Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-31 00:00:00

23 лютого 2022 року до суду надійшов вказаний позов, який обґрунтовано тим, що [PERSON] звертався до [PERSON] , як до особи, яка займається купівлею-продажем автомобілів, проводить консультації щодо їх придбання, здійснює від імені покупців придбання, розмитнення, експедирування їх до місця призначення, митне оформлення, а також поставку на облік. [PERSON] та [PERSON] домовились, що останній може придбати для [PERSON] за кордоном автомобіль в доброму стані і він може надати дану послугу, в підтвердження домовленості надано відповідну довіреність від 02 жовтня 2020 року, яка посвідчена нотаріально, а також сторонами складено відповідну розписку від 02 жовтня 2020 року, яка ними підписана. Для придбання [PERSON] для [PERSON] транспортного засобу (автомобіля), 02 жовтня 2020 року, [PERSON] передав [PERSON] 2000,00 євро. На підтвердження можливості та згоди надання вказаних послуг [PERSON] написав розписку від 02 жовтня 2020 року, відповідно до якої підтвердив факт отримання грошових коштів та зобов`язання до 20 жовтня 2020 року повернути [PERSON] 2000,00 євро або придбати автомобіль. [PERSON] не виконав свої зобов`язання за договором позики, а саме не повернув [PERSON] 2000,00 євро та не придбав для нього автомобіль, у зв`язку із чим [PERSON] просить стягнути з [PERSON] суму позики в розмірі 2000,00 євро, а також стягнути з [PERSON] 3% річних за період з 21 жовтня 2020 року по 15 лютого 2022 року 79,36 євро. 27 квітня 2022 року ухвалою суду було відкрито провадженні та призначено справу до розгляду в судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, 01 вересня 2022 року від представника позивача [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи без його участі та участі позивача, підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, 01 вересня 2022 року звернувся із заявою про відкладення розгляду справи з метою надання часу для укладення мирової угоди із позивачем. Відповідно до ч. 1 ст. 240 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених ч. 2 ст. 223 ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Водночас із цим, відповідач вчергове не з`явився в судове засідання будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце його проведення. Зважаючи на те, що неявка відповідача не перешкоджає об`єктивному та всебічному розгляду даної справи, вважаю за можливе розглянути справи за відсутності відповідача. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до\~статті 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2\~ст. 1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні правові висновки викладені й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Так, судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики. За даним договором, 02 жовтня 2022 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 2000,00 євро у борг, які зобов`язувався повернути [PERSON] до 20 жовтня 2020 року або придбати для нього автомобіль. На підтвердження укладання договору позики, а також засвідчення отримання грошових коштів, позивач надав суду розписку [PERSON] про отримання вказаних грошових коштів від 02 жовтня 2020 року, копію якої долучено до матеріалів справи (а. с. 8). Крім того, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В. 02 жовтня 2020 року посвідчено довіреність, відповідно до якої [PERSON] , на підставі договору доручення укладеного між ним та [PERSON] , цією довіреністю уповноважує [PERSON] , бути його представником у будь-яких установах, підприємствах та організаціях з питань отримання, розмитнення, відбору проб, здачі на зберігання, розвантаження та внутрішнього портового експедирування, оформлення та транспортування вантажів, які прибувають на ім`я [PERSON] із-за кордону, зберігання та супроводження експедирування їх до місця призначення з правом проведення їх митного оформлення та з правом вивозу з митної території (експедирування), а також постановки будь-якого транспортного засобу (автомобіля) на облік в будь-яких органах реєстрації транспортних засобів (а. с. 9-10). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Закон не вимагає наявності підтвердження про вручення вимоги для настання строку повернення позики, а лише пов`язує строк повернення позики із моментом пред`явлення вимоги. Судом встановлено, що договором позики передбачено кінцевий термін повернення грошових коштів або придбання автомобіля до 20 жовтня 2020 року. Водночас із цим, [PERSON] у встановлений строк свої зобов`язання за договором не виконав. За змістом ч. 1\~ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що, звичайно, ставляться. Таким чином, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню, оскільки судом достовірно встановлено факти укладання між сторонами договору позики та отримання відповідачем грошових коштів у сумі 2000,00 євро. При цьому судом виявлено справжню правову природу розписки, складеної відповідачем, як боргового документу на підтвердження укладання договору та реального отримання грошових коштів. Судом також встановлено, що укладання вказаного договору відбулось з вільного волевиявлення [PERSON] , що не спростовувалось самим відповідачем, жодні істотні умови договору позики відповідачем не оспорюються та станом на час звернення до суду із вказаним позовом відповідачем взяті на себе зобов`язання не виконано. Приходячи до висновку про задоволення позовних вимог, суд також враховує той факт, що укладання спірного договору позики та його виконання не впливає та не порушує прав третіх осіб, що також підтвердили представник позивача та відповідач у судовому засіданні. Крім того, статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Така правова позиція викладена й у постанові Верховного суду України від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц провадження №14-446цс18. Крім того, у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. У справі, що розглядається та у спірному договорі позики від 02 жовтня 2020 року зобов`язання виражене у валюті євро, а грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України, не визначався. Вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 2000,00 євро за офіційним курсом НБУ не вбачається. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, з огляду на те, що договором позики не встановлено розмір процентів, а також з урахуванням того, що відповідачем було прострочено виконання взятого на себе грошового зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики, суд приходить до висновку що з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню проценти на суму позики у розмірі 79,36 євро. Розрахунок вказаної суми було викладено позивачем у позовній заяві, вказаний розрахунок проведено за загальними правилами, дійсними показниками, у зв`язку з чим приймається судом. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу у розмірі 2000,00 євро, а також 3% річних за період з 24 жовтня 2020 року по 15 лютого 2022 року в розмірі 79,36 євро. Також, згідно вимог\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до статті 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16). Так, судом встановлено, що в матеріалах справи міститься ордер на надання правничої (правової) допомоги [PERSON] у Самарському районному суді м. Дніпропетровська від 14 лютого 2022 року адвоката Дідович А.К., а також ордер на надання правничої (правової) допомоги [PERSON] у Самарському районному суді м. Дніпропетровська від 06 червня 2022 року адвоката Бєлікова О.С. Водночас із цим, матеріали справи не містять відповідних договорів про надання правової допомоги, доказів, які б свідчити про оплату гонорару адвокатам за їх послуги, розмір понесених витрат на правничу допомогу не визначений також у самій позовній заяві, позивач та його представники із заявою про вирішення питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог не звертались. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат на правову допомогу.

Outcome: approved