Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-24 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , про стягнення боргу. В обґрунтуванні своїх позовних вимог, позивач посилався на те, що 10.06.2021 року [PERSON] взяв у борг у [PERSON] у розмірі 641750,00 доларів США та 1250990,00 грн., які зобов`язався повернути до 10.12.2022 року, відповідно до узгодженого графіку погашення. Як вказав позивач, згідно графіку, від 10.06.2021 року, який є невід`ємною частиною до розписки, від 10.06.2021 року, [PERSON] зобов`язався повернути, у тому числі, по 10000,00 доларів США до 10.07.2021 року, 10.08.2021 року та 10.09.2021 року відповідно. Проте, як вказує позивач, у строк, визначений розпискою, відповідач борг не повернув, та станом на 21.09.2021 року частина суми позики в розмірі 30000,00 доларів США не повернута. Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 30000,00 (тридцять тисяч) доларів США, а також судові витрати по справі. Позивач у відкрите судове засідання не з`явився, до суду його представник надав клопотання про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити (а. с. 39). Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся неодноразово шляхом направлення судових повісток про виклик до суду за зареєстрованою адресою, згідно довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області (а. с. 26, 38). Крім того, відповідач повідомлявся шляхом розміщення на офіційному сайті «Судова влада» оголошення про виклик до суду (а. с. 30). У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223\~ЦПК України. Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів (постановляє заочне рішення). У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, надані письмові докази, відповідно до вимог закону, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно до розписки, від 10.06.2021 року, 10.06.2021 року [PERSON] , отримав у борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 641750,00 доларів США та 1250990,00 грн., які зобов`язався повернути до 10.12.2022 року, відповідно до узгодженого графіку погашення (а. с. 6). У відповідності до графіку погашення до розписки, від 10.06.2021 року, [PERSON] зобов`язався повернути, у тому числі, по 10000,00 доларів США до 10.07.2021 року, 10.08.2021 року та 10.09.2021 року відповідно (а. с. 7). Проте, станом на 21.09.2021 року частина суми позики в розмірі 30000,00 доларів США відповідачем не повернута. На підтвердження протилежного матеріали справи не містять жодного доказу. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. За змістом ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Статтею 1047 ЦК України, встановлено форму договору позики. Так, згідно до частини першої вказаної статті, договір позики укладається у письмовій формі. У відповідності до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Зокрема, такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18.01.2017 року в справі № 6-2789цс16. Крім того, відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання мають виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як вже було встановлено судом, відповідач, покладені на себе зобов`язання не виконав, суму боргу в добровільному порядку повністю у встановлений термін не повернув. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Зазначену позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові, від 23 жовтня 2019 року, по справі 723/304/16-ц. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення боргу, у сумі 30000,00 доларів США підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, в той час як з боку відповідача не надано жодних належних доказів на їх спростування. Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 8012,16 грн. (а. с. 8 9).

Outcome: approved