Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-07 00:00:00

[PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] , з вимогами: «Припинити право власності [PERSON] на 1/6 частку у праві спільної часткової власності на гаражний бокс № [NUMBER] , який знаходиться за адресою: [ADDRESS] Визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частку гаражного боксу № [NUMBER] , який знаходиться за адресою: [ADDRESS] 20 червня 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі та проводити розгляд справи в загальному позовному провадженні. 25 липня 2022 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження у цивільній справі та призначено до судового розгляду по суті. Положеннями ст.174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до статтей 174, 178 Цивільного процесуального кодексу України відповідач не скористалася своїм процесуальним правом та не направила суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Гаражно-будівельний кооператив «Березняки-1», не скористався правом подати письмові пояснення щодо позову або відзиву щодо предмета спору, з викладенням своїх аргументів і міркувань на підтримку або заперечень проти позову. Позивач в судове засідання не з`явилася, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомила, право подання відзиву на позов та докази на спростування заявлених вимог не скористалася. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову: Гаражно-будівельний кооператив «Березняки-1», в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причину неявки суду не повідомив. На підставі ч.1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку загального позовного провадження. Оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, суд дійшов до наступних висновків. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Нормами спадкового права регулюються суспільні відносини правонаступництва, тобто наступництва одних суб`єктів (спадкоємців) в правах та обов`язках фізичної особи, яка померла (спадкодавця). Об`єктом спадкового наступництва є спадщина (спадкове майно, спадкова маса), тобто вся сукупність прав та обов`язків спадкодавця, в яких він перебував на момент своєї смерті і які за своєю правовою природою не є невіддільними від особи їх носія і здатні перейти до інших осіб. Право власності на рухоме та нерухоме майно, яке належало спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, є таким, що не припинилося внаслідок його смерті та входить до складу спадщини. Судом встановлено, [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, видане Вишенківською Сільською радою 20 вересня 1993 року(актовий запис №48). Внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина до складу якої, входить об`єкт нерухомого майна - гаражний бокс № [NUMBER] , який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцями за законом стали дружина [PERSON] , дочка [PERSON] , син [PERSON] , та неповнолітня дочка [PERSON] 28 лютого 1995 року Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою, [PERSON] , видано Свідоцтво про право власності на Ѕ частину гаража № [NUMBER] , який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , як на майно, що придбано [PERSON] з померлим [PERSON] в період шлюбу. В той же день [PERSON] , [PERSON] та неповнолітній [PERSON] , було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину спадкового майна. З огляду на те, що [PERSON] не мала наміру користуватися належній їй частини спірного майна, [PERSON] , яка діяла в інтересах неповнолітньої, звернулася до Харківським районним судом міста Києва про стягнення з [PERSON] вартість 1/6 частини гаража № [NUMBER] , який знаходиться за адресою: [ADDRESS] Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Як роз`яснено у п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 4 та 5 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 18 жовтня 1999 року Харківським районним судом міста Києва ухвалено рішення, яким позовну заяву [PERSON] задоволено. Присуджено до стягнення з [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] по 1358 гривень 42 коп. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність», який розповсюджувався на правовідносини, що виникли між [PERSON] та [PERSON] , знайшли законодавче закріплення з прийняттям Закону УРСР «Про власність» у 07.02.1991 року і підлягає застосуванню до правовідносин, які виникли на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Як роз`яснено в пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 28.06.1991 року «Про практику розгляду судами цивільних справ пов`язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів», у справах про право на пай і на гараж судам належить виходити з того, що член ГБК, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває права власності на це майно і в праві розпоряджатися ним на свій розсуд. Відповідно до положень ст.7 Закону СРСР „Про власність в СРСР", що набрав чинності з 1 липня 1990 року, ст.ст. 15, 16 Закону України „Про власність", що набрав чинності з 15 квітня 1991 року та втратив чинність з 20 червня 2007 року, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, видане Відділом реєстрації смерті у м. Києві [INFO] (актовий запис №15959) Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належну їй 2/3 частини гаражного боксу № [NUMBER] в ГБК «№Березняки-1», що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Березняківська, 27. 17 червня 2008 року державним нотаріусом 16-ої Київської державної нотаріальної контори Вірник І.Є., видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яке зареєстроване в реєстрі 658, відповідно до якого, спадкоємцем майна [PERSON] , яка померла [INFO] , є: її донька - [PERSON] , на 2/3 частин гаражу № [NUMBER] в ГБК «Березняки-1», що знаходиться в м. Києві по вул. Березняківська, 27. Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до положень статтей 317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 321 Цивільного кодексу України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2ст. 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1ст. 356 Цивільного кодексу України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Відповідно до ст. 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Що стосується існуючої в співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені в статтях 364, 365, 367 Цивільного кодексу України, як способи реалізації цієї правомочності, при здійсненні якої передбачена ч. 4ст. 358 Цивільного кодексу України умова не є обов`язковою. З огляду на вказані норми закону, суд приходить до висновку, що обєкт нерухомого майна гаражний бокс № [NUMBER] , який знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить на праві спільної власності [PERSON] (5/6 частин), та [PERSON] (1/6 частини). Частиною 1статті 346 Цивільного кодексу України, наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту частини 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Один з таких випадків наведено в ст. 365 Цивільного кодексу України, яка регулює підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі: 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Як вбачається, з мотивувальної частини рішення Харківського районного суду міста Києва від 18 жовтня 1999 року, зазначено, дослівно: «… [PERSON] , яка діяла в інтересах неповнолітньої дочки [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про розподіл спадкового майна і стягнення вартості 1/6 частини гаража, вказуючи що ні вона як законний представник, ні дочка як спадкоємець не мають можливості користуватися спадковим майном. Поскільки гараж в натурі поділити не можливо, просить стягнути з інших співвласників на її користь вартість 1/6 частки гаража, що відповідає її долі власності на весь гараж.» Верховний Суд України під час розгляду справи N 6-37цс13 від 15.05.2013 року висловив правову позицію, згідно з якою прийшов до висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 Цивільного кодексу України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Також, і під час розгляду іншої справи N 6-68цс14, Верховний Суд України сформулював правову позицію від 02.07.2014 року, якою роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. З постанови Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. 1-3 ч. 1ст. 365 Цивільного кодексу України, яка обов`язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті. Відповідно до листа з Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції міста Києва Департаменту Державної виконавчої служби від 12 грудня 2007 року, міститься інформація, що у відділі на примусовому виконанні знаходився виконавчий лист № 2-154 виданий 13 лютого 2002 року Харківським районним судом міста Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] борг у розмірі 1 358,42 гривень. Рішення суду виконано в повному обсязі, згідно квитанції № 347 від 05 грудня 2007 року борг сплачено на депозитний рахунок ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві для подальшого перерахування стягувачу. Оскільки спільне володіння і користування гаражним боксом є неможливим, відповідач отримала грошові кошти за свою частку у гаражного боксу то припинення права власності відповідача не завдасть істотної шкоди її інтересам. Окрім того, спірна власність жодним чином ним не використовується. Зазначені обставини є визначальними при вирішенні даного позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За змістом цієї норми цивільне право підлягає захисту в разі, коли сторони не перебувають між собою в зобов`язальних відносинах, і при цьому має місце його реальне оспорювання учасником цивільних відносин, унаслідок чого власник майна (у цьому випадку позивач) не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку третіх осіб. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. Як вбачається з обставин справи, в цьому випадку, воля особи (позивача у даній справі) щодо вільного використання свого права, тобто володіння, користування та розпорядження майном, - зв`язана волею сторонніх осіб (відповідача у справі), що суперечить вищевказаній презумпції. Згідно п.1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. За положеннями ст.392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що відповідно до вимог закону, позивач [PERSON] належним чином виконала рішення Харківського районного суду міста Києва від 18 жовтня 1999 року в частині виплати відповідачу вартості 1/6 частки гаража № [NUMBER] , який знаходиться за адресою: [ADDRESS], що становить 1 358,42 гривень, тому наявні підстави для припинення права спільної часткової власності на 1/6 частини гаражного боксу № [NUMBER] , за відповідачем [PERSON] . Виходячи з положень ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», за яким рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно є правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності на вказане майно, тому у сукупності встановлених обставин є підстави для задоволення позовних вимог про визнання права власності за [PERSON] на 1/6 частину гаражного боксу № [NUMBER] , який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до частини першої статі 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову: Гаражно-будівельний кооператив «Березняки-1», про припинення права власності на частку в об`єкті нерухомого майна та визнання право власності на нерухоме майно, є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, суд присуджує до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 992,40 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved