце проживання. Відсутність зареєстрованого місця проживання малолітньої дитини суттєво обмежує реалізацію прав, гарантованих законами, в т.ч. на охорону здоров`я, освіту та соціальний захист. Відмовляючи у здійсненні реєстрації місця проживання дитини за місцем проживання позивача, відповідач хоч і діяв на підставі вимог закону, однак, без врахування інтересів дитини, а тому позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом та просить суд скасувати рішення відповідача про відмову у реєстрації місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , а також зобов`язати відповідача зареєструвати місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 22.09.2021 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.11.2021 року, було вирішено перейти до розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного проваджена з викликом сторін. В ході розгляду справи було вирішено залучити до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] . Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з викладених в позові підстав, із врахуванням якнайкращих прав дитини. Відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив. Про розгляд справи повідомлявся належним чином. З будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відзив на позов до суду не подав. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. В матеріалах справи міститься лист про можливість розгляду справи без його участі, та ухвалення у справі судового рішення із дотриманням якнайкращих прав дитини. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась та явку свого представника не забезпечила. Про розгляд справи повідомлялась належним чином. Пояснення та/або заперечення на позов до суду не подала. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за наведеної явки сторін. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Отже зміст положень зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права свідчить про те, що підставою для судового захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] із 08.06.2019 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11.02.2021 року у справі № 751/6980/20. В період шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. В провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа № 751/1680/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, управління у справах дітей Чернігівської міської ради про визначення місця проживання дитини, зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, управління у справах дітей Чернігівської міської ради про визначення місця проживання дитини. Розгляд справи по суті первісних та зустрічних позовних вимог не завершений. 12.07.2021 року позивач звернувся до Відділу з питань реєстрації місця проживання Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , однак, в цей же день позивачу було відмовлено у реєстрації місця проживання дитини, оскільки, не була надана згода матері на реєстрацію місця проживання дитини. В ході розгляду справи матір`ю дитини - [PERSON] не було надано суду обґрунтувань її відмови в наданні згоди на реєстрацію дитини, а також не наведено підстав, які б дійсно з огляду на інтереси дитини унеможливлювали його реєстрацію за місцем фактичного проживання на даний час разом із батьком. Відповідно до копії висновку Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 07.12.2021 року № 100-18541, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , 2020 р.н. разом із батьком [PERSON] (позивачем у даній справі). З мотивувальної частини зазначеного висновку вбачається, що дитина вже більше року проживає разом із батьком та його родиною в комфортному для себе середовищі та у сталому оточенні. Зміна місця проживання дитини та адаптація в іншому середовищі може бути для дитини травматичною та такою, що може призвести до порушення прав дитини. Позивач вказує, що фактично дитина на даний час проживає разом із ним, судовий розгляд спору про визначення місця проживання дитини є тривалим, та відсутність зареєстрованого місця проживання малолітньої дитини суттєво обмежує реалізацію її прав, гарантованих законами, в т.ч. на охорону здоров`я, освіту та соціальний захист, а тому хоч відповідач і прийняв відмову на підставі діючих вимог, однак, не врахував інтереси дитини при цьому, а тому він вимушений звернутись до суду із даним позовом. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що спірні правовідносини стосуються правомірності відмови позивачу в реєстрації місця проживання його малолітнього сина. Статтею 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. У разі якщо особа не може самостійно звернутися до органу реєстрації, реєстрація може бути здійснена за зверненням її законного представника або представника на підставі довіреності, посвідченої в установленому законом порядку (далі - представник). Статтею 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначений перелік документів, які особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) для подальшої реєстрації місця проживання. Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку (ст. 3 Закону). Відповідно до ст. 10 Закону правила здійснення реєстрації місця проживання, форми необхідних для цього документів, порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру встановлюються Кабінетом Міністрів України. Правила реєстрації місця проживання затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207. Згідно з п. 3 Правил реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Відповідно до ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч. 5 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Відповідно до ст. 242 Цивільного кодексу України, батьки є законними представниками своїх дітей. Пунктом 18 Правила реєстрації місця проживання затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, визначений перелік документів, які подає особа або її представник для реєстрації місця проживання. Так, згідно з цим пунктом Правил, зокрема у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Таким чином, згідно з вимогами законодавства, для реєстрації місця проживання малолітньої дитини подається письмова згода другого з батьків. Відповідно до п. 11 Правил орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала необхідних документів або інформації; у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними; звернулася особа, яка не досягла 14 років. Рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику. Аналогічні положення містяться в ст. 91 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Підставою для прийняття оскарженого рішення про відмову в реєстрації місця проживання малолітньої дитини позивача стало не подання позивачем письмової згоди матері дитини. Разом з тим, приймаючи таке рішення відповідачем не враховано наступне. Відповідно до ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», міжнародні договори, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору. Згідно із ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 вказаного Закону, держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Отже, у випадку наявності будь-якої правової колізій, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень ст. 3 Конвенції про права дитини пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При вирішенні даного спору суд приймає до уваги те, що відсутність реєстрації місця проживання малолітньої дитини позивача за місцем фактичного проживання суперечить інтересам дитини та обмежує реалізацію її прав, гарантованихКонституцією та законами України, зокрема, права на вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист. Варто відзначити, що матір`ю дитини в ході розгляду справи не обґрунтовано підстави її відмови в наданні такого дозволу на реєстрацію місця проживання дитини, та за висновками органу опіки та піклування зміна місця проживання дитини є недоцільною та не відповідатиме інтересам дитини. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, беручи до уваги необхідність захисту прав та інтересів малолітньої дитини, який є громадянином України, і перед яким держава Україна має певні зобов`язання, виходячи з принципу верховенства права та завдань цивільного судочинства, суд дійшов висновку про необхідність скасування оскарженого рішення, і зобов`язання відповідача зареєструвати місце проживання малолітньої дитини за місцем фактичного проживання, яким є адреса реєстрації місця проживання його батька. Окремо суд вважає за необхідне роз`яснити, що реєстрація місця проживання малолітньої дитини не впливає на здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків.

Outcome: approved