Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-01 00:00:00

26.08.2021 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів в розмірі 34 381,22 долар США, посилаючись на те, що 08.07.2020 р. передав відповідачу грошові кошти у сумі 33 000,00 доларів США, які [PERSON] мав повернути до 18.10.2020 р., на підтвердження чого написав розписку. Ухвалою суду від 14.09.2021 р. у справі відкрито провадження. Ухвалою суду від 21.12.2021 р. за клопотанням відповідача [PERSON] здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження у розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Відповідачем [PERSON] відзив на позовну заяву не подано. Ухвалою суду від 17.06.2022 р. закрито підготовче провадження у справі. Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, всебічно перевіривши обставини справи, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що 08.07.2019 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] взяв у [PERSON] в борг 33 000,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 18.10.2020 р., що підтверджується розпискою від 08.07.2020 р., оригінал якої оглянуто в судовому засіданні (а.с. 5). Разом з тим, [PERSON] в зазначений у розписці строк борг не повернув. Згідно статті 1046 ЦК України договір позики - це угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Із наданої позивачем до позовної заяви розписки вбачається, що відповідач отримав від [PERSON] в борг 33 000,00 доларів США. Означена розписка підтверджують отримання відповідачем коштів у визначеній сумі. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 р. у справі № 6-63цс13. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов, такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 02.07.2014 р. у справі № 6-79цс14, від 13.12.2017 р. у справі № 6-996цс17. При таких обставинах суд відхиляє твердження представника відповідача, що оглянута у судовому засіданні розписка за формою не відповідає борговому документу через те, що відсутній підпис свідка в розписці. Верховний Суд у справі № 632/2209/16 від 04.03.2020 р. зазначив, що зміст розписки, який є суперечливим, не підтверджує укладення між сторонами договору позики, оскільки не підтверджує факт отримання відповідачем у борг певної грошової суми від позивача. Виходячи із змісту означених судових рішень, боргова розписка має містити інформацію про отримання позичальником грошових коштів та термін їх повернення. Дослідивши зміст наданої позивачем розписки, суд вважає, що вона відповідає вказаним вище вимогам, оскільки текст розписки містить ствердне посилання [PERSON] на отримання від [PERSON] 33 000,00 доларів США, яке викладено таким чином: «взяв в борг у [PERSON] 33 000,00 доларів США», а також містить інформацію про дату повернення отриманої позики. Згідно статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Отже у відповідача виник обов`язок повернути позивачу грошові кошти за розпискою від 08.07.2020 р. відповідно до статті 1049 ЦК України, оскільки [PERSON] не виконує умови договору у добровільному порядку, сума грошових коштів за розпискою від 08.07.2020 р. підлягає стягненню з відповідача. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідач борг не повернув, тому наявні підстави для застосування частини другої статті 625 ЦК України. Правильність нарахованих позивачем 3 % річних в розмірі 829,43 доларів США відповідачем не заперечувалося і не спростовано. Позивач, крім переданих відповідачу в позику 33 000,00 доларів США, просив стягнути на його користь проценти за користування чужими коштами в розмірі 551,80 доларів США на підставі частини першої статті 1048 ЦК України. Облікова ставка Національного банку України є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого Національний банк України встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління Національного банку України та встановлюється виключно для національної валюти України -гривні. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16.08.2017 р. у справі № 6-2667цс16. Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки Національного банку України, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки Національний банк України не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання, як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 16.01.2019 р. у справі № 464/3790/16-ц). Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача боргу за розпискою, 3 % річних згідно із частиною другою статті 625 ЦК України є обґрунтованими, доведеними, в задоволенні інших вимог позову - відмовити. У зв`язку із задоволенням позову судові витрати у виді судового збору у розмірі 9 162,00 грн відповідно до статті 141 ЦПК України покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial