Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-03 00:00:00

У червні 2021 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив суд визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права, принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , інформацію, яка була розповсюджена [PERSON] [INFO] в ефірі ток-шоу «[INFO] » та додатково поширена [INFO] на власному YouTube-каналі « [INFO] » про те, що п`ятий Президент України [PERSON] уклав злочинну угоду з Президентом Російської Федерації [PERSON] про відведення української армії з міста Маріуполь Донецької області, за результатами якої віддав наказ українській армії вийти з м.Маріуполь, а саме: «…Руководство Украины совершило преступную сделку с Руководством России… Я знаю, что руководство Украины совершило преступную сделку с Руководством России и отдало приказ украинской армии оставить Мариуполь. … [PERSON] с [PERSON] договорились, я считаю, о том, чтобы Мариуполь сдать. Армии был дан приказ выйти из Мариуполя …». Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] на телеканалі «Україна» в прямому ефірі транслювалось суспільно-політичне ток-шоу «[INFO] » за участю [PERSON] , який під час свого публічного виступу, серед іншого, висловлювався щодо обставин захоплення і звільнення міста Маріуполя Донецької області, які відбулися в травні-червні 2014 року, а також щодо ролі у цих подіях п`ятого Президента України [PERSON] . Зокрема, відповідачем висловлені твердження про те, що позивач нібито уклав злочинну угоду з Президентом Російської Федерації [PERSON] про відведення української армії з міста Маріуполь Донецької області, за результатами якої віддав наказ українській армії полишити м.Маріуполь, а саме: «…Руководство Украины совершило преступную сделку с Руководством России… Я знаю, что руководство Украины совершило преступную сделку с Руководством России и отдало приказ украинской армии оставить Мариуполь. … [PERSON] с [PERSON] договорились, я считаю, о том, чтобы Мариуполь сдать. Армии был дан приказ выйти из Мариуполя …». Вказані висловлювання, поширені відповідачем, містять недостовірну інформацію та наносять шкоду честі, гідності та діловій репутації позивача. Крім того, [INFO] відповідач додатково опублікував на веб-сайті відеохостингу «YouTube» на YouTube-каналі « [INFO] » фрагмент запису вказаного ток-шоу під назвою « [INFO]». Станом на день подання позовної заяви, відеоматеріал, розміщений на YouTube-каналі «[INFO]» і надалі доступний необмеженому колу осіб. Позивач зазначає, що відповідач безпосередньо назвав позивача по імені у останньому зі своїх висловлювань. Висловлювання відповідача побудовані таким чином, що окремі елементи продовжують і взаємно доповнюють один одного, створюючи разом єдине твердження. У сукупності це виключає будь-яку можливість розумно сприймати висловлювання відповідача в кожній з їх частини які такі, що стосуються не позивача. Загальновідомим фактом є те, що позивач перебував на посаді Президента України з 07 червня 2014 року, а до вказаної дати не мав юридичної чи фактичної можливості віддати наказ армії полишити м.Маріуполь. Також загальновідомим фактом є те, що жодних військових переміщень, які можна розумно окреслити як вихід чи відведення з м.Маріуполь підрозділів української армії починаючи з 07.04.2014 року не було. Жодного іншого підтвердження поширеної ним інформації про угоду позивача з росіянами чи про наказ залишити Маріуполь, чи джерел такої інформації, відповідачем не було наведено ані під час свого публічного виступу [INFO], ані пізніше. Відповідач під час свого публічного виступу двічі безпосередньо окреслив угоду, яку за його словами позивач нібито уклав з керівництвом Росії, як «злочинну», тобто таку, що порушує чинне кримінальне законодавство. Щодо наказу про вихід армії з Маріуполя, то хоча як такий він не обов`язково є злочинним чи аморальним, проте, в конкретних умовах, про які стверджував відповідач, тобто як частина і результат вказаної «злочинної угоди» він безумовно сприймається аудиторією так само, як злочин. Таким чином, обидва неправдиві твердження відповідача містять негативну інформацію щодо позивача, порушують його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації. Таким чином, враховуючи, що відповідачем було поширено недостовірну інформацію щодо позивача, яка завдає шкоду його честі, гідності та ділової репутації, позивач вважає відповідним способом захисту свої немайнових прав визнання судом інформації, яка поширена відповідачем, недостовірною. Ухвалою суду від 14.07.2021 року по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 13.09.2021 року від сторони позивача надійшло клопотання про долучення доказів, а саме копію висновку експерта №056/145 від 24.06.2021 року. 13.09.2021 року від сторони відповідача надійшов відзив на позовну заяву, який був залишений судом без розгляду на підставі ст. ст. 126, 178 ЦПК України, у зв`язку із пропуском строку для його подання та за відсутності заяви про поновлення пропущеного процесуального строку із зазначенням поважних причин його пропуску. 22.09.2021 року від сторони відповідача надійшло клопотання про поновлення строку для надання відзиву на позовну заяву та відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні вимог позову. Відзив обґрунтовано тим, що фраза, яку позивач просить визнати недостовірною, в контексті програми була застосована виключно, як оціночні судження відповідача щодо політичних та військових подій, в рамках програми, яка передбачає собою надання оцінки та висловлення своїх незалежних поглядів гостями програми. Більш того, оціночні судження були сформовані та викладені на підставі інформації, отриманої під час спілкування з гостями. Крім того, відповідач наголошує, що позивачем не в повному обсязі викладена промова, оскільки [PERSON] двічі звернуся з запитаннями до [PERSON] задля уточнення своїх оціночних суджень. 06.10.2021 року від сторони позивача надійшла відповідь на відзив із викладенням заперечень проти нього. 20.10.2021 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив. Ухвалою суду від 11.11.2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні представники позивача позов підтримали та просили задовольнити його з підстав, наведених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши обґрунтування представників позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» при розгляді справ суди застосовують Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Статтею 10 «Свобода вираження поглядів» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Зі змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11 травня 1994 року, Протоколом № 14 від 13 травня 2004 року), яка ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року (набрала чинності в Україні 11.09.1997 року) (далі по тексту - Конвенція), зазначено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Згідно із ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Судом встановлено, що [INFO] на телеканалі «Україна» в прямому ефірі транслювалось суспільно-політичне ток-шоу «[INFO] » за участю [PERSON] , який під час свого публічного виступу, серед іншого, висловлювався щодо обставин захоплення і звільнення міста Маріуполя Донецької області, які відбулися в травні-червні 2014 року. [INFO] відповідач додатково опублікував на веб-сайті відеохостингу «YouTube» на YouTube-каналі «[INFO]» фрагмент запису вказаного ток-шоу. Як вбачається з відтвореного у судовому засіданні відео-фрагменту ток-шоу від [INFO] «[INFO] » за участю [PERSON] , промова останнього фактично звучала наступним чином: « - [PERSON] :...Мариуполь спас полк «[INFO]» руководство Украины совершило преступную сделку с руководством России, [PERSON] может меня опровергнуть, а может и нет, я знаю что руководство Украины совершило преступную сделку с руководством России и отдало приказ Украинской армии оставить Мариуполь, да или нет [PERSON] ? [PERSON] - Да, такое было! [PERSON] - Да или нет? [PERSON] - Да [PERSON] - [PERSON] с [PERSON] договорились, я считаю, о том что бы Мариуполь сдать, армии был дан приказ выйти из Мариуполя , и эти ребята в количестве, сколько ребят было «[INFO]» [PERSON] - штурмовали безпосередньо 156 бійців [PERSON] - 156 бойцов « [INFO] » спасли Мариуполь...». Звертаючись до суду з позовом, позивач вказує, що наступні висловлювання відповідача: «…Руководство Украины совершило преступную сделку с Руководством России… Я знаю, что руководство Украины совершило преступную сделку с Руководством России и отдало приказ украинской армии оставить Мариуполь. … [PERSON] с [PERSON] договорились, я считаю, о том, чтобы Мариуполь сдать. Армии был дан приказ выйти из Мариуполя…» містять недостовірну інформацію та наносять шкоду честі, гідності та діловій репутації позивача. При цьому, судом встановлено, що позивачем у позовній заяві не в повному обсязі викладена ця промова, а деякі вислови є неповними і вирваними з контексту. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Розглядаючи справи, предметом позову в яких є спростування недостовірної інформації, слід враховувати, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 зазначеної постанови встановлено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Верховний суд у своїй практиці, а саме у справі №761/32924/19-ц, наголосив, що у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Lingens v. Austria» зазначено, що суду необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання ні. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У даній справі ЄСПЛ вказав, що «суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" або тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких "демократичне суспільство" неможливе». Так, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт сам по собі є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Верховний суд відзначив, для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Так, в промові відповідач застосовував такі фрази, як «... [PERSON] может меня опровергнуть, а может и нет...», «... [PERSON] с [PERSON] договорились, я считаю, о том что бы Мариуполь сдать...», тобто [PERSON] сам ставив свою думку під сумнів, та викладав її не як фактичні твердження, а у формі оціночних судження. Крім того, спірні висловлювання та промова в цілому не містять конкретизації щодо дат, номеру угоди, порядку її укладення, що унеможливлює перевірку обставин на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що також свідчить про висловлення відповідачем оціночних суджень. Аналізуючи публічний виступ відповідача та учасників ток-шоу в цілому, вбачається обговорення питань, що становить значний суспільний інтерес, зокрема, болючої теми для українського суспільства - захоплення та звільнення у 2014 році міста Маріуполь. При цьому, загальна тональність обговорення, на переконання суду, свідчить про обговорення саме визначальної ролі бійців батальйону "[INFO]" у визволенні та врятуванні міста від російських окупаційних сил, які разом з іншими добровольчими батальйонами, військовослужбовцями та нацгвардійцями, 13 червня 2014 року звільнили місто Маріуполь, що є загальновідомим фактом та не потребує доказування. Також, суд враховує, що відповідач є журналістом та отримує інформацію з різних джерел, зокрема, з інтерв`ю з політиками, військовими та представниками правоохоронних органів, що впливає на формування його поглядів та суджень щодо подій в країні. Так, судом було досліджено відео під назвою " [INFO]" (2019), на якому відображено інтерв`ю відповідача з [PERSON] , в якому останній зазначив, що по розпорядженню вищого керівництва країни українська армія залишила Маріуполь, про невірну оцінку подій позивачем, про відсутність волі солдат на залишення Маріуполя тощо. [INFO] [PERSON] під час ток-шоу також на запитання відповідача було надано ствердну відповідь на спірні висловлювання відповідача. При цьому, суд не надає оцінку висловлюванням [PERSON] , оскільки це не входить до предмета доказування у даній справі, а сам громадянин [PERSON] не є відповідачем по справі, правом на залучення якого у відповідності до ст. 51 ЦПК України наділений виключно позивач. Водночас, суд враховує, що вищезазначені висловлювання [PERSON] , який був очевидцем і безпосереднім учасником подій 2014 року у місті Маріуполь, могли вплинути на формування думки відповідача та на оцінку ним подій у місті Маріуполі у 2014 році, що в подальшому було висловлено відповідачем у спірних висловлюваннях. В той же час, суд не приймає в якості доказу та не враховує при прийняті рішення посилання відповідача на розміщене на Youtube каналі "[INFO]" відео під назвою "[INFO]", оскільки зазначене відео було поширено [INFO] , тобто, після висловлення відповідачем спірної інформації, в той час, як відповідачем не доведено, що йому було відомо про зміст зазначеного відео до його оприлюднення. В обґрунтування позовних вимог представники позивача надали суду висновок експерта Українського бюро лінгвістичних експертиз Національної академії наук України від 24.06.2021 року №056/145, виготовлений експертом [PERSON] . У висновку зазначено, що відеозапис висловлювання [PERSON] [INFO] в ефірі суспільно-політичного ток-шоу «[INFO]», наданий для лінгвістичної експертизи, містять інформацію про те, що мала місце угода між [PERSON] та [PERSON] , внаслідок якої було віддано наказ українській армії залишити місто Маріуполь та містять інформацію про те, що [PERSON] віддавав наказ про залишення українською армією міста Маріуполь в 2014 році. Разом з тим, висновок експерта не спростовує інформацію, що поширена відповідачем та не вказує, що інформація поширена відповідачем у формі фактичних тверджень, а лише вказує на ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки, залежно від характеру використання мовно-стилістичних засобів. При цьому, суд приймає до уваги висновки, висловлені експертом щодо того, що спірні висловлювання стосуються позивача, оскільки, підстав сумніватись у кваліфікації експерта та у його висновках у суду немає. Таким чином, на думку суду, спірні висловлювання відповідача є оціночними судженнями. При цьому, варто відзначити те, що оціночні судження не було висловлено відповідачем в брутальній, принизливій чи непристойній формі. Згідно з пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Загальновідомим є той факт, що позивач [PERSON] є українським політиком та підприємцем, п`ятим президентом України (7 червня 2014 - 20 травня 2019) та наразі є народним депутатом України, тобто публічною особою, відомою в Україні. У статтях 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Так, статтею 10 Конвенції з прав людини встановлено, зокрема, що право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. У рішенні від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський суд з прав людини вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується. Разом з цим, в таких справах як «Лінгенс проти Австрії» (1986 року); «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у яких йшлось про публічну критику політиків, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. З аналізу вказаних рішень вбачається, що Європейський суд з прав людини вважає порушенням статті 10 Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Хоча висловлені відповідачем оціночні судження мають негативний для позивача характер, останній як публічний діяч може бути підданий критиці з боку своїх опонентів, що відповідно до положень ст. 10 Конвенції з прав людини є правом на свободу вираження поглядів. Європейський суд з прав людини 2 червня 2016 року ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. За таких обставин, ураховуючи викладену практику Європейського суду з прав людини стосовно застосування статті 10 Європейської Конвенції з прав людини, публікації, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб`єктивно здатний викликати негативну реакцію публічної особи, стосовно якої вони поширені, разом з цим вони становлять основу права на свободу вираження поглядів та захищені на рівні національного законодавства та Конституції України, підстави для задоволення позовних вимог про визнання недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформацію, поширену [PERSON] , відсутні. Окремо суд вважає за необхідне звернути увагу сторони позивача на те, що якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи в такий же спосіб з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Однак, доказів того, що позивач скористався своїм правом на відповідь, матеріали справи не містять. Отже, провівши системний аналіз діючого законодавства України, взявши до уваги відповідну судову практику, роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, практику ЄСПЛ, вивчивши процесуальні заяви сторін у справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновків, що в ході судового розгляду не доведено факту вчинення відповідачем правопорушення, яке полягало саме в поширені інформації, яка у відповідності до вимог закону може мати статус «недостовірної», такої, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі позивача повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, оскільки відповідач висловив оціночні судження щодо публічної особи, які не підлягають спростуванню. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про необґрунтованість позову. Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову судові витрати, у тому числі судовий збір, покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed