Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-09 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 22.07.2014 року Рішенням Подільського районного суду м. Києва по справі №758/7090/14-ц було розірвано шлюб між відповідачем та позивачем. Від шлюбу у сторін народилися дитина - [PERSON] , [INFO] , з 30.03.2019 року дитина проживає з позивачем. При цьому, позивач самостійно утримує дитину, а відповідач проживає окремо та жодної матеріальної допомоги не надає, брати участь у матеріальному забезпеченні дитини відмовляється. У зв`язку з цим, позивач просив стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від усіх видів її заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 01.05.2019 року, і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з відповідача додаткові витрати на утримання дитини у розмірі 31 500,00 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу від 08.05.2019 року справу було передано на розгляд судді Войтенко Т.В. Ухвалою суду від 15.05.2019 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. 11.07.2019 року до суду надійшла заява про усунення недоліків та уточнена позовна заява. В уточненій позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від усіх видів її заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 01.04.2019 року, і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з відповідача додаткові витрати на утримання дитини у розмірі 32 913,72 грн. Також, подав клопотання про витребування доказів. Ухвалою суду від 12.07.2019 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Клопотання позивача задоволено, витребувано з Головного центру обробки інформації Державної прикордонної служби України (м. Київ, вул. Володимирська, 26) інформацію щодо перетину кордону відповідачем, у період з 29.03.2019 по 10.07.2019. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу від 21.08.2019 року справу було передано на розгляд судді Гребенюку В.В. Ухвалою суду від 22.08.2019 року справу прийнято до розгляду у загальному позовному провадженні, призначено судове засідання. Ухвалою суду від 27.08.2019 року витребувано з Головного центру обробки інформації Державної прикордонної служби України (м. Київ, вул. Володимирська, 26) інформацію щодо перетину кордону відповідачем, у період з 29.03.2019 по 10.07.2019. 29.09.2019 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву. У відзиві відповідач зазначила, що відповідно до Рішення Подільського районного суду міста Києва від 22.07.2014 року у справі № 758/7090/14-ц шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, а дитина, [PERSON] , [INFO] , залишилася проживати з відповідачкою за згодою сторін. При цьому, позивач без відома відповідача забрав дитину до свого місця проживання, де вона і перебуває, а також перешкоджає відповідачу бачитись з відповідачем. У зв`язку з цим, відповідач звернулася до суду з позовом про відібрання дитини, Подільським районним судом міста Києва відкрито провадження у справі № 369/5231/19. Також зазначила, що позивач позбавлений батьківських прав щодо дитини, справа № 758/13198/16-ц розглядається Київським апеляційним судом. У зв`язку з цим, відповідач просила відмовити у задоволенні позовних вимог. 21.11.2019 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог. У заяві позивач просив стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від усіх видів її заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 01.04.2019 року, і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з відповідача додаткові витрати на утримання дитини у розмірі 99 941,00 грн. 26.12.2019 р. через канцелярію суду представником відповідача подано клопотання про зупинення розгляду справи у зв`язку з тим, що у провадженні Подільського районного суду перебувають справи за позовом відповідача до позивача, про стягнення аліментів та про витребування дитини. Ухвалою суду від 27.12.2019 року у задоволенні клопотання відмовлено. В судовому засіданні 11.02.2020 року представником позивача подано клопотання про залучення третьої особи. Протокольною ухвалою суду залучено у якості третьої особи орган опіки Києво-Святошинського району. 18.06.2020 року від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у цивільній справі 758/6113/19 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 369/5231/19. Ухвалою суду від 03.07.2020 року клопотання задоволено, зупинено провадження у справі № 758/6113/19 до розгляду іншої справи в порядку цивільного судочинства за позовом відповідача до позивача, треті особи: служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації, служба у справах дітей Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, справа № 369/5231/19. У січні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, третя особа: Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області, про визначення місця проживання дитини. У позовній заяві позивач просить визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з позивачем. В обґрунтування позову зазначив, що після розірвання шлюбу дитина залишилися жити з відповідачем за адресою [ADDRESS] . В подальшому, відповідач без згоди позивача неодноразово змінювала місце проживання дитини, після чого вивезла його до Німеччини. На виконання рішення іноземного суду позивач повернув дитину до України, але виявив, що у приміщенні за адресою [ADDRESS] проживають сторонні особи, умови для проживання дитини відсутні. У зв`язку з цим, просить суд визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом із його батьком, [PERSON] ( [ADDRESS] ), де для дитини створені комфортні умови для проживання. 22.06.2020 року від позивача надійшло клопотання про об`єднання справ в одне провадження, оскільки позовні вимоги пов`язані між собою підставою виникнення. Ухвалою суду від 22.06.2020 року клопотання задоволено, об`єднано в одне провадження цивільну справу № 758/995/20 за позовом позивача до відповідача, третя особа: Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області, про визначення місця проживання дитини та цивільну справу № 758/6113/19 за позовом позивача до відповідача, про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. 26.06.2020 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог. У заяві позивач просив стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від усіх видів її заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 01.05.2019 року, і до досягнення дитиною повноліття, а також, стягнути з відповідача додаткові витрати на утримання дитини у розмірі 152 489,00 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 22.02.2011 року скасовано ухвалу Подільського районного суду від 03.07.2020 року, направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 17.03.2021 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог. У заяві позивач просив стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від усіх видів її заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 01.05.2019 року, і до досягнення дитиною повноліття, а також, стягнути з відповідача додаткові витрати на утримання дитини у розмірі 221 770,00 грн. Протокольною ухвалою суду від 14.04.2021 року, у зв`язку зі змінами у адміністративно-територіальному устрої залучено як третю особу Бучанську районну державну адміністрацію Київської області. У судовому засіданні 10.08.2022 року позивач та представник позивача підтримали позов та просили його задовольнити. Відповідач та представник відповідача в судове засідання вчергове не з`явилися, про дату та час засідання повідомлялися належним чином. Відповідач 10.08.2022 року направила засобами електронної пошти без прикладення цифрового підпису клопотання про відкладення розгляду справи, при цьому не обґрунтувавши поважність причин неявки в судове засідання. Відповідно до ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Щодо позовних вимог про визначення місця проживання дитини, суд зазначає наступне. Рішенням Подільського районного суду м. Києва по справі №758/7090/14-ц було розірвано шлюб між відповідачем та позивачем. [INFO] у сторін народилася дитина - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 3, т. 1). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи, відповідач з 05.07.2011 року зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с. 8, т. 1). Головним центром обробки інформації Державної прикордонної служби України (м. Київ, вул. Володимирська, 26) надано інформацію, згідно якої відповідач тричі перетинала державний кордон України, у період з 29.03.2019 року по 10.07.2019 року (а.с. 118, т. 1). Відповідно до протоколу розпорядження про введення рішення в дію, складеного старшим судовим виконавцем, на виконання рішення місцевого суду міста Кельн від 28.11.2018 року дитину - [PERSON] було передано позивачу 23.09.2019 року (а.с. 66, т. 1). Постановою Київського апеляційного суду залишено без змін Рішення Подільського районного суду м. Києва від 03.09.2019 року по справі № 758/13198/16-ц, яким відмовлено відповідачу у задоволенні позову про позбавлення позивача батьківських прав, та задоволено вимоги позивача про усунення порушень прав батька. Відповідно до акту обстеження умов проживання від 18.04.2019 року, складеного працівниками служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, за адресою [ADDRESS] , для малолітнього [PERSON] , 2013 року народження, відсутнє окреме місце для сну, оскільки за цією адресою на момент обстеження проживають інші особи (а.с. 137, т. 1). Згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї, складеного 18.10.2019 року працівниками служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації, за адресою [ADDRESS] , умови для проживання малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , створені хороші, дитина має окрему кімнату, забезпечена всіма необхідними речами та іграшками. Дитина має здоровий вигляд, весела, комунікабельна, навчається в першому класі приватної школи (а.с. 176, т. 1). Відповідно до висновку до Акту оцінки потреб сім`ї від 18.10.2019 року, дитина, [PERSON] , [INFO] , має необхідні речі, сім`я, в якій мешкає дитина, забезпечує догляд та нормальні умови життя дитини. Батько самостійно (без допомоги матері) забезпечує потреби дитини (а.с. 180, т. 1). Рішенням Подільського районного суду м. Києва по справі №758/12311/19 було відмовлено у задоволенні позову відповідача до позивача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській районній державній адміністрації від 08.09.2020 року, орган опіки та піклування Бучанська районна державна адміністрація як правонаступник Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з батьком, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 19, т. 2). Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України (надалі за текстом - СК України) сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Згідно з ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди, насамперед, суди мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України»). Таким чином, батько і мати мають рівнозначні права при визначенні місця проживання дитини. Пріоритет мають лише інтереси самої дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. За правилами, передбаченими ст. ст. 157, 160, 161 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. За ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України), місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У відповідності до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Під час розгляду питання про визначення місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. З матеріалів справи вбачається, що на момент винесення судом рішення, дитина тривалий час проживає разом з позивачем, за місцем проживання забезпечено догляд та належні умови життя дитини, дитина має окрему кімнату, забезпечена всіма необхідними речами та іграшками. Дитина має здоровий вигляд, весела, комунікабельна, навчається в першому класі школи. Доводи відповідача про те, що позивач перешкоджає спілкуванню відповідача з дитиною, не знайшли підтвердження в ході розгляду справи. Також, суд не бере до уваги доводи відповідача щодо самовільної зміни позивачем місця проживання дитини, встановленого Рішенням Подільського районного суду м. Києва по справі №758/7090/14-ц, оскільки позивач діяв в інтересах дитини в ситуації, коли у вказаному місці проживання не були забезпечені умови для проживання дитини, що підтверджується матеріалами справи. Крім того, суд враховує, що відповідач самовільно змінювала місце проживання дитини, без погодження з позивачем, про що свідчить інформація про перетин державного кордону відповідачем, а також документи про виконання рішення іноземного суду, щодо повернення дитини батьку. Судом встановлено, що позивач ставить в пріоритет інтереси сина перед своїми, займається його вихованням та лікуванням, при цьому, позивач самостійно забезпечує потреби дитини. Суд зазначає, що вирішуючи спір між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них залишається дитина, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам останнього. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про сина, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині визначення місця проживання неповнолітнього сина сторін [PERSON] , [INFO] , разом з батьком. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 182 СК України, при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, а також наявність інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача на утримання дитини аліменти в розмірі у розмірі 1/4 частини від усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що, на думку суду, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 182 СК України, є достатнім та необхідним для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Так, позивач подав позов 08.05.2019 року, що підтверджується відбитком штампу суду та записом дати і вхідного номера на позовній заяві. Частинами 1-3 статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Положеннями ст. ст. 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька видів виконання цього обов`язку, зокрема, утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (ст. ст. 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо) (ст. 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, у разі якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (ст. 193); батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх працездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови якщо батьки можуть надавати таку допомогу (ст. 198). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Аналіз відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною вище статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, зокрема, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки медико-соціальної експертної комісії, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Як вбачається з матеріалів справи, позивач зазначає як особливі обставини стан здоров`я дитини, а саме проблеми з розвитком мовлення, у зв`язку з чим, позивач постійно здійснює витрати на лікування, навчання, необхідний відпочинок та розвиток дитини (а.с. 5). Позивачем надано детальний опис чеків додаткових витрат на утримання дитини (а.с. 35-37, т. 2). Чеки на підтвердження додаткових витрат містяться у матеріалах справи (а.с. 21-34, 102-109, 203-209, т. 1, а.с. 6-11, т. 2). За своїм змістом вказані витрати є додатковими, викликаними особливими обставинами (хворобою, розвитком здібностей), а отже є обґрунтованими. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved