Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-03 00:00:00

26 липня 2021 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з заявою про визнання особи безвісно відсутньою. Заява мотивована тим, що [PERSON] є опікуном малолітньої [PERSON] у відповідності до рішення виконавчого комітету Новокодацької районної у м. Дніпрі ради від 25 вересня 2020 року. [PERSON] має статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Мати [PERSON] померла [INFO] . Батько [PERSON] безвісно відсутній, останні відомості про його перебування датуються 2011 роком, коли він спільно проживав з [PERSON] . В 2011 році він пішов з дому у невідомому напрямку та не повернувся, жодної інформації про своє перебування не повідомляв. З метою розшуку [PERSON] заявник звернувся в 2020 році до Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області. На даний час встановити місцезнаходження чи перебування [PERSON] вже понад один рік не вдається й сама особа відсутня за місцем свого перебування. Визнання [PERSON] безвісно відсутнім необхідно заявнику для продовження опіки над [PERSON] . Заявник просив визнати [PERSON] , [INFO] , безвісно відсутньою особою. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 серпня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2022 року витребувано у Новокадацького районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області копію актового запису про народження [PERSON] , [INFO] . У судовому засіданні заявник та його представник заяву підтримали в повному обсязі та просили її задовольнити. Представник заінтересованої особи Новокодацького районного у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) у судове засідання не з`явився, письмово просила розглядати справу без її участі. Представник заінтересованої\~особи Органу опіки та піклування Адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради заяву підтримала. Суд, вислухавши пояснення заявника та його представника, а також представника Органу опіки та піклування Адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що заявлені вимоги задоволенню не підлягають за наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] народилась [PERSON] у батьків [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Рішенням виконавчого комітету Новокодацької районної у м. Дніпрі ради від 25 березня 2020 року № 129 малолітній [PERSON] , [INFO] , надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування (а.с. 13). [PERSON] є опікуном малолітньої [PERSON] , [INFO] , на підставі рішення виконавчого комітету Новокодацької районної у м. Дніпрі ради від 25 вересня 2020 року № 441 (а.с. 11). Мати дитини [PERSON] померла [INFO] (а.с. 6). Згідно довідок Сектору кримінальної поліції Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 19 лютого 2020 року та від 20 лютого 2021 року, [PERSON] , [INFO] , як померла або потерпіла особа від кримінальних чи адміністративних правопорушень не значиться. На даний час інформацією про місце знаходження [PERSON] . СКП Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області не володіє. Розшукові заходи тривають (а.с. 9, 10). Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою. Згідно ч. 1 ст. 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. Частиною 3 ст. 43 ЦК України передбачено, що порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України. Відповідно до ст. 305 ЦПК України заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна. Статтею 306 ЦПК України передбачено, що у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку. Верховний Суд (постанова № 225/882/17 від 22 листопада 2018 року, постанова № 225/1297/17 від 07 травня 2018 року) зазначив, що безвісна відсутність це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦК України; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою. При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер. Також належить враховувати, що визнання судом у встановленому законом порядку фізичної особи безвісно відсутньою (ст. 43 ЦК України) жодним чином не свідчить про смерть такої особи, так і не виключає самої можливості смерті. Зазначене зумовлює одночасну наявність двох припущень щодо двох взаємовиключних життєвих станів безвісно відсутньої фізичної особи (особа жива, особа померла) (Постанова Верховного Суду від 28 лютого 2018 року справа № 317/3139/15). Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Отже, безвісна відсутність це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер. При розгляді справ вказаної категорії слід, крім іншого, зясовувати, чи може бути відсутність особи умисною, тобто чи не переховується особа від правоохоронних органів з метою уникнення юридичної відповідальності. Враховуючи вищезазначені норми права, суд дійшов висновку про те, що сама по собі фактична відсутність відомостей про місце перебування [PERSON] не є безумовною підставою для визнання його безвісно відсутнім. Відсутність безумовних доказів або суперечність у доказах на підтвердження обставин, що надаються заявником та/або заінтересованими особами, унеможливлює визнання особи безвісно відсутньою. Звертаючись до суду із заявою, [PERSON] констатує факт відсутності будь-якого зв`язку з [PERSON] та відомостей про місце його знаходження, як одну з передумов для звернення до суду з відповідною заявою. Разом з тим, заявником не надано належних та допустимих доказів [PERSON] в місці його постійного проживання. Наявні у справі докази (довідки СКП Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 19 лютого 2020 року та від 20 лютого 2021 року) не доводять з неминучістю відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання, відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості, сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦК України. Суд, враховуючи відсутність доказів на підтвердження обставин, які б давали достатні підстави для задоволення вимог про визнання [PERSON] безвісно відсутнім, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви [PERSON] про визнання [PERSON] безвісно відсутнім. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed