Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-02 00:00:00

у червні 2017 року позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] , третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, в якому просила суд визнати за позивачем право власності в порядку спадкування на квартиру [ADDRESS] , та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 7-522 від 13 листопада 2015 року, що було видане Першою київською державною нотаріальною конторою [PERSON] . В обґрунтування позову зазначено, що 04.11.2011 року [PERSON] склала на ім`я своєї онуки [PERSON] заповіт, яким заповіла усе належне їй на момент смерті майно з чого б воно не складалось та де б воно не знаходилось. [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина, до складу якої увійшла квартира [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04.03.2005 р., виданого державною адміністрацією Голосіївського району м. Києва. У вказаній квартирі разом із спадкодавцем з січня 2011 року та на момент відкриття спадщини проживала і по теперішній час проживає позивач, яка є рідною сестрою померлої. Позивач вказує, що відповідач після 17.01.2012 року (з дня відкриття спадщини) і протягом наступних шести місяців не зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Постановою Першої Київської державної нотаріальної контори від 23.08.2012 року відповідачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.11.2011 р., у зв`язку з пропуском нею строку для прийняття спадщини. Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12.06.2015 року було задоволено позов [PERSON] , та було визначено їй додатковий тримісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Після набрання заочним рішенням законної сили, 13.11.2015 року Першою Київською державною нотаріальною конторою відповідачу було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказану квартиру. Однак, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.02.2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 23.01.2019 року, скасовано заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12.06.2015 року, та в задоволенні позову [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини було відмовлено. Позивач вказує, що у спірній квартирі спадкодавець [PERSON] проживала і була зареєстрована із 24.06.1960 року і до моменту її смерті. Разом із спадкодавцем, у вказаній квартирі з січня 2011 року і до дня смерті спадкодавця, включаючи день відкриття спадщини, проживала позивач, яка проживає у спірній квартирі і по теперішній час. Таким чином, в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 1268 ЦК України, шляхом вчинення фактичних дій (вступу в управління та володіння спадковим майном - спірною квартирою) позивач прийняла спадщину після смерті своєї сестри [PERSON] , як спадкоємець другої черги за законом. Прийнявши у встановленому законом порядку спадщину, позивач з часу її відкриття набула речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею, і, відповідно, право на захист цих прав. Позивач зазначає, що звернулася до Першої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну квартиру, яка увійшла до складу спадщини після смерті [PERSON] , однак, Першою Київською державною нотаріальною конторою було надіслано лист № 9567/02-14, в якому було повідомлено про те, що вона не є спадкодавцем на майно після померлої [PERSON] , оскільки все своє майно померла заповіла іншій особі - відповідачу. Посилаючись на викладене, а також з огляду на те, що судове рішення, яким було визначено відповідачу додатковий строк для прийняття спадщини, було скасовано, а позивач фактично прийняла спадщину та є спадкоємцем другої черги, а відтак наявні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 7-522 від 13 листопада 2015 року, що було видане Першою київською державною нотаріальною конторою [PERSON] , а також визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом на спірну квартиру. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 19.06.2017 року [PERSON] , у справі було відкрито провадження. У березні 2018 року відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просила в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що вона пропустила строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, оскільки не знала про відкриття спадщини та існування заповіту. В зв`язку зі звільненням судді [PERSON] , на підставі розпорядження керівника апарату суду № 3726 від 25.10.2018 року, справу було повторно автоматично розподілено та визначено головуючого суддю Шевченко Т.М. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28.05.2019 року, позов було задоволено, та визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті її рідної сестри [PERSON] , померлої [INFO] . Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 13 листопада 2015 року Першою київською державною нотаріальною конторою [PERSON] Стягнуто із [PERSON] та користь [PERSON] судовий збір в сумі 2816,58 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 14.11.2019 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28.05.2019 року було залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 02.06.2021 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28.05.2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 14.11.2019 року було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В ході розгляд справи третю особу Головне територіальне управління юстиції у м. Києві було замінено на його правонаступника Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ). Крім того, в ході розгляду справи до участі у справі було залучено співвідповідача - Київську міську раду. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13.09.2021 року, було вирішено розглядати дану справу за правилами загального позовного провадження. В ході розгляду справи, в зв`язку із реєстрацією шлюбу, було замінено прізвище відповідача [PERSON] на [PERSON] . Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.06.2022 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з викладених в позові та додаткових поясненнях підстав. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в їх задоволенні відмовити, посилаючись на підстави, які викладені у письмовому відзиві. Відповідач Київська міська рада та третя особа Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) явку своїх представників в судове засідання не забезпечили. Про розгляд справи повідомлялись належним чином. З будь-якими клопотаннями до суду не звертались. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за наведеної явки сторін. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 04.11.2011 року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла своїй онучці - відповідачу [PERSON] все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого воно б не складалось. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є онукою померлої [PERSON] , та про смерть останньої дізналась після спливу шестимісячного строку на прийняття спадщини, оскільки, проживала за межами України та не знала про існування заповіту. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої увійшла квартира [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04.03.2005 р., виданого державною адміністрацією Голосіївського району м. Києва Постановою Першої Київської державної нотаріальної контори від 23.08.2012 року відповідачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.11.2011 р, у зв`язку із пропуском строку для прийняття спадщини. Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12.06.2015 року, було задоволено позов [PERSON] , та визначено їй додатковий тримісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . 13.11.2015 року Першою Київською державною нотаріальною конторою [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на зазначену квартиру. Однак, рішенням Апеляційною суду м. Києва від 21.02.2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 23.01.2019 року, скасовано заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12.06.2015 року, та в задоволенні позову [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини було відмовлено. З мотивувальної частини рішення суду апеляційної інстанції вбачається, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, а залучення належного відповідача на стадії апеляційного розгляду не передбачено чинним процесуальним законом. Крім того, з мотивувальної частини постанови суду касаційної інстанції вбачається, що Верховним Судом було взято до уваги те, що [PERSON] не позбавлена можливості захистити свої права шляхом пред`явлення позову до належних відповідачів. Згідно зі ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Суд вважає, що за встановлених обставин, наявні підстави для визнання недійсним виданого відповідачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки, було скасовано судове рішення, яким відповідачу було визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини. Поруч із цим, варто вказати на те, що відповідачу було відмовлено в задоволенні позову про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини з огляду на те, що позов було пред`явлено до неналежного відповідача. Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, та у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку прийняття спадщини потрібно врахувати свободу заповіту, як фундаментальний принцип спадкового права. З матеріалів справи вбачається, що спадкодавець, скориставшись своїм законним правом, заповіла все належне їй майно своїй онучці [PERSON] , і цей заповіт на час розгляду даного спору є чинним, та у встановленому законом порядку недійсним не визнавався. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що відповідачу було відмовлено в задоволенні позову про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки позов було пред`явлено до неналежного відповідача, скасування рішення, яким відповідачу було визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини є підставою для визнання недійсним виданого відповідачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак, не є преюдиційним у даній справі, оскільки, відповідач не позбавлена можливості захистити свої права шляхом пред`явлення нового позову до належних відповідачів, що на даний час не можливо за наявності дійсного свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а відтак суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом підлягають задоволенню. В частині позовних вимог про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом на спірну квартиру, суд зазначає наступне. Позивач зверталася до Першої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну квартиру, яка увійшла до складу спадщини після смерті [PERSON] , однак, 22.11.2012 року Перша Київська державна нотаріальна контора надіслала їй лист № 9567/02-14, в якому було повідомлено про те, що вона не є спадкодавцем на майно після померлої [PERSON] , оскільки, все своє майно померла заповіла на іншу особу - відповідача [PERSON] . З огляду на відмову у праві на спадкування, у червні 2017 року позивач, яка є рідною сестрою [PERSON] , яка померла [INFO] звернулася до суду із даним позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом. Як на правову підставу своїх позовних вимог, позивач посилається на ч. 1 ст. 1223 ЦК України, відповідно до якої право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від прийняття спадщини спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 ЦК України (ч. 2 ст. 1223 ЦК України), зокрема спадкоємці за законом другої черги. Згідно із ч. 1 ст. 1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід, як з боку батька, так і з боку матері. Встановлено, що позивач є рідною сестрою померлої [PERSON] , що підтверджується наявними у справі доказами. Крім того, позивач посилається на ч. 3 ст. 1268 ЦК України, відповідно до якої спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. З матеріалів справи вбачається, що у спірній квартирі спадкодавець [PERSON] проживала і була зареєстрована з 24.06.1960 року і до її смерті, що підтверджується довідкою КП "ЖЕО-103 Голосіївського району" від 01.08.2012 р. № 1471. Позивач вказує, що у вказаній квартирі із січня 2011 року і до дня смерті спадкодавця, включаючи день відкриття спадщини, вона також проживала і проживає по теперішній час. Поруч із цим, наявні у справі докази, надані на підтвердження вказаних обставин є суперечливими та поза розумним сумнівом не доводять факт прийняття спадщини позивачем після смерті спадкодавця. Покази свідків в даному випадку, на думку суду, не можна вважати належними, допустимими, достатніми та такими, що беззаперечно підтверджують зазначені обставини в розрізі положень ст.ст. 77-80 ЦПК України. Крім того, судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02.08.2016 року у справі № 752/1066/16-ц, позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння було задоволено повністю. Витребувано від [PERSON] , шляхом її виселення, квартиру [ADDRESS] . Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.10.2016 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02.06.2016 року було скасовано в частині задоволення позову повністю та в частині позовної вимоги про виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] , та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння шляхом виселення було задоволено частково. Відмовлено [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про виселення [PERSON] із вказаної квартири. Рішення суду в частині витребування у [PERSON] на користь [PERSON] квартири [ADDRESS] та стягнення судового збору було залишено без змін. З огляду на викладене, суд вважає, що стороною позивача не доведено достатніми доказами, а судом в ході розгляду справи не встановлено, що в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 1268 ЦК України, шляхом вчинення фактичних дій (вступу в управління та володіння спадковим майном - спірною квартирою) позивач прийняла спадщину після смерті своєї сестри [PERSON] , як спадкоємець 2 черги за законом. Окремо суд звертає увагу на те, що позивач не мала офіційно зареєстрованого місця проживання за місцем реєстрації та проживання спадкодавця, достатніх доказів на підтвердження обставин того, що позивач фактично вступила в управління та володіння спадковим майном - спірною квартирою, - достатніми належними і допустимими доказами в ході розгляду справи не підтверджено. Також варто відзначити, що саме по собі фактичне проживання разом зі спадкодавцем, на думку суду, не свідчить про вчинення спадкоємцем дій, які б беззаперечно підтверджували факт управління та володіння спадковим майном після смерті спадкодавця, та наявність підстав, які б вказували на фактичне прийняття спадщини в даному випадку спадкоємцем другої черги. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог в цій частині не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача в ході розгляду справи не було належним чином доведено законних підстав, з якими закон пов`язує можливість визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, а відповідач, як спадкоємець за чинним заповітом, не втратила право на пред`явлення позову до належних відповідачів про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини, а тому позовні вимоги в частині визнання права власності за позивачем на спірну квартиру в порядку спадкування за законом задоволенню не підлягають. В порядку ст. 141 ЦПК України, із відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме: за одну позовну вимогу немайнового характеру в сумі 640,00 грн.

Outcome: partial