Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-17 00:00:00

Позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів про виселення з житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення та вселення, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, а саме кімнатою у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , виселення їх з вказаної кімнати та вселення позивача, посилаючись на те, що 31.03.2004 року відповідно до Наказу № 469-к Публічного акціонерного товариства в особі філії «Житлотеплоенерго Київенерго» [PERSON] (позивач) була зарахована на посаду економіста другої категорії, де працює і по теперішній час, яку було поставлено на загальну чергу щодо отримання житлової площі у відомчих гуртожитках ПАТ «Київенерго». 20.02.2012 на підставі рішення № 02/2012 комісії з надання у користування житлової площі в гуртожитку ПАТ «Київенерго», позивачці було видано спеціальний житловий ордер за № 1016 від 01.03.2012 на вселення в звільнену кімнату № 103 з правом користування житловою площею із сім`єю 3-ох осіб, яка складає розмір 17,3 кв. м., що розташовано за адресою: [ADDRESS] . Позивачка отримавши спеціальний житловий ордер на вселення в кімнату № 103 гуртожитку сім`єю заселитися не змоглиу зв`язку з тим, що [PERSON] та [PERSON] (відповідачі), не маючи правових підстав на зайняття вищезазначеного житлового приміщення, самовільно зайняли житлову площу кімнату [ADDRESS] і добровільно її звільняти відмовляються. Відповідачі проживаючи у сусідніх кімнатах [ADDRESS] та [ADDRESS] незаконно встановили вхідні двері перед входом у блок кімнат 101-103 гуртожитку, чим чинять перешкоду щодо вселення та користування житловою площею сім`ї позивачки. 04 вересня 2012 року позивачка звернулася із заявою до Деснянського РУ ГУ МВС України в м.Києві, яку зареєстровано за № 12701 та повідомили про те, що з квітня 2012 року по теперішній час громадяни [PERSON] та її син [PERSON] ,, 1988 року народження, самовільно заселились в кімнату [ADDRESS] т категорично відмовляються добровільно звільнити житлову площу. 06.09.2012 згідно постанови ДІМ Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві заяву розглянуто і на підставі п. 2 ст. 6 КПК України прийнято рішення у порушенні кримінальної справи за вказаними матеріалами відмовлено та запропоновано заявнику звернутися з цивільним позовом до суду. 17 вересня 2012 року позивачка звернулася з рекомендованим листом до відповідачів, в якому просить останніх добровільно звільнити незаконно займане житлове приміщення, однак останні добровільно звільнити житлове приміщення не збираються та вважають законним користувачами займаного житлового приміщення кімнати № 103. Ухвалою судді Мальченко О.В. від 28.09.2012 року відкрито провадження у справі в загальному позовному провадженні. 25.10.2012 року на адресу суду надійшли заперечення на позовну заяву, в яких позовні вимоги не визнають, вважають їх не обгрунтованими, безпідставними та такими що не підлягають задоволенню. 31.10.2012 року на адресу суду надійшла уточнена позовна заява. За період слухання справи, неодноразово було зупинення провадження по справі та поновлення. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.01.2017 справа була розподілена судді Таран Н.Г. Ухвалою суду від 27.01.2017 справа призначена до розгляду. 26.05.2022 на адресу суду надійшла заява третьої особи виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про розгляд справи без їх участі. 16.08.2022 року надійшло до суду клопотання представника позивача про розгляд справи без участі позивача та представника позивача. Позивач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В матеріалах справи міститься заява представника позивача про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції. Відповідач відзив на позов надали, в якому просили відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позов необгрунтований. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 31.03.2004 року відповідно до Наказу № 469-к Публічного акціонерного товариства в особі філії «Житлотеплоенерго Київенерго» [PERSON] (позивач) була зарахована на посаду економіста другої категорії, де працює і по теперішній час, яку було поставлено на загальну чергу щодо отримання житлової площі у відомчих гуртожитках ПАТ «Київенерго». 20.02.2012 на підставі рішення № 02/2012 комісії з надання у користування житлової площі в гуртожитку ПАТ «Київенерго», позивачці було видано спеціальний житловий ордер за № 1016 від 01.03.2012 на вселення в звільнену кімнату № 103 з правом користування житловою площею із сім`єю 3-ох осіб, яка складає розмір 17,3 кв. м., що розташовано за адресою: [ADDRESS] . Позивачка отримавши спеціальний житловий ордер на вселення в кімнату № 103 гуртожитку сім`єю заселитися не змоглиу зв`язку з тим, що [PERSON] та [PERSON] (відповідачі), не маючи правових підстав на зайняття вищезазначеного житлового приміщення, самовільно зайняли житлову площу кімнату [ADDRESS] і добровільно її звільняти відмовляються. Відповідачі проживаючи у сусідніх кімнатах [ADDRESS] та [ADDRESS] незаконно встановили вхідні двері перед входом у блок кімнат 101-103 гуртожитку, чим чинять перешкоду щодо вселення та користування житловою площею сім`ї позивачки. 04 вересня 2012 року позивачка звернулася із заявою до Деснянського РУ ГУ МВС України в м.Києві, яку зареєстровано за № 12701 та повідомили про те, що з квітня 2012 року по теперішній час громадяни [PERSON] та її син [PERSON] ,, 1988 року народження, самовільно заселились в кімнату [ADDRESS] т категорично відмовляються добровільно звільнити житлову площу. 06.09.2012 згідно постанови ДІМ Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві заяву розглянуто і на підставі п. 2 ст. 6 КПК України прийнято рішення у порушенні кримінальної справи за вказаними матеріалами відмовлено та запропоновано заявнику звернутися з цивільним позовом до суду. 17 вересня 2012 року позивачка звернулася з рекомендованим листом до відповідачів, в якому просить останніх добровільно звільнити незаконно займане житлове приміщення, однак останні добровільно звільнити житлове приміщення не збираються та вважають законним користувачами займаного житлового приміщення кімнати № 103. Відповідачі не погодившись з даним позовом подали до Деснянського районного суду м. Києва у квітні 2016 року позовну заяву щодо визнання спеціального житлового ордеру недійсним. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва 10.11.2020 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено повністю. Відповідачі ставлять під сумнів правомірності видачі спеціального житлового ордеру і це є головна підстава щодо відмови у задоволенні позову за думкою відповідачів. Питання правомірності видачі позивачу вказаного спеціального житлового ордеру неодноразово було предметом судового розгляду. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 квітня 2011 року (справа № 2-601/2011) у задоволенні позову [PERSON] про визнання права користування жилим приміщенням - кімнатою 103 відмовлено з посиланням на те, що остання не надала будь-яких доказів, які б свідчили про наявність у неї та членів її сім`ї права на зайняття спірної кімнати. Судове рішення набрало законної сили (том 1, а. с. 159). Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 грудня 2013 року (справа №754/7805/13-ц) у задоволенні позову [PERSON] про визнання ордеру на житло недійсним та визнання недійсним рішення про надання дозволу на укладення договору користування жилою площею відмовлено. При цьому судом було встановлено, що комісія АТ Київенерго , приймаючи оскаржуване позивачами рішення від 20 лютого 2012 діяла відповідно до вимог чинного законодавства та в межах своїх повноважень. Також судом зазначено, що як перший ордер № 1016 від 01 березня 2012 року, так і другий ордер № 126 від 03 серпня 2012 року на право користування жилою площею в гуртожитку - кімнатою 103, видані [PERSON] правомірно. Судове рішення набрало законної сили (том 1, а. с. 237). Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі №753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17). Таким чином, факт відсутності у відповідачів права користування кімнатою 103 та правомірність видачі позивачу оспорюваного ордеру встановлений судовими рішеннями, і не підлягає доведенню. Разом з тим, перевіряючи доводи відповідачів про недійсність спірного ордеру у зв`язку з тим, що розгляд про надання права користування спірного житлового приміщення [PERSON] на сім`ю з трьох осіб було надано ПАТ Київенерго на підставі клопотання філіалу Житлотеплоенерго ПАТ Київенерго, яке було ліквідовано у 2015 році суд виходить з наступного. Відповідно до статті 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності. Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру. Із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 22 травня 2017 року вбчається, що ПАТ Київенерго та усі відокремленні підрозділи, у тому числі філіал Житлотеплоенерго, є діючими суб`єктами господарювання. Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК Української РСР особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяються без надання їм іншого жилого приміщення.. За змістом ст.109 ЖК Української РСР виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться у добровільному або судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Позивач направляв на адресу відповідачів вимогу про виселення з житлового приміщення, проте відповідачі жодних заходів щодо самостійного виселення не вжили. Таким чином, оскільки відповідачі самовільно займають належну позивачу квартиру та безпідставно проживають у ній, що не заперечувалось відповідачем у його відзиві, суд дійшов висновку, що відповідачі порушують права та законні інтереси позивача як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, а тому позивач має право заявляти вимоги щодо виселення відповідачів із спірної квартири, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. Посилання відповідача на необхідність у випадку виселення забезпечити відповідачів іншим постійним жилим приміщенням не узгоджується з нормами чинного законодавства. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ч.4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Як встановлено судом вище, позивач є належним користувачем та має право користування спірним житловим приміщенням, однак відповідачі чинять їй перешкоди у такому праві, що не заперечувалось відповідачем у його відзиві. З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги про вселення позивача до спірного приміщення законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved