Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-08 00:00:00

[PERSON] 26.07.2021 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Роздільнянської міської ради Одеської області, про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позову відзначено, що позивачка у період з 04.08.2016 по 19.12.2017 перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . За час шлюбу у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Рішення суду з відповідача стягнуто аліменти, адже добровільно він не допомагав забезпечувати сина. Втім, рішення суду він не виконує і має заборгованість по сплаті аліментів. Відповідач будь-яким чином не бере участі у вихованні чи утриманні їх сина. Позивача з сином проживає з новим чоловіком, який про них піклується. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28.07.2021 провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 02.09.2021. У підготовчому засіданні з метою належного сповіщення відповідача та третьої особи розгляд справи було відкладено на 17.11.2021. У зв`язку з неявкою учасників справи у підготовче засідання 17.11.2021 розгляд справи відкладено на 12.01.2022. До суду 12.01.2022 надійшов висновок органу опіки та піклування Роздільнянської міської ради про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав. В результаті проведених підготовчих дій у підготовчому засіданні 12.01.2022 було долучено висновок до матеріалів справи, задоволено клопотання позивача про виклик свідків [PERSON] та [PERSON] , було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 02.03.2022. У зв`язку з неявкою учасників справи у судове засідання 02.03.2022 розгляд справи відкладено на 06.04.2022. У судовому засіданні 06.04.2022 було вирішено провести розгляд справи в заочному порядку та допитано свідків [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили те, що [PERSON] не цікавиться життям дитини, не спілкується з сином. Представник позивача просив відкласти розгляд справи з метою подання клопотання про виклик свідків, клопотання було задоволено, розгляд справи відкладено на 27.04.2022. У судовому засіданні 27.04.2022 було задоволено клопотання позивача про відкладення розгляду справи, наступне судове засідання призначено на 21.06.2022. Ухвалою суду від 21.06.2022 було задоволено клопотання [PERSON] про витребування доказів, а саме відомості про перетинання відповідачем державного кордону України. Розгляд справи у судовому засідання 21.06.2022 відкладено на 09.08.2022. У судовому засіданні 09.08.2022 було долучено до справи докази від 27.06.2022, представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив задовольнити. Представник Служби у справах дітей Роздільнянської міської ради звернувся 09.08.2022 з клопотанням про розгляд справи за відсутності третьої особи, поданий висновок підтримав. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] в період з 04.08.2016 по 19.12.2017 перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] , який було розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.12.2017 року по справі №522/21666/17 (а.с.4). За час шлюбу в сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 04.10.2016 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №9277 (а.с.5). Відповідно до заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25.10.2018 року по справі №522/6896/18 з відповідача - [PERSON] на користь [PERSON] . [INFO] стягнуто аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] в розмірі ј частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до 21.09.2034 року (а.с.6). З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання рішення суду щодо сплати аліментів на утримання дитини, що підтверджується розрахунком заборгованості №23650 від 01.06.2021 року станом на 01.06.2021 року складеним Другим Приморським відділом держаної виконавчої служби у місті Одесі заборгованість складає 88 039,25 грн. (а.с.11) та розрахунком заборгованості №6738 від 07.04.2022 року станом на 01.04.2022 року складеним Другим приморським відділом держаної виконавчої служби у місті Одесі заборгованість складає 120 771,75 грн. (а.с.89). Крім того, державним виконавцем Другого Приморського відділу держаної виконавчої служби у місті Одесі Романовською О.Л. винесені постанови про встановлення по відношенню до [PERSON] необхідних для виконання зобов`язань обмежень (а.с.95-108). 13.10.2018 [PERSON] , [INFO] одружилась з [PERSON] , [INFO] та змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданим 13.10.2018 року Приморським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області, актовий запис №2390 (а.с.20). Після одруження з 2018 року до цього часу позивачка [PERSON] з дитиною мешкає разом з чоловіком в будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Довідкою №12 від 14.07.2021 року (а.с.12), Актом обстеження умов проживання від 14.07.2021 року (а.с.13) та показами свідків. Із висновку Органу опіки та піклування Роздільнянської міської ради Одеської області, затвердженого рішенням виконавчого комітету Роздільнянської міської ради №475 від 10.12.2021 року вбачається, що орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити батьківських прав громадянина [PERSON] , [INFO] , у відношенні неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] (а.с.49-51). Згідно відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України на ухвалу суду про витребування доказів, [PERSON] 08.02.2018 виїхав за межі території України (Одеса-Москва) та більше інформації немає, тобто в Україну відповідач не повертався (а.с.112). Постановою КЦС ВС від 26.04.2022 року у справі №520/8264/19 зроблено висновок, що поведінка особи, яка свідомо змінює країну проживання, не бере участі у вихованні дитини, свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні ст.164 СК України і може бути підставою для позбавлення батьківських прав щодо дитини. Згідно із ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Сімейний кодекс України детально регулює питання застосування такого засобу захисту дитини, її прав та інтересів від посягань з боку її власних батьків, як позбавлення батьківських прав. Згідно із ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. З огляду на зміст п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, позбавлення батьківських прав може застосовуватися лише тоді, коли батьки не просто не виконують свої обов`язки по вихованню дитини, а й ухиляються від їх виконання, тобто за умови доведення винної поведінки того з батьків, який свідомо нехтує здійсненням своїх обов`язків, передбачених ст.150 СК України. Відповідно до п.п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення дітей до батьків. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав щодо дитини, яка не досягла 18 років і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення від виконання обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток, як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних, інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм маралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд при ухваленні рішення враховує практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини (постанова Верховного Суду України у справі № 343/1500/15-ц від 30 травня 2018 року). Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини, об`єктом статті 8 вказаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейного життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на вищевикладене, враховуючи надані докази, які свідчать, що відповідач не піклується про фізичний та духовний розвиток свого сина [PERSON] , не забезпечує його матеріально, участі у вихованні не бере, не забезпечує його необхідним навчанням, що в сукупності суд розцінює як ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків. На думку суду, зазначене вказує на свідоме небажання відповідача належним чином виконувати батьківські обов`язки, піклуватись про дитину та займатись її вихованням. Задовольняючи позовні вимоги, суд виходить з повноти та беззаперечності доказів, достатніх для ухвалення рішення у відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Outcome: approved