Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-02 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON] , посилаючись на те, що йому та його батькам [PERSON] та [PERSON] , у рівних частках на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ виконкому Одеської міської ради 20 січня 2004 року за №3-20539, належала квартира [ADDRESS] . Зазначав, що [INFO] помер його батько [PERSON] , а [INFO] померла його мати [PERSON] . Після смерті батьків відкрилася спадщина у вигляді часток у праві власності на квартиру [ADDRESS] , які належали їм на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20 січня 2004 року. Спадкоємцем першої черги за законом після смерті батьків є він, їх рідний син, який в установлений законом строк прийняв спадщину. Отже єдиним власником квартири [ADDRESS] є він [PERSON] , позивач у справі. Вказував, що на даний час у квартирі [ADDRESS] , крім нього, зареєстрована з 28 грудня 2007 року його донька [PERSON] , відповідачка у справі, яка за вказаною адресою не проживає з моменту реєстрації місця проживання. За цей час вона вказаною квартирою не цікавилася та не здійснювала ніяких дій, які говорили б про те, що вона має намір користуватися квартирою. Особистих речей відповідачки в квартирі [ADDRESS] не має. Крім того, відповідачка добровільно не знімається з реєстраційного обліку за вказаною вище адресою, оскільки з нею був втрачений зв`язок. Посилаючись на порушення своїх прав, як власника квартири, позивач просив суд визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 29 листопада 2021 року по справі було відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання та витребувано з Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одеса належним чином засвідчену копію спадкової справи, заведеної до майна [PERSON] та [PERSON] (а.с. 23-24). Ухвалою суду від 04 квітня 2022 року підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 40-41). Позивач та його представник, діюча за ордером від 11 листопада 2021 року, в судове засідання не з`явились, про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надали заяву про підтримання позовних вимог та просили суд розглянути справу без їх участі, не заперечували проти винесення заочного рішення по справі (а.с. 16, 157). Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 121, 124, 125). Згідно ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з неявкою відповідачки та не повідомленням нею про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 223 ЦПК України, суд, зі згоди позивача, вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, вважає що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються главою 29 розділу першого та главою 32 розділу другого книги третьої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини. Судом встановлено, що позивачу та його батькам [PERSON] та [PERSON] , у рівних частках на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ виконкому Одеської міської ради 20 січня 2004 року за №3-20539, належала квартира [ADDRESS] , що підтверджується довідкою КП «БТІ» Одеської міської ради від 30 вересня 2016 року (а.с. 19, 99). [INFO] помер батько позивача [PERSON] , а [INFO] померла мати позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про смерть (а.с. 10, 11). Після смерті батьків позивача відкрилася спадщина у вигляді часток у праві власності на квартиру [ADDRESS] , які належали їм на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20 січня 2004 року. Спадкоємцем першої черги за законом після смерті батьків є [PERSON] , їх рідний син, який в установлений законом строк прийняв спадщину. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 травня 2022 року був встановлений факт того, що [PERSON] є батьком [PERSON] ; визнано за [PERSON] в порядку спадкування за законом право власності на 1/6 частку квартири [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; визнано за [PERSON] в порядку спадкування за законом право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 49, 78, 154-156). Отже позивач у справі [PERSON] є єдиним власником квартири [ADDRESS] . Судом встановлено,\~що в\~квартирі[ADDRESS] , окрім позивача, зареєстрована відповідачка [PERSON] , що підтверджується відомостями про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку (а.с. 15). Крім того, факт реєстрації [PERSON] у квартирі [ADDRESS] підтверджується довідкою відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію та місце проживання ГУ ДМС України в Одеській області (а.с. 21). Факт не проживання відповідачки [PERSON] в квартирі[ADDRESS] підтверджується актом про непроживання від 03 листопада 2021 року, згідно якого сусіди позивача [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації з моменту реєстрації місця проживання, тобто з 28 грудня 2007 року. Підписи даних осіб були завірені керівником ОСББ «Філатова 49» Бобровніковим О.О. (а.с. 18). Також факт не проживання відповідачки за місцем реєстрації підтверджується фактом не отримання нею повідомлень суду за місцем її проживання (а.с. 121, 124, 125). Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Судом встановлено, що відповідачка була зареєстрована в квартирі[ADDRESS] . Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння.\~\~ \~ \~ \~ За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позивач, як власник квартири[ADDRESS] ,\~має право\~вимагати визнання\~відповідачки [PERSON] такою, що втратила право користування спірним будинком, оскільки втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. Суд вважає\~доведеним факт\~того,\~що на\~момент розгляду\~справи відповідачка\~ [PERSON] втратила право користування квартирою[ADDRESS] , оскільки не проживає у ній більше чотирнадцяти років, а своєю реєстрацією у зазначеній квартирі, остання обмежує право власності позивача на розпорядження своєю власністю. На підставі\~викладеного,\~суд дійшов\~до висновку,\~що позовні\~вимоги про\~усунення перешкод\~у користуванні\~власністю шляхом\~визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року по справі №212/6724/17 (пр. №61-40291св18). Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Зі змісту ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що підставою для зняття з реєстрації є рішення суду про визнання особи втратившою право на користування житлом. Таким чином, рішення суду про визнання особи втратившою право на користування житлом є підставою для зняття даної особи з реєстрації. Крім того, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Отже, рішення суду, яке набрало законної сили є підставою для зняття відповідачки [PERSON] з реєстраційного обліку. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідачкою по справі до суду не було надано жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутньою у судових засіданнях відповідачка також розпорядилася на власний розсуд. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню.

Outcome: approved