Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-21 00:00:00

У вересні 2021 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить: поділити майно набуте подружжям за час шлюбу, визнавши спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] - квартиру [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] , право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що 28.04.2007 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , яке видане 28.04.2007 року Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про що було зроблено відповідний актовий запис за № 261. За час шлюбного проживання у подружжя народилися двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , про що були видані відповідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20.11.2007 року, актовий запис № 1086 Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області та серії [NUMBER] від 16.05.2012 року, актовий запис № 479 Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області. Починаючи з початку вересня 2021 року між сторонами було відсутнє взаємопорозуміння, часто виникали сварки на ґрунті незначних побутових проблем. Після цього у позивачки було втрачене до відповідача почуття любові, довіра як до чоловіка. Позивачка не могла на це спокійно дивитися, і врешті-решт вирішилася на крайні заходи, а саме розірвати з відповідачем будь-які стосунки, не дивлячись на те, що вона неодноразово намагалася зберегти сім`ю, пробачаючи йому його поведінку, але це не дало бажаних результатів, так як він не змінив свого ставлення до неї та дітей. Відтоді (з початку вересня 2021 року) сторони мешкають окремо. Діти залишилися проживати разом із матір`ю. Зокрема за час шлюбу сторонами як подружжям 06.07.2021 року було придбано у власність за 600 000 грн. квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06.07.2021 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Златовою Н.А. реєстровий № 4605 та право власності зареєстровано за відповідачем [PERSON] відповідно до витягу № 264605133 від 06.07.2021 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. До цього часу питання щодо добровільного поділу спільно нажитого майна подружжям не вирішено, а тому позивачка вимушена звернутися до суду за захистом прав та охоронюваних законом інтересів, а саме з позовом про поділ майна подружжя. Позивачка в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, раніше її представник [PERSON] надав заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі та позивачки, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки до суду не повідомив. Відзиву на позов не подав. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Зі згоди представника позивачки, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню в повному обсязі по наступним підставам. У судовому засіданні було встановлено, що 28 квітня 2007 року [PERSON] та [PERSON] (до шлюбу [PERSON] ) уклали шлюб, що був зареєстрований Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського міського управління Дніпропетровської області, про що зроблено відповідний актовий запис за № 261 (а.с. 8). За час шлюбу подружжям було придбане нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 88,0 кв.м. (житлова площа 55,3 кв. м.). Право власності на вищевказане нерухоме майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем (а.с. 13). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналогічні положення має ч. 3 ст. 368 ЦК України, згідно якої - майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. З огляду на вищевказані норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку, що квартиру [ADDRESS] , загальною площею 88,0 кв.м. (житлова площа 55,3 кв. м.), яка була придбана відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 06 липня 2021 року, зареєстровано в реєстрі за №4605, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу, є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , оскільки була придбана ними під час шлюбу. Встановлюючи право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частина 1 ст. 69 СК України визначає, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 р., роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Як роз`яснив абзац 1 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 р. до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому, положеннями ч. ч. 2,3 ст. 70 СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Під час розгляду даної справи, судом не встановлено обставин, за яких можливо було б відступити від засади рівності часток подружжя або збільшити частку когось з подружжя, що передбачено ч. ч. 2,3 ст. 70 СК України. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням всього вищевказаного, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими і такими, які повністю знайшли своє підтвердження під час судового розгляду даної справи, у зв`язку з чим підлягають задоволенню. У зв`язку з чим, суд вважає необхідним провести розподіл спільного сумісного майна подружжя, визнавши за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] , право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] . Стосовно вимог позивача щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. В свою чергу, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. (ч. 1 ст. 137 ЦПК України). Витрати на правову допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, апеляційної скарги, надання консультацій тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16. На підтвердження витрат на правничу допомогу представником позивачки надано: договір про надання правничої (правової) допомоги від 16 вересня 2021 року; ордер серія АЕ №1092916 від 16 вересня 2021 року; квитанцію до прибуткового касового ордеру №49 від 16 вересня 2021 року; погодинний розрахунок верстаті професійної правничої допомоги від 21.09.2021 року. За таких обставин, суд приходить до висновку, що на користь позивачки підлягає стягненню 5000 грн. 00 коп. в якості відшкодування судових витрат. Крім того, в порядку ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки слідує стягнути судовий збір в сумі 3000 грн. 00 коп. (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved