Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, з урахуванням уточненої позовної заяви, мотивуючи свої вимоги тим, що 01 листопада 2020 року в м. Дніпрі на перехресті вул. Мічуріна та пр. Сергія Нігояна мала місце дорожньо-транспортна пригода за його участі, який керував автомобілем «ВАЗ 21063», державний номерний знак [NUMBER] , та водія [PERSON] , який керував автомобілем «Subaru Forester», державний номерний знак [NUMBER] . В результаті дорожньо-транспортної пригоди належному йому автомобілю «ВАЗ 21063» були заподіяні механічні та технічні ушкодження. Постановами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2021 року та Дніпровського апеляційного суду від 04 березня 2021 року провадження у справі про його притягнення до відповідальності закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Отже, незважаючи на те, що вина [PERSON] не була встановлена судом, проте, з постанов Ленінського районного суду м. Дніпропетровська та Дніпровського апеляційного суду у справі № 205/8878/20 слідує, що ДТП сталася з вини [PERSON] . Відповідно до висновку експерта № 1205/21 від 11 травня 2021 року розмір матеріального збитку, спричиненого власнику пошкодженням автомобіля «ВАЗ 21063», станом на 11 травня 2021 року становить 13\~299 грн. Крім того, ним понесено витрати на оплату послуг експерта автотоварознавця за проведення оцінки - 3\~000 грн., на правову допомогу - 4\~000 грн. Він вважає, що [PERSON] є відповідальною особою за заподіяння йому шкоди, а його відповідальність застрахована згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у ТДВ «СГ«Оберіг». У зв`язку із чим, він змушений звернутись до суду з цією позовною заявою за захистом своїх прав та законних інтересів, в якому просив стягнути з ТДВ «СГ «Оберіг» на його користь суму страхового відшкодування у розмірі 13\~299 грн. та стягнути з [PERSON] на його користь витрати на правову допомогу 4\~000 грн., послуги експерта за проведення оцінки 3\~000 грн., а всього 7\~000 грн. 14 червня 2021 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська прийнято до свого провадження зазначену цивільну справу та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 12 липня 2021 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву у якому він зазначив, що не погоджується з позовними вимогами та вважає, що його вина не доведена. Також зазначив, що у позовній заяві та додатках до неї відсутні відомості, а також докази вини [PERSON] в дорожньо-транспортній пригоді. На підставі зазначеного просив суд відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог. 13 грудня 2021 року від відповідача ТДВ «СГ «Оберіг» до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що 14 травня 2021 року страховою компанією було отримано заяву позивача про страхове відшкодування. Оскільки позивачем не було надано жодних доказів настання цивільно-правової відповідальності водія транспортного засобу «Subaru Forester», державний номерний знак [NUMBER] , [PERSON] , то рішення по страховій справі не прийнято. Посилається на приписи ч. 1 ст. 1166 та ч. 1 ст. 1188 ЦК України і зазначає, що у випадку заподіяння шкоди внаслідок взаємодії кількох транспортних засобів питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини. Таким чином, для визначення випадку страховим необхідна наявність встановленої вини та настання цивільно-правової відповідальності особи. Зазначає, що в обґрунтування позовних вимог позивачем було надано копії постанов Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2021 року та Дніпровського апеляційного суду від 04 березня 2021 року, однак вказана справа розглядалась виключно щодо притягнення до адміністративної відповідальності водія транспортного засобу «ВАЗ 21063» [PERSON] , тому не зважаючи на закриття провадження по адміністративній справі щодо позивача, вищезазначені постанови не є підтвердженням вини водія транспортного засобу «Subaru Forester» [PERSON] у настанні ДТП. Отже, позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження вини [PERSON] . У зв`язку з відсутністю підтвердження настання цивільно-правової відповідальності водія транспортного засобу «Subaru Forester» [PERSON] , дорожньо-транспортна пригода, яка мала місце 01 листопада 2020 року в м. Дніпрі, не є страховим випадком відповідно до положень ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Таким чином, ТДВ «СГ «Оберіг» не має правових підстав для виплати позивачу страхового відшкодування. Враховуючи вищевикладене, просив суд у задоволенні позовних вимог до ТДВ «СГ «Оберіг» відмовити у повному обсязі у зв`язку з їх безпідставністю, необґрунтованістю та незаконністю. Представник позивача адвокат Філіповський В.В. у судових засіданнях 21 лютого 2022 року та 15 серпня 2022 року наполягав на задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у позовній заяві, та залучених до неї доказів. У судових засіданнях 21 лютого 2022 року та 15 серпня 2022 року представник відповідача [PERSON] адвокат Щербина Є.М. зазначав, що [PERSON] повністю не погоджується з позовними вимогами, а крім іншого, зазначає, що позовні вимоги заявлені неналежним позивачем, оскільки [PERSON] керував транспортним засобом «ВАЗ 21063», державний номерний знак [NUMBER] , власником якого є [PERSON] , а в матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи, що дають право звернутись [PERSON] з позовною заявою до відповідачів, а також надав пояснення тотожні тим, що були у відзиві [PERSON] , та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник позивача у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи (а.с. 148), однак про причини неявки суд не повідомив та не надав клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляд справи без його участі. Представник відповідача [PERSON] надав заяву в якій просив розглянути справу без його участі та зазначив, що позовні вимоги не визнає та просить відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Представник відповідача ТДВ «СГ «Оберіг» у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи, однак про причини неявки суд не повідомив та не надав клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляд справи без його участі. Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Пунктами 2, 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. Суд, враховуючи ту обставину, що позивачу та відповідачам були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення. Відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Зі змісту постанови Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2021 року судом встановлено, що відповідно до протоколу про адміністративне порушення серії ДПР18 № 022982 від 01 листопада 2020 року, [PERSON] 31 жовтня 2020 року о 20.17 годині, в м. Дніпрі на перехресті вул. Мічуріна та пр. Сергія Нігояна, керував автомобілем «ВАЗ 21063», державний номерний знак [NUMBER] , та при виїзді на перехресті з вул. Мічуріна не надав перевагу у русі автомобілю «Subaru Forester», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався з правого боку по вул. Мічуріна та скоїв з ним зіткнення. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Судом встановлено, що постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2021 року, яка залишена без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 березня 2021 року, провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] за ст. 124 КУпАП було закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення (а.с. 54-58). Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Також судом встановлено, що відповідно до висновку експерта №1205/21, який складений 11 травня 2021 року судовим експертом Дроздовим Ю.В., вартість відновлювального ремонту автомобіля «ВАЗ 21063» становить 16\~714,04 грн., вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу замінюваних складових частин становить 13 299,44 грн. та 12 262,28 грн. (без урахування ПДВ), вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля, пошкодженого внаслідок ДТП, складає 13\~299,44 грн. (а.с. 62-72). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Порядок і умови відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, визначені статтями 1187,1188 ЦК України. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Вирішуючи спір, пов`язаний з відшкодуванням шкоди, завданої взаємодією кількох джерел підвищеної небезпеки, зокрема, зіткненням транспортних засобів, суд приймаючи рішення у вказаній справі виходив з того, що у цьому випадку шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з урахуванням принципу вини. Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що обов`язок відшкодувати завдану іншому володільцю джерела підвищеної небезпеки шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. При цьому вина у завданні шкоди, згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, є обов`язковою умовою для покладення на винну особу відповідальності за майнову шкоду, завдану внаслідок взаємодії транспортних засобів іншому учаснику дорожньо-транспортної пригоди. Такий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року в справі № 522/11610/15-ц (провадження № 61-13624св18), від 18 листопада 2019 року в справі № 344/9572/16-ц (провадження № 61-17552св18), від 20 листопада 2019 року в справі справа № 345/4614/16-ц (провадження № 61-31818св18). Згідно із ч. ч. 1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 статті 82 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вимогами цивільного процесуального законодавства встановлено, що суд зобов`язаний встановити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України - шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що і відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Частинами 6, 7 статті 82 ЦПК України передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Цивільно-правова відповідальність може мати місце за наявності складу правопорушення. Саме склад цивільного правопорушення є тим юридичним фактом, який породжує правовідносини між правопорушником і потерпілим, створює певні претензії потерпілого та обов`язки порушника відшкодувати шкоду, заподіяну протиправними діями. Сукупність умов, за яких може наставати відповідальність у вигляді відшкодування збитків, називають загальним складом цивільно-правової відповідальності. До таких умов належать: наявність шкоди; протиправність поведінки боржника; причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою; вина боржника. Зі змісту пред`явленого позову, вбачається, що позивач [PERSON] звернувся до суду із вимогою про стягнення матеріальних збитків, які були спричинені йому саме з вини [PERSON] , адже саме він, на думку позивача, порушив Правила дорожнього руху України. Проте з такими висновками позивача суд не погоджується. Відповідно до ч. 7 ст. 82 ЦПК Украйни преюдиційне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Позивач дав помилкову правову оцінку та прийшов до передчасного висновку про доведеність вини відповідача [PERSON] у вчиненні ним дорожньо-транспортної пригоди 01 листопада 2020 року у м. Дніпрі, однак, патрульними поліцейськими протокол щодо порушення правил дорожнього руху за ст. 124 КУпАП щодо [PERSON] не складався, до адміністративної відповідальності рішенням суду за фактом вказаного ДТП не притягувався. Оскільки постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2021 року, яка була залишена без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 березня 2021 року, провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] за ст. 124 КУпАП було закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, та яка набрала законної сили, суд дійшов висновку, що вина [PERSON] у вчиненні ДТП, в результаті якої було пошкоджено автомобіль позивача - не встановлена, що вказує на відсутність правових підстав для покладення на ТДВ «СГ «Оберіг» обов`язку відшкодувати позивачу майнову шкоду як страховика [PERSON] за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, а на [PERSON] - обов`язку відшкодувати позивачу витрати на правову допомогу та послуги експерта за проведення оцінки. Згідно із ст. 124 КУпАП відповідальність за вказаною статтею настає у випадку порушення водієм Правил дорожнього руху України, що спричинило пошкодження транспортних засобів чи іншого майна. Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність вказаної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ст. 251 КУпАП). Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем у цій справі пред`явлено позов за відсутності та недоведеності всіх обов`язкових підстав для деліктної відповідальності відповідача [PERSON] , а саме протиправності дій заподіювача шкоди та вини такого водія (учасника ДТП) у заподіянні шкоди власнику автомобіля «ВАЗ 21063». Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76, ч. ч. 1, 2 ст. 77, ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, стаття 1188 ЦК України встановлює наявність підстав для притягнення заподіювача шкоди до відповідальності, де необхідною умовою є наявність чотирьох елементів складу цивільного правопорушення, які враховував суд приймаючи рішення, а саме: протиправна поведінка заподіювача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вина заподіювача шкоди. Враховуючи викладені позивачем обставини справи та надані докази, які судом оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд вважає, що позивачем не надано належні та допустимі докази того, що відповідачем [PERSON] було порушено Правила дорожнього руху України, в результаті чого саме з його вини відбулась дорожньо-транспортна пригода, що саме через протиправну поведінку відповідача [PERSON] права та інтереси позивача були порушені, а відтак зазначені обставини свідчать про відсутність у позивача обґрунтованих підстав на відшкодування спричиненої шкоди. Крім того, судом неодноразово було роз`яснено представнику позивача щодо можливості заявити клопотання про призначення судової експертизи обставин дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 31 жовтня 2020 року, для встановлення винуватця, однак представник позивача не скористався таким правом та наполягав на розгляді справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Щодо посилань представника позивача на наявні в матеріалах справи пояснення [PERSON] , в яких він начебто визнав свою вину у вчиненні вищезазначеної ДТП, то вони не можуть бути прийнятими судом до уваги, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності у встановленому чинним законодавством України порядку, та вказані пояснення не можна вважати належним доказом з підстав неможливості ідентифікувати вказаний документ. Суд, оцінюючи подані позивачами докази та вищевикладені обставини дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ТДВ «СГ «Оберіг» та [PERSON] слід відмовити за недоведеністю позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували б вину відповідача [PERSON] у заподіянні шкоди транспортному засобу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed