Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-28 00:00:00

16\~лютого 2022\~року до\~Костянтинівського міськрайонного\~суду Донецької\~області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , в якій позивач просить сягнути з відповідача 3% річних у розмірі 749 грн. 00 коп. та інфляційні втрати у розмірі 1\~792 грн. 86 коп., а також вирішити питання щодо судових витрат та витрат на правову допомогу. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецького обласного управління (далі АТ «Ощадбанк») та відповідачем [PERSON] було укладено договір про відкриття та обслуговування рахунку та випуск платіжної картки № [NUMBER] , згідно якого відповідачу було надано кредит у розмірі 6900 грн. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору станом на 07 жовтня 2015 року заборгованість останньої склала 7142 грн. 23 коп. Майнові інтереси АТ «Ощадбанк», що пов`язанні з матеріальними збитками, були застраховані у Приватному акціонерному товаристві «Українська пожежно-страхова компанія» (далі ПрАТ «УПСК») згідно договору страхування кредитів №055/14 від 01 серпня 2014 року. За зверненням АТ «Ощадбанк» ПрАТ «УПСК» визнало факт неповного погашення відповідачем грошового зобов`язання та провело виплату страхового відшкодування в розмірі 7142 грн. 23 коп. 01 жовтня 2018 року між ПрАТ «УПСК» (первісний кредитор) та Фізичною особою- підприємцем [PERSON] (новий кредитор) було укладено Договір про відступлення права вимоги № 01/10/2018, відповідно до якого первісний кредитор відступає (передає), а новий кредитор отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у Додатку №1 до Договору. В тому числі, новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у поряду регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування в розмірі 7142 грн. 23 коп., що було сплачено на користь АТ «Ощадбанк» як відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок невиконання (часткового невиконання) позичальником своїх зобов`язань з повернення суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом в строки та на умовах, що передбачені Договором про відкриття та обслуговування рахунку та випуск платіжної карки №2531771 та Додатковим договором до нього. 10 травня 2019 року Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області було задоволено позов Фізичної особи-підприємця [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів та призначено до стягнення з відповідача на користь позивача завдані збитки в порядку регресу у розмірі 7142 грн. 23 коп., 704 грн. 80 коп. судового збору. 19 січня 2022 року відповідачем було здійснене фактичне виконання вищевказаного рішення суду в повному обсязі. З урахуванням вищезазначеного, позивач просить стягнути з відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення за період з 13 листопада 2018 року (часу звернення до суду з позовом про відшкодування збитків в порядку регресу) по 18 січня 2022 року. Загальний розмір інфляційних витрат за вказаний період часу складає 1792 грн. 86 коп. Загальна сума відсотків річних за користування грошовими коштами за період з 13 листопада 2018 року по 18 січня 2022 року складає 749 грн. 00 коп. Крім того, позивач зазначає, що попередній (орієнтовний) розмір судових витрат, які він поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, становить 3 492 грн. 40 коп., що являє собою судовий збір сплачений за подання даної позовної заяви в розмірі 992 грн. 40 коп., а також витрати у розмірі 2500 грн. 00 коп., на оплату послуг адвоката відповідно до Договору про надання правової допомоги №30/01/19 від 30 січня 2019 року, які просить стягнути з відповідача. Ухвалою судді\~Костянтинівського міськрайонного\~суду від\~29\~червня 2022\~ року\~позовну заяву\~прийнято до\~розгляду та відкрито спрощене позовне провадження\~у справі з викликом сторін. Позивач, представник позивача в судове засідання не з`явилися, надавши суду письмову заяву, в якій просили розглянути справу у їх відсутність, заявлені вимоги підтримують повністю, щодо винесення заочного рішення не заперечують. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час і місце його проведення була належним чином повідомлена, відзив на позовну заяву не подала. За таких обставин зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. З`ясувавши позицію позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, 10 травня 2019 року Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області у цивільній справі № 233/5953/18 було задоволено позов Фізичної особи-підприємця [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів та стягнуто з відповідача на користь позивача в порядку регресу матеріальну шкоду за виплачене страхове відшкодування у розмірі 7142 грн. 23 коп., 704 грн. 80 коп. судового збору. Як вбачається з мотивувальної частини рішення, 26 січня 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецького обласного управління та відповідачем [PERSON] було укладено договір про відкриття та обслуговування рахунку та випуск платіжної картки № [NUMBER] , згідно із яким Банк на підставі наданих клієнтом відповідно до вимог чинного законодавства України документів відкриває клієнту рахунок за тарифним пакетом. В подальшому між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] укладено Додатковий договір № 1 до Договору № 2531771 про відкриття та обслуговування рахунку і випуск платіжної картки, згідно із яким банк встановив клієнту кредит у сумі 6900,00 грн. АТ «Ощадбанк» свої зобов`язання за Договором виконав належним чином, а саме відкрив відповідачу рахунок, встановив кредитний ліміт та видав клієнту платіжну карту, проте, [PERSON] свої зобов`язання за Договором належним чином не виконала, кредит не повернула, проценти не сплатила. 01 серпня 2014 року між ПрАТ «УПСК» і АТ «Ощадбанк» укладений договір добровільного страхування кредитів № 055/14, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону і пов`язані з неповерненням або неповним поверненням позичальниками страхувальнику кредиту та/або несплатою або частковою несплатою процентів по ньому на умовах, встановлених відповідними кредитним договорами. Страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі, а страховик приймає на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку, виплатити страхувальнику страхове відшкодування на умовах цього договору. 29 жовтня 2015 року ПрАТ «УПСК» визнало факт непогашення позичальником [PERSON] за кредитним договором грошового зобов`язання страховим випадком, страхова сума за позичальником 7142,23 грн., про що складено страховий акт № 055/14/042/15. 06 листопада 2015 року ПрАТ «УПСК» здійснило виплату на користь АТ «Ощадбанк» страхового відшкодування в розмірі 7142,23 грн. 01 жовтня 2018 року між ПрАТ «УПСК» та фізичною особою - підприємцем [PERSON] укладено договір №01/10/2018 про відступлення права вимоги, відповідно до якого ПрАТ «УПСК» відступає, а позивач отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків, завданих ПрАТ «УПСК» по договорам страхування, перелік яких наведений у Додатку №1 до договору. Згідно додатку №1 до договору № 01/10/2018 від 10 жовтня 2018 року відступлено право вимоги за договором страхування №055/14 від 01.08.2015 року, боржником є відповідач [PERSON] , сума страхового відшкодування 7142,23 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України. Як вбачається з постанови державного виконавця Костянтинівського відділу ДВС у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) у виконавчому провадженні № 59561868, 18 січня 2022 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 233/5953 виданого 10 травня 2019 року Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області про стягнення з боржника [PERSON] на користь стягувача [PERSON] шкоди у розмірі 7142,23 грн. закінчене у зв`язку із фактичним повним виконанням. Позивачем проведено розрахунок суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення за період з 13 листопада 2018 року (часу звернення до суду з позовом про відшкодування збитків в порядку регресу) по 18 січня 2022 року (дата закінчення виконавчого провадження), та позивач просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь інфляційні втрати у розмірі 1792 грн. 86 коп., та 3% річних у розмірі 749 грн. 00 коп. за вказаний період часу. Наданий розрахунок заборгованості повністю або частково відповідачем не спростовано. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку регулюються Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч. 1 та ч.5 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цивільними актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. За приписом частини п`ятої статті 11 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов`язання згідно з рішенням суду є грошовим, відповідальність за невиконання такого зобов`язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу. За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Саме лише прийняття судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Зважаючи на те, що статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов`язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов`язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов`язань. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Отже, відсутність реального виконання зобов`язання не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України. Виходячи із положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Тобто нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції не є штрафними санкціями, а засобом захисту коштів кредитора від знецінення, оскільки передбачена законом, а не договором. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі N 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі N 686/21962/15-ц, провадження N 14-16цс18. Результат аналізу наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно зі ст. 625 ЦК України. Крім того, позикодавець має право отримати проценти від суми позики згідно зі ст. 1048 ЦК України, які нараховуються за період із дати отримання коштів позичальником до дня повернення позики, якщо інше не було встановлено укладеним між сторонами договором. Факт часткового повернення суми позики з порушенням встановленого договором позики строку повернення не звільняє боржника від відповідальності, передбаченої ст. ст. 625, 1048 ЦК України. При цьому під індексом інфляції розуміється показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, отже норма ЦК України, яка регламентує сплату індексу інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання, поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється у розмірі 101 %. На цій підставі, позивачем здійснено нарахування 3 % річних та індексу інфляції, що полягає в компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати. Розмір заборгованості відповідно до розрахунку виконаного позивачем за період з 13 листопада 2018 року по 18 січня 2022 року складає: розрахована сума за ставкою 3 % річних 749,00 грн., індекс інфляції 1792,86 грн. Суд враховує висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах N 910/16945/14 та N 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі N 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах N 905/2324/17 та N 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі N 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Виходячи з наведеного, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що має місце неналежне виконання відповідачем умов договору кредиту в частині своєчасного повернення грошових коштів, що тягне за собою цивільно-правову відповідальність, яка передбачена вищенаведеними нормами цивільного законодавства України, тому позивачем правомірно заявлене вимоги про застосування до відповідача заходів відповідальності за неналежне виконання грошового зобов`язання, передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, в частині нарахування на суму боргу трьох відсотків річних та інфляційних втрат. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем правомірно пред`явлено вимоги до відповідача про стягнення 3 % річних у розмірі 749 грн. 00 коп. та інфляційних втрат у розмірі 1792 грн. 86 коп. за період з 13 листопада 2018 року по 18 січня 2022 року, при визначенні суму боргу, суд бере за основу наданий позивачем розрахунок заборгованості, який складений у повній відповідності з чинним законодавством, та перевірений судом, в той же час відповідач не скористався процесуальним правом подати відзив до позовної заяви та спростувати наданий позивачем розрахунок. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу є обґрунтованим, та таким що підлягає задоволенню в повному обсязі. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача на користь позивачки витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 2500,00 грн. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до наданого договору про надання правової допомоги №30/01/19 від 30 січня 2019 року та Додаткової угоди №1 до нього, акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 04 лютого 2022 року до Договору про надання правової допомоги №30/01/19 від 30 січня 2019 року, платіжного доручення № P24AР24А1966926715С9939 від 04 лютого 2022 року, позивачем [PERSON] сплачено адвокату Самойленко Петру Миколайовичу 2500,00 грн. за такі види професійної правничої допомоги: аналіз судової практики та обговорення з Клієнтом правової позиції по справі, написання позовної заяви та підготовка документів для подання позову до суду, здійснення супроводу та контролю судової справи. В постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 488/1363/17 зроблено правовий висновок, що втручання суду у відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини п`ятої статті 137 ЦПК можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України. Окрім того, відповідно до принципів змагальності та диспозитивності, передбачених ст. 12, 13 ЦПК України відповідно, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, оскільки суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. З аналізу зазначених положень закону вбачається, що виключно за клопотанням сторони суд має право зменшити розмір витрат на правничу допомогу, у разі доведення стороною неспівмірності витрат. Приймаючи до уваги викладене, у зв`язку із висновком суду про задоволення позову, документально підтверджені витрати у сумі 2500,00 грн., пов`язані з правничою допомогою, підлягають відшкодуванню з відповідача на користь позивача. На підставі\~ст. 141 ЦПК України\~оскільки позов підлягає задоволенню у повному обсязі, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму сплаченого позивачем судового збору у розмірі 992,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved