Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-31 00:00:00

24 червня 2022 року до Міжгірського районного суду Закарпатської області надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей. В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] зазначає, що 17 липня 2012 року вона, [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , який зареєстрований у виконавчому комітеті Синевирської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, за актовим записом № 18, про що видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Також вказує, що від шлюбу з відповідачем у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Після одруження вони спільно проживали у будинку, який нею отриманий у спадок від бабусі. Спільне життя з відповідачем у них не склалося, їх стосунки погіршилися, вони припинили спільне проживання близько 2,5 років. Причиною розпаду сім`ї вказує непорозуміння, різне бачення на життя та обов`язки кожного з них до сім`ї. Позивачка переконана, що подальше спільне життя, збереження шлюбу, примирення між нею та відповідачем неможливі, посилаючись на те, що з початку 2020 року вони не проживають разом, відповідач покинув сім`ю та перейшов проживати до будинку своїх батьків. Вона втратила до відповідача почуття кохання та не бажає більше перебувати з ним у шлюбі. Також позивачка зазначає, що з початку 2020 року відповідач не надає коштів на утримання їх сім`ї. Вказує, що після розірвання шлюбу малолітні діти залишаються проживати разом з нею, але їй важко забезпечувати у повному обсязі їх потреби. Джерел доходу, крім її заробітної плати, вона не має. Відповідач працює водієм дальнобійником, його доходи їй невідомі. Відповідач може брати участь спільно з нею в утриманні дітей, але не бажає виконувати свій батьківський обов`язок належно, що змушує її звернутися до суду з даним позовом, в якому просить: 1) розірвати шлюб, укладений між нею, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований 17 липня 2012 року виконавчому комітеті Синевирської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, актовий запис №18; 2) стягувати з [PERSON] , [INFO] , аліменти на її користь на утримання двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі по 3000 гривні щомісячно на кожну дитину, але не менш 50 % прожиткового мінімуму, встановленого ЗУ «Про держбюджет на 2022 рік» для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення ним позову до суду і до дня досягнення кожною дитиною повноліття. Стягнути з відповідача понесені нею судові витрати у виді судового збору в сумі 992,40 грн. Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 01 липня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу [PERSON] в ухвалі суду запропоновано протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та протягом п`яти днів - заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвала суду про відкриття провадження у справі з цивільним позовом і долученими до нього матеріалами надіслана відповідачу [PERSON] за фактичним місцем проживання: [ADDRESS] . 26.07.2022 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Рішко С.І. подано до суду відзив на позов про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей, який обгрунтовується наступним. У відзиві вказано, що відповідач визнає заявлений [PERSON] позов в частині розірвання шлюбу та просить суд задовільнити цю вимогу в повному обсязі та за таких обставин просить повернути позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову. Відповідач не заперечує, що він є батьком [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Однак, він ніколи не ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дітей. Відповідач вказує, що він регулярно спілкується з дітьми та надає посильну матеріальну допомогу на їх утримання. На даний час він ніде не працює, офіційно не працевлаштований, єдиним джерелом його доходу є підсобне домашнє господарство, яке він веде за місцем проживання своїх батьків в [ADDRESS] . Тому просить позов задовольнити частково та стягувати з нього на користь позивачки [PERSON] аліменти на утримання малолітніх дітей в твердій грошовій сумі по 1500 грн. на кожну дитину щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Повно та всебічно дослідивши надані позивачем докази, якими обґрунтовуються заявлені позовні вимоги, також дослідивши докази, надані відповідачем в обґрунтування поданого ним відзиву на позов, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються заявлені позивачем позовні вимоги, підстави, викладені відповідачем у наданому відзиві, оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.13,43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що сторони по справі: [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, який зареєстрований 17 липня 2012 року виконавчим комітетом Синевирської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, за актовим записом №18, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, оригінал якого міститься в матеріалах даної цивільної справи. Від спільного подружнього життя сторони мають двох малолітніх дітей: донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , у свідоцтвах про народження яких батьком записаний [PERSON] , відповідач у справі, а в графі «мати» - [PERSON] та копії вказаних свідоцтв містяться в матеріалах справи (а.с.7,8). Малолітні діти зареєстровані та мешкають разом з позивачкою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Синевирської сільської ради №1086 від 22.06.2022 року (а.с.9). Шлюбні стосунки між сторонами припинені по причині розбіжностей характерів та різних поглядів на життя, що призвело до втрати почуття любові та поваги один до одного. Чинним законодавством України передбачено право подружжя на розірвання шлюбу за позовом одного із них на підставі рішення суду: зокрема, положеннями ст.104 ч.2, ст.105 ч.3, ст.110 ч.1 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Частинами 3,4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до вимог ст.82 ЦПК України обставини, які визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи вищенаведені законодавчі норми, виходячи з принципів об`єктивності, розумності, справедливості та доцільності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині розірвання шлюбу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, крім того, визнані відповідачем [PERSON] , а тому відповідно до положень ст.82 ЦПК України, не підлягають доказуванню та суд приходить до висновку, що дана сім`я розпалася остаточно та будь-яких підстав до її збереження судом не встановлено. Крім того, оскільки позивачка [PERSON] наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням її до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Вивчивши обґрунтування заявлених [PERSON] позовних вимог про розірвання шлюбу, приймаючи до уваги визнання відповідачем [PERSON] позовних вимог в цій частині у повному обсязі, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами не може бути збережений, оскільки факти, викладені у позовній заяві свідчать про те, що шлюб між сторонами фактично розпався, спільне життя подружжя і збереження сім`ї стало неможливим, шлюбні стосунки сторони не підтримують, мешкають окремо, та формальне існування шлюбу обмежує особисту свободу позивачки та порушує її особисті інтереси, що мають істотне значення, тому суд приходить до висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги про розірвання шлюбу є обґрунтованими та підлягають, оскільки подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх малолітніх дітей. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно положень статті 181 Сімейного кодексу України способами виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками той з них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Згідно ч.4 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу батька (матері) та/чи в твердій грошовій сумі. Згідно до положень ст.182 Сімейного кодексу України та п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може меншим, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 цього кодексу. Відповідно до положень ст.184 Сімейного кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Виходячи з системного тлумачення зазначених норм права, вибір способу стягнення аліментів належить тому з батьків, разом з яким проживає дитина, і який є позивачем у справі про стягнення аліментів. Тобто, саме позивачу належить право вибору способу стягнення аліментів (у твердій грошовій сумі чи у частці від заробітку платника аліментів). При визначенні способу стягнення аліментів суд погоджується з обраним позивачем способом стягнення аліментів та вважає, що він повинен бути визначений у єдиній твердій грошовій сумі за вибором позивача. При цьому суд враховує те, що батьки мають рівні обов`язки щодо утримання дітей і відповідач має обов`язок брати участь в утриманні своїх дітей. Однак позивач не надала доказів на підтвердження наявності у відповідача стабільного доходу, і не довела спроможності відповідача сплачувати аліменти на дітей у визначеній нею твердій грошовій сумі. Згідно вимог статті 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ст.8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7,8 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Згідно ст.111 СК України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В даному випадку, сторони вважають неможливим з моральної точки зору, продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов`язати їх прийняти заходи до примирення. Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З матеріалів справи встановлено, що позивачка [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] та разом з нею зареєстровані та проживають малолітні діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що вбачається з довідки Синевирської сільської ради №1086 від 22.06.2022 року (а.с.9) та відповідачем не оспорюється. У позові [PERSON] стверджує про імперативність її права на отримання аліментів, суд погоджується з такими доводами позивача. Але при вирішенні справ про стягнення аліментів позивач зобов`язаний також довести бажаний розмір аліментів, а не лише вказати певний розмір, оскільки розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Посилання позивача на те, що відповідач працює, має дохід, суд оцінює критично. Жодних належних та допустимих доказів цим обставинам позивачем суду не надано, не заявлено клопотань про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні. Натомість судом встановлено, що відповідач [PERSON] на теперішній час офіційно ніде не працевлаштований, за останнім місцем роботи звільнений 02.11.2017 року з посади менеджера з персоналу ТОВ «Онур конструкціон інтернешнл», за угодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП), що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] , а також відомостями Пенсійного фонду України про застраховану особу [PERSON] за звітні періоди 2004-2017 роки. Доказів про розмір доходу або витрат відповідача матеріали справи не містять. Положеннями ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 № 1928-IX визначено, що прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні. Позивачем не надано суду належних доказів, що станом на час розгляду даної справи відповідач працює та отримує стабільний дохід. Крім того позивачем не надано доказів, що вона вживала заходи щодо одержання аліментів з відповідача у добровільному досудовому порядку, а тому суд дійшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Посилання позивачки [PERSON] на те, що саме така сума буде об`єктивною для утримання дітей, не є підставою для стягнення аліментів у вказаній нею сумі. Тому підстав для стягнення з відповідача аліментів у розмірі, зазначеному позивачкою, суд не вбачає. З урахуванням принципів розумності та справедливості, дослідивши докази, долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд вважає достатньою сумою аліментів в розмірі по 2500 грн. щомісячно на кожну дитину, що не є заздалегідь непомірним для сплати відповідачем та буде в достатній мірі відповідати заявленим позивачем потребам утримання дітей, з огляду на законодавчо визначений розмір прожиткового мінімуму на дитину. При визначенні цього розміру суд виходить з того, що позивачка теж має нести не менші витрати на утримання своїх дітей, ніж відповідач, і має можливості для цього. При визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, суд прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів, у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. З огляду на те, що малолітні діти проживають з матір`ю, з урахуванням вартості продуктів харчування, інших речей першої необхідності, приймаючи до уваги розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, а також відсутність відомостей про доходи чи витрати відповідача, з урахуванням заперечень відповідача щодо заявленого розміру аліментів, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на утримання малолітніх дітей аліментів у твердій грошовій сумі 2500 грн. щомісячно на кожну дитини, до досягнення дітьми повноліття, як це передбачено ч.2 ст.183 СК України Враховуючи вищенаведене, приймаючи до уваги зазначені позивачем підстави позовних вимог, позицію відповідача, викладену у відзиві на позовну заяву, розмір встановленого законом прожиткового мінімуму на дитину певного віку, обставини, визначені ст.ст. 182, 184 СК України, а також те, що позивачем не надано доказів щодо можливості сплачувати відповідачем аліменти саме в розмірі 3000 грн. щомісячно на кожну дитину, та відсутність даних про те, що відповідач має на утриманні інших дітей, непрацездатних осіб, а також відсутність на теперішній час домовленості між сторонами щодо порядку утримання малолітніх дітей, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити частково та стягувати з відповідача в користь позивачки аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі по 2500 грн., щомісяця на кожну дитину, але не менш 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду, тобто з 24 червня 2022 року і до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд визнав за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу на один місяць. Відповідно до положень п.3. ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи звільняються, в тому числі позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Таким чином, оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору за пред`явлення позову в частині стягнення аліментів, відповідно до положень ст.5 Закону України «Про судовий збір», а тому судовий збір в сумі 992,40 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, згідно положень ст.141 ЦПК України. Також, у відповідності до положень ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем в частині позовних вимог про розірвання шлюбу, суд вважає необхідним повернути позивачці [PERSON] з державного бюджету - 50 % судового збору, сплаченого при пред"явленні нею позову до суду, а саме: в сумі 496 (чотириста дев`яносто шість) гривень 20 копійок, згідно квитанції №9 від 23.06.2022 року, виданої філією Закарпатського обласного управління АТ «Ощадбанк» ТВБВ № 10006/037, оригінал якої міститься в матеріалах справи (а.с.1). На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial