Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-22 00:00:00

10.06.2022 року позивачка [PERSON] звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів та стягнення аліментів на матір дитини, в якій просить суд: змінити раніше призначені аліменти на підставі судового рішення та стягувати з відповідача на її користь аліменти на неповнолітнього [PERSON] в сумі 6000,00 грн. щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду; стягувати з відповідача на її користь аліменти в сумі 3000,00 грн., щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду. В обґрунтування позову, позивачка посилається на те, що 21 жовтня 2006 року вона - [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] , який було розірвано заочним рішенням Київського районного суду м.Одеси 26.06.2015р., справа № 520/3533/15-ц. Під час перебування у шлюбі, вони сторони мають спільну малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Як стверджує позивачка, рішенням Київського районного суду м. Одеси по справі № 520/9131/16-ц, з [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання спільної дитини - [PERSON] у розмірі 1/3 від сум доходів, яке наразі перебуває на примусовому виконанні. Надалі позиваці стало відомо, зі слів останньої, що відповідач [PERSON] працював в автосалоні «Шкода» в м.Одесі, по вул. Грушевського, 39/4, на посаді електрика і отримував постійну заробітну плату. Відповідно до довідки АТ «Ощадбанк», в якому відкрито рахунок на отримання аліментів, позивачка зазначає, що суми які надходили від батька дитини складали від 1600грн. до 1660грн. на місяць, до січня 2022р. У лютому 2022р. аліменти перестали надходити. За наслідком викладеного, позивачка вважає, що зазначеного розміру аліментів недостатньо для повноцінного, якісного утримання спільної дитини, приймаючи, що батько дитини жодного разу з власної ініціативи не надавав їй, ані грошових коштів, ані будь-яких матеріальних благ (предмети одягу, взуття та інше) для дитини, обмежуючись лише сплатою аліментів. У зв`язку з чим, позивачка просить суд змінити спосіб стягнення аліментів, з відсоткового виду стягнення на стягнення в твердій грошовій сумі у розмірі 6000 грн. на місяць на дитину, та оскільки вона, як матір дитини, мешкає з нею спільно, також просить суд стягнути з відповідача на її утримання аліменти у розмірі 3000 грн. на місяць, що забезпечить на думки позивачки рівність їх обов`язку з утримання спільної дитини. Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 22.06.2022 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі. Позивачка в судовому засіданні призначеному на 23.08.2022 року позов підтримала, просила суд задовольнити, також повідомила суд, що в неї інших доказів крім наданих до позову немає, одночасно надала до суду копію заочного рішення Київського районного суду міста Одеси від 14.11.2016 року по справі №520/9131/16-ц. Однак, відповідач у судове засідання призначене на 23.08.2022 року, як і на минуле судове засідання на 26.07.2022 року, не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Частиною 6\~статті 187\~ЦПК України\~передбачено,\~що у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. На виконання зазначеної вимоги, судом було отримано відповідь з відповідного відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області та встановлено, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . За наслідком встановленого зареєстрованого місця проживання, відповідач по справі повідомлявся шляхом скерування судових повісток, разом з копією ухвали про відкриття провадження по справі, копією позовної заяви з додатками до неї, на вказану встановлену адресу зареєстрованого місця проживання, однак поштова кореспонденція відповідачем не отримується, що підтверджується трекінгом поштового відправлення «Укрпошта» наявним в матеріалах справи. Відповідно до ч.8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є зокрема день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. За наслідком викладеного, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання, процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Згідно з ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. З урахуванням викладеного, за згодою позивача, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні за відсутності відповідача по справі, за відсутності\~відзиву на позов та\~заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, на підставі наявних документів в матеріалах справи та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів та стягнення аліментів на матір дитини не підлягаючим задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.10.2006 року, який розірвано на підставі заочного рішення Київського районного суду міста Одеси від 26.06.2015 року по справі №520/3533/15-ц, яке набрало законної сили 07.07.2015 року. Сторони по справі є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , копія якого наявна в матеріалах справи. Заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 14.11.2016 року по справі №520/9131/16-ц, яке набрало законної сили 25.11.2016 року, вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки від усіх видів доходів (заробітку) платника аліментів, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29.07.2016 року до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до частини першої\~статті 2 ЦПК України,\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України\~закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини. Статтею 141 СК України\~передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України). Відповідно до частини третьої\~статті 181 СК України,\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Статтею 182 СК України\~встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно зі\~статтею 192 СК України\~розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі\~зміни матеріального або сімейного стану,\~погіршення або поліпшення здоров`я\~когось із них та\~в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Зазначене також роз`яснено судам у пункті 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Ураховуючи зміст статей\~181,\~192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не є незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України\~передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя\~статті 181 СК України).\~ Стаття 192 СК України\~тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України\~зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки\~стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Указане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13, і неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах: від 30 червня 2020 року, у справі № 343/945/19, провадження № 61-2057св20, від 12 січня 2022 року у справі № 545/3115/19, провадження № 61-18145св20, від 23 травня 2022 року у справі № 752/26176/18, провадження № 61-16697св21, та інших. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта\~статті 263 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша\~статті 12 ЦПК України). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша\~статті 76 ЦПК України). Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~ Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша\~статті 80 ЦПК України). За змістом\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Досліджуючи подані позивачкою до суду докази на підтвердження заявлених вимог вбачається, що останньою крім виписки по картковому рахунку на підтвердження сплати відповідачем аліментів, не надано\~жодного доказу на підтвердження зміни матеріального або сімейного стану,\~погіршення або поліпшення здоров`я\~її або відповідача, як платника аліментів. Суд зазначає, що як зазначено вище, отримувати підвищений розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини. Разом із цим, кожна сторона повинна довести обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог (частина перша\~статті 81 ЦПК України). Крім того, судом звертається увага, що в судовому засіданні суд\~зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяючі стороні позивача в реалізації нею прав, передбачених цим Кодексом, роз`яснював обов`язок з доведення заявлених вимог належними доказами та порядок їх витребування. Однак, позивачка в цій справі не виконала обов`язок з доведення заявлених вимог належними доказами та не скористалась процесуальними правами визначеними ЦПК України. Таким чином, приймаючи, що у відповідності до положень ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, та у відповідності до ч.3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, суд доходить до висновку, що\~\~ [PERSON] не доведено належними, допустимими та достатніми доказами наявності зміни матеріального становища [PERSON] , погіршення або поліпшення здоров`я когось із сторін та інших випадків, передбачених\~статтею 192 СК України, що обумовлюють можливість зміни визначеного судом розміру аліментів, які стягуються на утримання неповнолітнього сина, а тому відсутні підстави для задоволення позову в частині зміни способу стягнення аліментів. За наслідком викладеного, в цілому доводи позивача про значне покращення майнового становища відповідача є\~припущеннями, а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (частина шоста\~статті 81 ЦПК України). Щодо позовної вимоги позивачки про стягнення аліментів на її користь, суд зазначає наступне. Право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини передбачено статтею 84 СК України, якою передбачено, що дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності. Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Аліменти, присуджені дружині під час вагітності, сплачуються після народження дитини без додаткового рішення суду. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Також Сімейним Кодексом України передбачено право на утримання того з подружжя, з ким проживає дитина з інвалідністю, що врегульовано статтею 88 СК України. У відповідності до зазначеної статті, якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає. Розмір аліментів тому з подружжя, з ким проживає дитина з інвалідністю, визначається за рішенням суду відповідно до\~частини першої статті 80\~цього Кодексу, без урахування можливості одержання аліментів від своїх батьків, повнолітніх дочки або сина. Як вбачається з наявних в матеріалах справи документів, позивачка мешкає зі спільною з відповідачем дитиною [PERSON] , якому наразі п`ятнадцять років, за наслідком чого суд доходить до висновку, що передбачені ч. 2 та 4 ст. 84 СК України випадки для утримання дружини з якою мешкає неповнолітній син сторін по справі, відсутні. Будь-яких посилань та доказів на підтвердження наявності інших передбачених законодавством підстав для утримання позивачки, з якою мешкає неповнолітній син сторін по справі, в порушення ч.1 ст. 81 ЦПК України позивачкою не наведено та не надано. Приймаючи, що матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження жодної з визначених законодавством підстав для стягнення аліментів на позивачку, як матір неповнолітнього сина, з якою мешкає дитина, а також приймаючи, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, суд вважає позов [PERSON] в частині стягнення аліментів необґрунтованим, безпідставним та таким, що задоволенню не підлягає. Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом враховується, що у\~відповідності до\~\~ ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. \~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. \~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. \~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду \~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи докази у справі та вимоги закону, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню. Оскільки позов задоволенню не підлягає, судові витрати у відповідності до ст. 141 ЦПК України, до відшкодуванню не підлягають та на відповідача не покладаються.

Outcome: dismissed