Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-16 00:00:00

14.02.2022 Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи тим, що згідно повідомлення Білоцерківського міського Центру соціальних служб за адресою: [ADDRESS] проживає малолітній [PERSON] разом зі своє матір`ю - [PERSON] . У вказаному будинку, де мешкає родина, за борги відключене газопостачання, відсутні продукти харчування та постільна білизна, брудно. Малолітній [PERSON] навчається в Білоцерківській спеціальній загальноосвітній школі № 19 Білоцерківської міської ради Київської області, він часто пропускає навчальні заняття без поважних причин. Зі слів рідної сестри матері дитини [PERSON] , яка живе поряд і фактично здійснює догляд за хлопчиком та годує його, [PERSON] має психічні розлади поведінки, у неї швидко змінюється настрій, вона часто буває агресивною, не розуміє елементарних потреб дитини. Крім того, мати малолітнього зловживає алкогольними напоями. Відомо, що [PERSON] останній раз проходила курс лікування в КЗ КОР «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» в 2017 році, після чого жодного разу до лікаря - психіатра не зверталася. Відповідно до інформації комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня № 4» Білоус Ірина Олександрівна отримує медичну допомогу у лікаря-психіатра з 2017 року, за медичною допомогою до лікаря-нарколога не зверталася. Батько дитини [PERSON] із сім`єю не проживає, його місце знаходження наразі невідоме. Зі слів матері дитини, [PERSON] не підтримує жодних стосунків з малолітнім сином [PERSON] та не надає матеріальної допомоги на його утримання. Службою у справах дітей Білоцерківської міської ради було організовано спільно з представниками Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області та Білоцерківського міського центру соціальних служб проведено оцінку рівня безпеки малолітнього [PERSON] . З`ясовано, що родина [PERSON] проживає в частині приватного будинку, який складається з двох житлових кімнат, коридору, кухні та недобудованої ванної кімнати. Мати разом із малолітнім [PERSON] фактично мешкають в одній невеликій кімнаті та сплять на одному спальному місці, де відсутня постільна білизна. У цій кімнаті антисанітарні умови проживання, відсутні продукти харчування, брудно, розкидані речі. Лише ця кімната їх помешкання опалюється електричним конвектором, який стоїть на бильці дивана, де сплять мати з сином. Водопостачання в будинок не підведене, зручності відсутні. Мати малолітнього офіційно не працевлаштована, вона має тимчасові підробітки. Представники комісії, із числа вищезазначених установ, які проводили оцінку рівня безпеки дитини, дійшли до висновку, що залишення дитини в таких умовах проживання є небезпечним для її життя, здоров`я та морального виховання. Після чого, службою у справах дітей Білоцерківської міської ради було підготовлено проект рішення органу опіки та піклування про негайне відібрання дитини. Згідно з рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 25 січня 2022 року № 62 «Про негайне відібрання малолітньої дитини у матері та її влаштування» хлопчик відібраний від матері та тимчасово влаштовані в центр соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода». Тому, просили ухвалити рішення про відібрання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , від його батьків [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] . [INFO] , не позбавляючи їх батьківських прав. 20.04.2022 судом прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 11.07.2022 судом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача, за довіреністю у справі - [PERSON] , в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та зазначила, що доцільно відібрати дитину від батьків на час подоланнями ними складної життєвої ситуації та на період воєнного стану в Україні, враховуючи, що дитина наразі перебуває в евакуації в Німеччині. Відповідач - [PERSON] в судовому засіданні позов визнала, не заперечувала проти тимчасового відібрання дитини та зазначила, що вона проходить лікування, працює неофіційно, провела в будинку ремонтні роботи, але ще не всі та не підключили газопостачання будинку, через борги. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце засідання повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, відзив на позов та заяви з процесуальних питань до суду не подав. Третя особа - Центр соціально-психологічної реабілітації «Злагода» в судове засідання представника до суду не направив, у підготовчому засіданні представник третьої особи - за довіреністю у справі [PERSON] позов підтримала в повному обсязі. Суд, заслухавши учасників справи, показання свідка, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Згідно з ч. 2 п. 3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей районних, районних у м. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад, сільських, селищних рад об`єднаних територіальних громад. Статтею 4 Закону України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей» визначено, що одними із основних завдань служби у справах дітей є проведення роботи з соціально-правового захисту дітей, запобігання їх бездоглядності, вжиття заходів для соціального захисту дітей. Відповідно дог ч.2 ст. 170 СК України, у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У цьому разі орган опіки та піклування зобов`язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. 18 січня 2022 року Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради подала до Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради пояснювальну записку за № 88 про негайне відібрання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у матері [PERSON] , [INFO] , та її влаштування. 25 січня 2022 року Виконавчий комітет Білоцерківської міської ради ухвалив рішення за № 62 «Про негайне відібрання малолітньої дитини та її влаштування», відповідно до якого вирішено негайно відібрати малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , у матері [PERSON] , [INFO] , та тимчасово влаштувати малолітнього в центр соціально - психологічної реабілітації дітей «Злагода». 08 лютого 2022 року Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради скерувала до суду позовну заяву, яка зареєстрована судом 14.02.2022, щодо ухвалення рішення про відібрання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , від його батьків [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , не позбавляючи їх батьківських прав. Судом встановлено, що відповідачі у справі: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 жовтня 2000 року та шлюб між ними було розірвано, про що 29 листопада 2007 року складено відповідний актовий запис № 1004. Від спільного проживання вони мають сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджено матеріалами справи (а.с.5,6,74). Відповідач - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , офіційно не працевлаштована, з 2017 року перебуває на обліку в КЗ КОР «Обласне психіатрично - наркологічне медичне об`єднання» у лікаря - психіатра з приводу шизофренії параноїдної форми, за допомогою до лікаря - нарколога не зверталася, що підтверджено матеріалами справи (а.с.19,31,35,36,73,75,76,102). Відповідач - [PERSON] , [INFO] , не має зареєстрованого місця проживання по м. Києву та Київській області, останнє відоме місце його проживання за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено матеріалами справи (а.с.32,37,38). З повідомлення Білоцерківського міського Центру соціальних служб від 30.12.2021 за № 639/02-15 (а.с.8) вбачається за адресою: [ADDRESS] , проживає малолітній [PERSON] разом зі своє матір`ю - [PERSON] . У вказаному будинку, де мешкає родина, за борги відключене газопостачання, відсутні продукти харчування та постільна білизна, брудно. Малолітній [PERSON] навчається в Білоцерківській спеціальній загальноосвітній школі № 19 Білоцерківської міської ради Київської області, він часто пропускає навчальні заняття без поважних причин. Зі слів рідної сестри матері дитини [PERSON] , яка живе поряд і фактично здійснює догляд за хлопчиком та годує його, [PERSON] має психічні розлади поведінки, у неї швидко змінюється настрій, вона часто буває агресивною, не розуміє елементарних потреб дитини. Крім того, мати малолітнього зловживає алкогольними напоями. Відомо, що [PERSON] останній раз проходила курс лікування в КЗ КОР «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» в 2017 році, після чого жодного разу до лікаря - психіатра не зверталася. Батько дитини [PERSON] із сім`єю не проживає, його місце знаходження наразі невідоме. Зі слів матері дитини, [PERSON] не підтримує жодних стосунків з малолітнім сином [PERSON] та не надає матеріальної допомоги на його утримання. В судовому засіданні відповідач - [PERSON] та свідок - [PERSON] зазначили, що їм невідомо фактичне місце проживання відповідача - [PERSON] , після розірвання шлюбу він з [PERSON] підтримував сімейно - шлюбні стосунки до 2016 року, однак, участі в утриманні та вихованні сина - [PERSON] , [INFO] , не приймав та по даний час не спілкується із дитиною, не цікавиться його життям та не надає матеріальної допомоги. З матеріалів справи (а.с.9-18), вбачається, що Службою у справах дітей Білоцерківської міської ради було організовано спільно з представниками Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області та Білоцерківського міського центру соціальних служб та проведено оцінку рівня безпеки малолітнього [PERSON] , та з`ясовано, що родина [PERSON] проживає в частині приватного будинку, який складається з двох житлових кімнат, коридору, кухні та недобудованої ванної кімнати. Мати разом із малолітнім [PERSON] фактично мешкають в одній невеликій кімнаті та сплять на одному спальному місці, де відсутня постільна білизна. У цій кімнаті антисанітарні умови проживання, відсутні продукти харчування, брудно, розкидані речі. Лише ця кімната їх помешкання опалюється електричним конвектором, який стоїть на бильці дивана, де сплять мати з сином. Водопостачання в будинок не підведене, зручності відсутні. Мати малолітнього офіційно не працевлаштована, вона має тимчасові підробітки. Представники комісії, із числа вищезазначених установ, які проводили оцінку рівня безпеки дитини, дійшли до висновку, що залишення дитини в таких умовах проживання є небезпечним для її життя, здоров`я та морального виховання. Згідно наказу Служби у справах дітей від 09.02.2022 за № 12 (а.с.46), малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , було влаштовано з 09 лютого 2022 року у відділення тривалого (стаціонарного) перебування центру соціально - психологічної реабілітації дітей «Злагода» до зникнення складних життєвих обставин, що узгоджується з направленням дитини до вказаного закладу від 09.02.2022 № 9 (а.с.47) та інформацією ЦСПРД «Злагода» (а.с.48), щодо зарахування [PERSON] , [INFO] , до центру на підставі рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 25 січня 2022 року за № 62 «Про негайне відібрання малолітньої дитини та її влаштування». В період розгляду справи Службою у справах дітей було проведено повторне обстеження умов проживання матері малолітнього [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , та встановлено, що сім`я [PERSON] проживає в частині приватного будинку, який складається з двох житлових кімнат, кухні, коридору та недобудованої ванної кімнати; водопостачання в будинок не підведені, зручності відсутні; мати розпочала в помешканні ремонтні роботи, а саме: поклеїла шпалери в двох кімнатах, у кімнаті, яка передбачена для проживання матері разом із малолітнім [PERSON] є розкладний диван, стара софа, шафа для одягу та сервант, стіл й телевізор; в помешканні з побутової техніки наявний холодильник, пральна машина,електроплитка для приготування їжі; опалюються кімнати електроконвектором; в наявності є дитячий одяг, взуття, постільна білизна та закуплено різні крупи, що підтверджено актом (а.с.59) та фотознімками (а.с.60-69). Згідно інформації КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 4» від 04.07.2022 (а.с.102) та відомостей з медичної картки амбулаторного хворого № 383, яка оглянута в судовому засіданні, відповідач - [PERSON] в період з 11.02.2022 по 16.06.2022 проходила обстеження та лікування у лікаря - психіатра з приводу шизофренії параноїдальної форми. З акту обстеження умов проживання батька малолітнього [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] (а.с.70), вбачається, що представники Служби у справах дітей не мали можливість обстежити житлово - побутові умови проживання батька малолітнього, в зв`язку з тим, що, зі слів сусідів, він за вказаною адресою не проживає та його місце перебування невідомо. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Згідно ст. 154 СК України захист прав і інтересів неповнолітніх дітей належить їхнім батькам. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст.150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням, або органові опіки та піклування. Позов про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав позивачем заявлено з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст.164 СК України. Відповідно до роз`яснень пунктів 16 і 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. А відповідно до ст. 27 цієї Конвенції, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Європейський суд з прав людини (рішення у справі "Хант проти України" від 07.12.2006, рішення у справі Olsson v. Sweden (№2) від 27.11.1992) нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Рішення Європейського Суду з прав людини згідно з ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» мають в Україні значення джерела права. Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української Радянської Соціалістичної Республіки від 27 лютого 1991 р., частин 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідач - [PERSON] згодна, що на даний час вона не може забезпечити дитині належні умови проживання й відібрання від неї дитини без позбавлення її батьківських прав на період подолання складеної життєвої ситуації та період воєнного стану, який встановлений в України у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації, буде в інтересах дитини. При цьому відповідач висловлює намір у подальшому дитину повернути собі, і протягом даного року створити для дитини належні умови проживання та переглянути свою поведінку щодо дитини. Відповідач - [PERSON] до суду не з`явився та не надав жодних доказів щодо виконання ним батьківських обов`язків відносно сина - [PERSON] , [INFO] , зокрема, щодо забезпечення дитини необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, а з наданих доказів судом встановлено, що він навіть не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не цікавиться життям сина та не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що обставини справи свідчать про те, що на даний час є підстави для відібрання дитини від батьків, оскільки вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, належні умови для проживання дитини потребують поліпшення, а залишення дитини є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. На даний час відповідач - [PERSON] надала згоду на тимчасове відібрання дитини та виявляє бажання стати на шлях виправлення і проявляє інтерес до дитини, що не позбавляє останню права звернення до суду в порядку ч.3 ст. 170 СК України про повернення дитини їй, а відповідач - [PERSON] жодного інтересу до дитини не проявляє та у разі тривалого нехтування ним батьківських обов`язків він може бути позбавлений батьківських прав у порядку п.2 ч.1 ст. 164 СК України. Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, про відібрання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , від його батьків: [PERSON] та [PERSON] не позбавляючи їх батьківських прав, оскільки це відповідає інтересам дитини. На підставі ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, суд вважає, необхідним стягнути з відповідачів на користь держави судовий збір у розмірі 496,20 грн. з кожного.

Outcome: approved