Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Ліга» про розірвання договору оренди землі, в обґрунтування зазначивши наступне. Вона, [PERSON] , дівоче прізвище [PERSON] , є власником земельної ділянки площею 2,8603 га (кадастровий номер 7124389300:02:000:1148, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва), розташованої на території Шаринської сільської ради Уманського району Черкаської області. Вказана земельна ділянка знаходиться в користуванні Товариства з обмеженою Агрофірма «Ліга» на підставі договору оренди землі від 15 січня 2015 року. Під час укладання вищезазначеного договору вона отримала від орендаря грошову суму в розмірі 25\~000,00 грн. авансом в рахунок орендної плати по договору оренди землі за три роки, а саме за: 2015, 2016 та 2017 роки, по 8\~333,30 грн. за кожен рік. Однак, за 2018 та 2019 роки орендну плату по договору оренди землі від 15 січня 2015 року вона не отримала і орендар безпідставно відмовляється виплачувати їй ці кошти. Так, 20 серпня 2019 року з метою досудового врегулювання спору вона направила поштою на адресу відповідача письмову вимогу про виплату їй заборгованості по орендній платі за договором оренди землі від 15 січня 2015 року. Однак ця вимога відповідачем також була залишена без уваги. Таким чином, незважаючи на приписи чинного законодавства України та на умови договору оренди, відповідач не виявив доброї волі для вирішення цього спору у позасудовому порядку і на момент звернення до суду, на її думу, виникла заборгованість по орендній платі за використання земельної ділянки у розмірі 16\~666 гривень 60 копійок. При погоджені з відповідачем строку сплати орендної плати за користування земельною ділянкою, який є істотною умовою договору оренди землі, вона розраховувала на отримання необхідних їй коштів, а отже, у зв`язку із порушенням строку сплати орендної плати, вона була позбавлена можливості отримання матеріальних благ, на які вона розраховувала при укладенні договору оренди землі. Враховуючи, що протиправна бездіяльність відповідача загрожує її матеріальному стану, вважає, що договір оренди землі має бути розірваний. Просить суд розірвати договір оренди землі, укладений між позивачем та відповідачем 15 січня 2015 року, зареєстрований Уманським міськрайонним управлінням юстиції Черкаської області (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 23073144 від 22.07.2015 р. 17:52:09). Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 23073144 від 22.07.2015 р. 17:52:09 (номер запису про інше речове право: 10514767). На адресу суду представником відповідача направлено відзив на позовну заяву про розірвання договору оренди землі, у якому просять суд в задоволенні позову відмовити у повному обсязі, оскільки вважають позов безпідставним та необґрунтованим з огляду на наступне. 15.01.2015 року між [PERSON] (орендодавцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Ліга» (орендарем), був укладений договір оренди земельної ділянки № б/н, щодо земельної ділянки кадастровий номер 7124389300:02:000:1148, площею 2,8603, який був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно номер запису про інше речове право 10514767. Згідно п. 8 вказаного договору, строк оренди земельної ділянки становить 49 років. У відповідності до п. 41 договору цей договір набуває чинності з моменту підписання сторонами та його державної реєстрації. За використання земельної ділянки згідно п. 9-12 договору оренди землі орендар сплачує орендодавцю орендну плату в розмірах та в строки зазначені у договорі. Згідно документів бухгалтерського обліку за період 2015-2020 року [PERSON] отримала орендну плату в розмірі 48000,00 грн. згідно видаткових касових ордерів. Таким чином, вважають, що вказаний договір оренди землі, укладено та зареєстровано в належній формі. Здійснюючи виплату орендної плати орендар виконує в повному обсязі взяті на себе зобов`язання. Позивач ставить питання про розірвання договору оренди земельної ділянки в зв`язку з невиплатою орендної плати, з чим вони категорично не погоджуються, у зв`язку з чим і просять суд відмовити у задоволенні позову. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. В подальшому в судове засідання не з`явився, на адресу суду надійшла письмова заява, у якій просить суд справу слухати у його відсутність та у відсутність його довірителя позивача по справі [PERSON] . Представник відповідача ТОВ «Агрофірма «Ліга» Синєгуб Р.П. в судове засідання не з`явився, на адресу суду надійшла письмова заява, у якій просить суд справу розглядати в його відсутність за наявними у справі доказами, позовні вимоги не визнають та просять відмовити у його задоволенні. Суд, врахувавши позицію сторін по справі, вивчивши письмові матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у заявах по суті та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, із врахуванням заперечень, викладених у відзиві відповідача, оцінивши позиції сторін та докази у справі за принципами, встановленими ст. 89 ЦПК України, прийшов до наступних висновків. Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до приписів ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Вимоги ст. 264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд вважає, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами у справі врегульовані нормами Конституції України, Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України, Законом України «Про оренду землі». Статтею 13 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Відповідно до ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Крім того, ст.41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Отже, із наведених судом норм Конституції України вбачається, що держава Україна приділяє особливу увагу захисту права власності на землю. Відповідно до ст. 1, 13, 14 Закону України «Про оренду землі» оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України (220-2004-п ). Згідно ст. 18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Відповідно до ст.35 Закону України «Про оренду землі» спори, пов`язані з орендою землі, вирішуються у судовому порядку. Судом встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 27.07.2020 року за № 217919289, земельна ділянка кадастровий номер 7124389300:02:000:1148, площею 2,8603 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована за адресою: Черкаська область, Уманський район, с/рада Шаринська, належить [PERSON] , на цей час [PERSON] , на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯЛ 917029, виданого 23.02.2011 року Уманською районною державною адміністрацією Черкаської області. Також у вказаній Інформації з Державного реєстру наявний запис про те, що 15.01.2015 року зазначена земельна ділянка була передана в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Ліга». Строк дії договору на 49 років, до 15.01.2064 року. При цьому, сторонами надано копії договору, укладеного між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Ліга» 15 січня 2015 року про передачу в оренду земельної ділянки, належної [PERSON] , розміром 2,8603 га, кадастровий номер 7124389300:02:000:1148. У наданих договорах наявні розбіжності у нормативній оцінці земельної ділянки, а також, у зв`язку з цим, у розмірі орендної плати. Разом з тим, згідно наданих договорів, орендна плата сплачується один раз на рік з 31 серпня по 31 грудня поточного року. У своєму позові позивач зазначає про те, що під час укладення договору, відповідачем їй було сплачено 25\~000,00 грн., авансового платежу за 2015, 2016 та 2017 роки, по 8\~333,33 грн. за рік. У договорі, наданому стороною позивача розмір орендної плати за рік становить 3016,30 грн., у договорі ж наданому стороною відповідача 2062,80 грн. Тобто, за вказаних обставин незрозумілим є чому у позовній заяві розмір орендної плати за рік позивач рахує як 8\~333,33 грн. При цьому, будь-яких доказів позивач в підтвердження такого розміру орендної плати не надає, а також не надає і підтвердження, що нею отримано 25\~000,00 грн. орендної плати. Представником відповідача подано заяву про те, що заборгованості по орендній платі у відповідача перед позивачем немає, оскільки 31.03.2015 року позивачу виплачено орендну плату та додано видатковий касовий ордер № 51 від 31.03.2015 року, згідно якого [PERSON] отримала від ТОВ Агрофірма «Ліга» орендну плату у розмірі 48\~036,00 грн. Підставою для звернення позивача до суду стало те, що відповідачем було порушено умови спірного договору оренди щодо виплати орендної плати, а тому нею ставиться питання про розірвання договору оренди землі. При цьому факт отримання орендної плати від ТОВ Агрофірма «Ліга» в розмірі 48\~036,00 грн. на підставі видаткового касового ордеру № 51 від 31.03.2015 року позивачем не спростовано. Суд не бере до уваги надані представником позивача відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків відносно [PERSON] за період з 1 кварталу 2015 року по 4 квартал 2015 року з огляду на те, що надані відомості стосуються сум виплачених доходів та утриманих податків відносно фізичної особи платника податків [PERSON] , які були задекларовані та подані відповідними податковими агентами до органів ДПС. За таких обставин, само по собі не відображення виплаченої ТОВ Агрофірма «Ліга» на користь [PERSON] суми орендної плати в розмірі 48\~036,00 грн. у наданій податковій звітності не спростовує факту отримання позивачем вказаної суми в якості орендної плати на підставі видаткового касового ордеру № 51 від 31.03.2015 року та не свідчить про його недійсність. Крім того, згідно з приписами ст.81 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Представник позивача при подачі зазначеного доказу вказав, що необхідність його подачі виникла після надання відповідачем до суду видаткового касового ордеру № 51 від 31.03.2015 року про отримання позивачкою орендної плати в сумі 48\~036,00 грн. Однак суд враховує, що представник позивача, який був присутній в підготовчому засіданні та був обізнаний про наявність в матеріалах справи зазначеного видаткового касового ордеру, не повідомив суд про неможливість своєчасно подати необхідні докази у встановлений законом строк з об`єктивних причин, та не просив встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. При цьому зазначив, що всі необхідні докази ним подано до суду. За таких обставин, оскільки представником позивача не подано у встановлений законом або судом строк вказаний доказ - відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків відносно [PERSON] , та не обґрунтовано неможливість його своєчасного подання, то такий доказ до розгляду судом не приймається. Так, згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Пунктом 1 частини першої статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Відповідно до частин першої, другої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У пункті д) частини першої статті 141 ЗК України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, систематична несплата земельного податку або орендної плати. Згідно зі ст.13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Приписами ст.24 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. Положеннями ст.32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. Отже, розглядаючи спори про розірвання договору оренди з підстав заборгованості по орендній платі, слід мати на увазі, що згідно зі статтями 13, 15, 21 Закону України «Про оренду землі» основною метою договору оренди земельної ділянки та одним з визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі. У разі систематичної несплати орендної плати за користування земельною ділянкою, тобто систематичне порушення договору оренди земельної ділянки може бути підставою для розірвання такого договору. Таким чином, наведеними положеннями закону, які регулюють спірні відносини, передбачена систематична (два і більше випадки) несплата орендної плати, передбаченої договором, як підстава для розірвання договору оренди. Відповідно до пунктів 35 та 36, наданих сторонами договорів оренди землі, його дія припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено; придбання орендарем земельної ділянки у власність; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; ліквідації юридичної особи Орендаря, а також за взаємною згодою сторін, рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у наслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав визначених законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 912/1385/17 (провадження № 12-201гс18) міститься висновок, що: «враховуючи, що до відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення ЦК України, слід дійти висновку, що при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати, застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України. Відповідна правова позиція була викладена Верховним Судом України також у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1449цс17 і підстав для відступу від неї, як і від висновку у справі № 910/16306/13, Велика Палата Верховного Суду не вбачає. Стаття 611 ЦК України передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди. Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18) зазначено, що: «у пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться». Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок зібраних у справі доказів у їх сукупності суд вважає, що стороною позивача не доведено як фактів систематичної несплати орендної плати (два та більше випадки), так і систематичної сплати орендної плати не у повному обсязі, визначеному оскаржуваним договором оренди землі, тобто не встановлено невиконання або неналежного виконання умов договору. Отже позовні вимоги [PERSON] про розірвання договору оренди нічим не підтверджені, необґрунтовані та не доведені належними та допустимими доказами, а тому до задоволення не підлягають. У відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що судом прийнято рішення про задоволення позовних вимог, сплата судового збору покладається на позивача і не підлягає стягненню на її користь з відповідача.

Outcome: dismissed