Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-29 00:00:00

16 грудня 2021 року Будинкоуправління № 2 Гвардійської квартирно-експлуатаційної частини району звернулося до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування вимог Будинкоуправління № 2 Гвардійської квартирно-експлуатаційної частини району посилалося на те, що 04 квітня 1999 року старшому солдату Черкаського гарнізону [PERSON] , на склад сім`ї з двох осіб, була надана для постійного проживання окрема однокімнатна квартира [ADDRESS] , в яку вона та член її сім`ї, а саме: син [PERSON] , [INFO] вселилися на підставі ордера № 59, виданого Гвардійською КЕЧ району від 04 квітня 1999 року. В травні 2007 року на ім`я [PERSON] було відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . 11 вересня 2018 року начальником Черкаського гарнізону було надано дозвіл № 330 про переоформлення особового рахунку № [NUMBER] на відповідача [PERSON] у зв`язку зі смертю головного квартиронаймача [PERSON] 12 вересня 2018 року між БУ № 2 Гвардійської КЕЧ району та відповідачем [PERSON] був укладений договір № 1412 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а тому, починаючи з вересня 2018 року відповідач є наймачем квартири [ADDRESS] . Оскільки в зазначеній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , 1995 р.н., який користується наданими позивачем послугами, але фактично не виконує зобов`язання по їх сплаті, а саме не здійснює плату за житлову площу та комунальні послуги, в результаті чого виникла заборгованість за житлово-комунальні послуги перед позивачем за період з 01 квітня 2018 року по 31 жовтня 2020 року включно в сумі 16 613,63 грн. Враховуючи, що відповідач порушує умови оплати за спожиті житлово-комунальні послуги, що надаються позивачем, відповідно до приписів ст. 625 ЦК України останній зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. В зв`язку з наведеним, в позовній заяві Будинкоуправління № 2 Гвардійської квартирно-експлуатаційної частини району просило суд: стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за житлово-комунальні послуги в сумі 16 613,63 грн., 3% річних в сумі 313,13 грн., інфляційні втрати в сумі 321,79 грн., а всього 17 248,55 грн., а також судові витрати в розмірі 2 270,00 грн. Ухвалою суду від 22 грудня 2021 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача Будинкоуправління № 2 Гвардійської квартирно-експлуатаційної частини району в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглянути справу у його відсутність, вимоги підтримує у повному обсязі, просив позов задовольнити, у разі повторної неявки відповідачів, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився без поважних причин, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про поважні причини своєї неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву суду не подавав. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у\~разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином без поважних причин, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані позивачем письмові докази, дійшов такого висновку. Судом встановлено, що 04 квітня 1999 року старшому солдату Черкаського гарнізону [PERSON] , на склад сім`ї з двох осіб, була надана для постійного проживання окрема однокімнатна квартира [ADDRESS] , в яку вона та член її сім`ї, а саме: син [PERSON] , [INFO] вселилися на підставі ордера № 59, виданого Гвардійською КЕЧ району від 04 квітня 1999 року. Встановлено, що 16 травня 2007 року між БУ № 2Гвардійської КЕЧ району і [PERSON] укладено Типовий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, відносно квартири [ADDRESS] та відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . Пунктом 1.2.1 Типового договору передбачено, що наймодавець зобов`язаний здійснювати обслуговування будинку, забезпечувати роботу технічного обладнання відповідно до вимог законодавства. Забезпечувати надання комунальних послуг (п. 1.2.2. цього договору). Пунктом 1.3.3 Типового договору, наймач зобов`язаний у встановлені терміни сплачувати квартплату і плату за комунальні послуги, економно використовувати воду, газ, електричну і теплову енергію. Судом встановлено, що 11 вересня 2018 року начальником Черкаського гарнізону було надано дозвіл № 330 про переоформлення особового рахунку № [NUMBER] на відповідача [PERSON] у зв`язку зі смертю головного квартиронаймача [PERSON] . Встановлено, що 12 вересня 2018 року між БУ № 2 Гвардійської КЕЧ району та відповідачем [PERSON] був укладений договір № 1412 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а тому, починаючи з вересня 2018 року відповідач є наймачем квартири [ADDRESS] . Згідно розрахунку БУ № 2 Гвардійської КЕЧ району проведеного станом на 01 листопада 2020 року вбачається, що заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01 квітня 2018 року по 31 жовтня 2020 року включно за адресою: [ADDRESS] , складає 16 613,63 грн. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються\~Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Предметом регулювання цього\~Закону\~є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб`єктами цього\~Закону\~є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (ст. 3 цього закону). Згідно зі\~статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»,\~залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Порядок користування приміщеннями, а також утримання житлових будинків визначається Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572в редакції від 14.01.2009 року і ст. ст. 20, 21Закону України\~від 24.06.2004року\~«Про житлово-комунальні\~послуги» відповідно до яких власник або споживач, зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом та інше. Так, пунктом 1 частини першої статті 20 Закону передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої\~статті 20 цього Закону\~обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з ч.ч.1, 4 ст. 32 Закону, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою. Частина 1\~ст. 64 ЖК України\~передбачає, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Згідно до ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до\~ст. 68 ЖК України\~наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Системний аналіз положень ст.ст.\~2,\~9,\~10,\~189,\~190 ЖК України\~дає підстави для висновку про те, що правовідносини, пов`язані з несвоєчасною оплатою житлово-комунальних послуг, за своєю правовою природою не є житловими і питання щодо належного виконання відповідних зобов`язань, житловим законодавством не регулюється. Натомість, відповідно до частини першої\~статті 1 ЦК України,\~особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, регулюються цивільним законодавством. З огляду на те, що в процесі прийняття спеціального\~Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~зміни до\~ЦК України\~(відповідно до вимог\~ст. 4 ЦК України) Верховною Радою України не розглядалися та не приймалися, стосовно спірних правовідносин норми спеціального закону не можуть конкурувати з нормами основного акту цивільного законодавства. За змістом\~ст. 509 ЦК України,\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію (сплатити гроші). Відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, установлених\~статтею 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами\~ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань. За змістом частини першої статті\~901, частини першої статті\~903 ЦК України,\~за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами частини 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на правову позицію ВС України, викладеній у постанові від 10.10.2012 року по справі №6-110цс12 зазначено, що свобода договору, закріплена у ст. ст.\~6,\~627 ЦК України, яка полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, при виборі контрагентів та при погодженні умов договору, не є безмежною. У тих випадках, коли актом цивільного законодавства передбачена обов`язковість положень цього акту для сторін договору, сторони не вправі відступити від їх положень (ч. 3\~ст. 6 ЦК України). Так, ст. ст.\~19,\~20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~передбачають обов`язок споживача житлово-комунальних послуг укласти письмовий договір з виконавцем послуг на основі типового договору. Форма та зміст (умови) типового договору затверджені\~постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій». З аналізу змісту ч. 3 ст.\~6, ч. 1 ст.\~630 ЦК України, ст. ст.\~19\~21 Закону\~\~\~\~\~\~України «Про житлово-комунальні послуги»,\~постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій»\~вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов`язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов`язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов`язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст.\~6, ст. ст.\~627,\~630 ЦК України\~та ст. ст.\~19,\~20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». У разі такої відмови, виходячи з положень ст. ст.\~3,6,12\~15,\~20,\~630,\~640,\~642,\~643 ЦК України\~виконавець послуг вправі звернутись до суду за захистом свого права, яке підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2\~ст. 6 ЦК України\~шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії. Згідно з правовою позицією, висловленою у постанові ВС України від 20 квітня 2016 року в справі № 6-2951цс15, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються\~Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Суб`єктами цього\~Закону\~є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття\~1, частина друга статті\~3, стаття\~19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Хоч у частині першій\~статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої\~статті 20 цього Закону\~споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої\~статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. У постанові від 25 листопада 2014 року в справі №916/3566/13 ВС України дійшов висновку, що правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, є грошовим зобов`язанням. Відповідно до\~ст. 218 ЦК України\~недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не є наслідком його недійсності, крім випадків, встановлених законом. Дослідженими в судовому засіданні обставинами справи встановлено, що Будинкоуправління № 2 Гвардійської квартирно-експлуатаційної частини району надає послуги з утримання будинку та прибудинкових територій по [ADDRESS] . В квартирі [ADDRESS] , яка знаходиться в даному будинку, зареєстрований та проживає [PERSON] , який, зважаючи на положення\~ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», є споживачем цих послуг. Таким чином, враховуючи вищевикладене в своїй сукупності, судом встановлено, що позивач Будинкоуправління № 2 Гвардійської квартирно-експлуатаційної частини району надає послуги з утримання будинку та прибудинкових територій по [ADDRESS] , а відповідач отримує ці послуги, що породжує у цих сторін відповідні права та обов`язки. В свою чергу, обов`язки сторонами повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та вимогами\~ЦК України, іншими актами цивільного законодавства (ст. 526 ЦК України), а з огляду на вимоги\~ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги»,\~споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. З урахуванням того, що відповідач споживає житлово-комунальні послуги, пов`язані з утриманням житлового приміщення, докази сплати заборгованості матеріали справи не містять та відповідачем не надані, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині обґрунтовані та підлягають задоволенню, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01.04.2018 року по 31.10.2020 року в розмірі 16 613,63 грн. Вирішуючи питання щодо позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов такого висновку. Відповідно до\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із\~ст. 629 ЦК України\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі\~ст. 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Судом встановлено, що відповідач не виконував свої обов`язки по оплаті за спожиті житлово-комунальні послуги. Відповідно до\~ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно розрахунку, проведеного позивачем станом на 01 листопада 2020 року, з яким погоджується суд, 3% річних нараховані за період з 01.07.2018 року по 31.10.2020 року в сумі 313,13 грн. та інфляційні втрати за період з 01.07.2018 року по 31.10.2020 року в сумі 321,79 грн. Враховуючи наведене, приймаючи до уваги, що відповідач в судове засідання без поважних причин не з`явився, доказів на спростування позовних вимог суду не надав, при цьому в матеріалах справи достатньо доказів, які підтверджують порушення останнім умов оплати за спожиті житлово-комунальні послуги, суд вважає,що позивачу за отримані, але несплачені житлово-комунальні послуги було завдано відповідачем збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, у зв`язку з чим, відповідно до приписів ст. 625 ЦК України останній зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, а тому вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При цьому суд наголошує, що згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями\~ЦПК України\~на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі\~статтею 77 ЦПК України\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у\~статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~і\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів"\~встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Таким чином, аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.\~ Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.\~ На підставі викладеного,

Outcome: approved