Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-29 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду із позовом до фізичної особи - підприємця [PERSON] (далі - відповідач, ФОП [PERSON] ), в якому просить стягнути заборгованість по заробітній платі у розмірі 9611,00 грн., середній заробіток за весь час вимушеного прогулу - не видачі трудової книжки у розмірі 19082,00 грн., середній заробіток за час затримки у розрахунку при звільненні у розмірі 19082,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн., посилаючись на те, що 08.11.2019 року між сторонами було укладено письмовий трудовий договір, встановлена заробітна плата у розмірі 6750,00 грн. 11 лютого 2021 відповідач в усній формі оголосила позивачу, що його звільнено з роботи. В день звільнення ФОП [PERSON] не провела розрахунок при звільненні, не виплатила заборгованість із заробітної плати, не видала наказу про звільнення, а також не видала трудової книжки. Позивач зазначає, що на день звільнення відповідач мав перед позивачем заборгованість по виплаті заробітної плати за січень 2021 року у розмірі 6750 грн. та за лютий 2021 року у розмірі 2861,00 грн., станом на 07 квітня 2021 року відповідач не оплатив заборгованість. Приймаючи до уваги вищевикладене, позивач звернувся із даним позовом до суду і просить його задовольнити. Ухвалою від 19.04.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 20.07.2021 на адресу суду надійшов зустрічний позов фізичної особи - підприємця [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 30389,16 грн. В обґрунтування зустрічного позову зазначено про те, що [PERSON] працював у ФОП [PERSON] з 08.11.2019 року по 01.02.2021 року за договором від 08.11.2019 року. Трудова книжка не оформлювалася. 01.02.2021 року у зв`язку із вчиненням дій направлених на завдання шкоди майну роботодавця, [PERSON] був звільнений із займаної посади на підставі п. 2 ст. 41 КзПП України(розірвання договору у зв`язку із втратою довір`я) наказом № 1-к від 01.02.2021 року. За період роботи, [PERSON] було нараховано 99980,38 грн., з них було вирахувані податки(18% - ПДФО, 1,5% -ВЗ), що дорівнює 19496,17 грн., отже до видачі має бути нараховано 80484,21 грн. В той же, час [PERSON] було перераховано грошові кошти у розмірі 110 873,37 грн., тобто на 30389,16 грн., внаслідок бухгалтерської помилки, які ФОП [PERSON] на підставі ст. 1212 ЦК України, просить стягнути із [PERSON] . Ухвалою суду від 11.08.2021 року прийнято зустрічну позовну заяву, здійснено перехід із спрощеного в загальне позовне провадження. 30.08.2021 року на адресу суду надійшов відзив на зустрічний позов, в якому [PERSON] зазначає, що позов подано не фізичною особою-підприємцем, а фізичною особою. Також зазначає, що відповідно до ст. 1215 ЦК України заробітна плата не підлягає поверненню. Крім того, зазначає, що звільнення відбулося саме 11.02.2021, а не 01.02.2021 року, наданий акт не доказом у справі, оскільки є сфабрикованим. Щодо трудової книжки, [PERSON] зазначає, що твердження ФОП [PERSON] , що трудова книжка не оформлювалася є порушенням трудового законодавства та не відповідає дійсності. Ухвалою суду від 06.12.2021 року у задоволенні клопотання ФОП [PERSON] про передачу справи до Ірпінського міського суду Київської області - відмовлено. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали. Проти зустрічного позову - заперечували. Представник відповідача у судовому засідання заперечив проти задоволення позову. Зустрічний позов підтримав у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що первісний позов та зустрічний позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 08.11.2019 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] укладено трудовий договір від 08.11.2019 року № б/н(а.с. 10). Відповідно до п. 4.1 трудового договору, за виконання обов`язків, передбаченим чим Договором Працівнику встановлюється заробітна плата згідно штатного розпису у розмірі 6750,00 грн. Із заробітної плати Працівника Роботодавцем будуть відраховуватися податки та збори, передбачені чинним законодавством України. Згідно із п. 7.3.1 трудового договору, цей договір може бути припинений, на підставах передбачених чинним законодавством з ініціативи Роботодавця(ст. 40, 41 КЗпП України). Відповідно до наказу № 1-К «Про звільнення [PERSON] », [PERSON] звільнено з 01.02.2021 згідно п. 2 ст. 41 КЗпП України - розірвання трудового договору у зв`язку із втратою довір`я.(а.с. 44). Суд вважає за необхідне зазначити про те, що у даному провадженні не оскаржується даний наказ про звільнення, крім того, на момент ухвалення рішення, даний наказ не скасований та не визнаний незаконним. Щодо нарахування заробітної плати за період з 08.11.2019 року по 01.02.2021 року за договором від 08.11.2019 року, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Період роботи становить 14 місяців та 17 днів. Заробітна плата [PERSON] становить 6750,00 грн., після вирахування податків(19,5%) становить 5433,75 грн. Тобто за період роботи [PERSON] мало бути сплачено 80484,19 грн.(76072,5 + 4140+271,69). В той же час, як вбачається із платіжних доручень(а.с. 51-59) на картку [PERSON] було сплачено 84873,37 грн. Отже, судом після перерахунку заробітної плати встановлено, що перед [PERSON] відсутня заборгованість по заробітній платі. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача за первісним позовом про стягнення заборгованість по заробітній платі у розмірі 9611,00 грн., та середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні у розмірі 19082,00 грн. не підлягає задоволенню у зв`язку із необґрунтованістю. Щодо стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу - не видачі трудової книжки у розмірі 19082,00 грн., суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України(у редакції чинної на 01.02.2021), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із ст. 116 КЗпП України(у редакції чинної на 01.02.2021), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як вбачається із пояснень представника ФОП [PERSON] , [PERSON] був працевлаштований на підставі трудового договору, при цьому трудова книжка не оформлювалася. Відповідно до п 1.1. «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 N 58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. Отже, для належного працевлаштування працівника, в період працевлаштування [PERSON] , було обов`язковим оформлення трудової книжки. Таким чином, [PERSON] не було належним чином працевлаштовано. В той же час, КЗпП України не передбачено відповідальності у стягненні середнього заробітку на користь працівника, у зв`язку із не оформленням трудової книжки. Також слід зазначити, що позивачем не було підтверджено належними та допустимими доказами, що до ФОП [PERSON] при працевлаштуванні надавалася трудова книжка [PERSON] . Так, відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 2. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Також слід зазначити про те, що позивач не оскаржує бездіяльність відповідача у неоформленні трудової книжки. Приймаючи до уваги вищевикладене, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу - не видачі трудової книжки, не підлягає задоволенню, у зв`язку із, необґрунтованістю. Щодо доводів позивача, що зустрічний позов подано не фізичною особою - підприємцем, а фізичною особою, у судовому засіданні під час розгляду справи, представником ФОП [PERSON] було уточнене це питання, і зазначено, що зустрічний позов подавався саме ФОП [PERSON] . Вимоги щодо стягнення моральної шкоди також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від первісних позовних вимог. Щодо зустрічного позову, суд вважає за необхідне зазначити наступне. В обґрунтування зустрічного позову зазначено про те, що [PERSON] працював у ФОП [PERSON] з 08.11.2019 року по 01.02.2021 року за договором від 08.11.2019 року. За період роботи, [PERSON] було нараховано 99980,38 грн., з них було вирахувані податки(18% - ПДФО, 1,5% -ВЗ), що дорівнює 19496,17 грн., отже до видачі має бути нараховано 80484,21 грн. В той же, час [PERSON] було перераховано грошові кошти у розмірі 110 873,37 грн., тобто на 30389,16 грн., внаслідок бухгалтерської помилки, які ФОП [PERSON] на підставі ст. 1212 ЦК України, просить стягнути із [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно із ст. 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Суд вважає за необхідне зазначити про те, що у судовому засіданні було з`ясовано, що всі платежі які надходили від ФОП [PERSON] на рахунок [PERSON] мали призначення як заробітна плата, що не було спростовано сторонами. Оплата заробітної плати надходила на рахунок [PERSON] різними сумами та в різний період, в той же час, відповідно до п. 2.3.1 трудового договору, роботодавець зобов`язувався щомісячно виплачувати працівнику заробітну плату згідно умовами передбаченими п. 4.1 Договору. Отже, при таких розрахунках неможливо остаточно встановити, що з боку роботодавця була допущена рахункова помилка. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, оскільки не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Приймаючи до уваги вищевикладене, у задоволенні первісного та зустрічного позовів слід відмовити.

Outcome: dismissed