Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-03 00:00:00

16.12.2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, вимоги якого в подальшому були збільшені, та просив стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на його користь суму стягнутих з позивача в період з 27.03.2014 по 17.11.2021 відсотків, відповідно до договору №SAMDNWFC00003137229 від 27.03.2014, що складає 55 544 грн. 52 коп. та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є військовослужбовцем, з 18.03.2014 по даний час проходить службу в Збройних Силах України у в/ч [NUMBER] . У 27.03.2014 між позивачем та відповідачем було укладено договір №SAMDNWFC00003137229 про надання банківських послуг, шляхом оформлення кредитної картки «Універсальна». АТ «Приватбанк» в період з 27.03.2014 по 17.11.2021 здійснювалось нарахування та списання з карткового рахунку позивача відсотків за користування кредитом. Однак, нарахування відповідачем процентів за користування кредитом суперечить положенням п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервистам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установам та організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Крім того, відповідач всупереч встановлених законом пільг для позивача не лише нараховує, а й протиправно списує в автоматичному режимі прострочену заборгованість з карток позивача. Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача суму стягнутих з нього відсотків. Ухвалою суду від 20 грудня 2021 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 21.07.2022 позивачем [PERSON] подано заяву про збільшення позовних вимог. 28.07.2022 відповідачем АТ КБ «Приватбанк» подано пояснення на позовну заяву. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за його відсутності, одночасно просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Тому, суд розглянув справу у їх відсутність, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку. Судом встановлено, що між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» укладено договір №SAMDNWFC00003137229 від 27.03.2014 про надання банківських послуг, шляхом оформлення кредитної картки «Універсальна». На даний час позивач з 18 березня 2014 року проходить службу в Збройних Силах України. Починаючи з вересня 2021 року позивач неодноразово звертався до відповідача із заявою та посилаючись на норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», просив повернути йому, як військовослужбовцю, відсотки, стягнуті з нього за період користування кредитною карткою «Універсальна». Виписки по рахунку клієнта кредитної картки «Універсальна» по договору №SAMDNWFC00003137229, свідчать про нарахування та списання відсотків за використання кредитного ліміту, на суму 55 544 грн. 52 коп. Листами Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» №20.1.0.0.0/7-211102/6078 від 08.11.2021 року, №20.1.0.0.0/7-211104/16056 від 09.11.2021 року та №20.1.0.0.0/7-211116/11424 від 19.11.2021 року відповідач, посилаючись на внутрішні положення банку, рекомендував особисто звернутись до відділення банку та просив надати до банку додаткові документи. Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Стаття 526 ЦК України передбачає загальні умови виконання зобов`язання. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша означеної статті). Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі. Згідно статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», що закріплює гарантії соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей, визначено, що в ійськовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. Згідно частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Згідно статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного тану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій. Відповідно до постанови Верховного Суду від 25.04.2018 р. у справі № 05/1993/17-ц особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Аналогічну правову позицію з питань звільнення військовослужбовців від сплати відсотків, штрафів та пені за кредитами викладено в постановах Верховного Суду від 21.02.2018 року у справі №306/1157/15-ц та від 10.01.2019 року у справі №327/353/16-ц. Згідно частин першої, дев`ятою, одинадцятої статті 16 Закону України «Про державну охорону державної влади України та посадових осіб» кадри Управління державної охорони України складаються з військовослужбовців, прийнятих на військову службу в Управління державної охорони України за контрактом, військовослужбовців строкової служби та працівників, які уклали з Управлінням державної охорони України трудовий договір. На військовослужбовців Управління державної охорони України поширюється законодавство України, що встановлює загальний порядок і умови проходження військової служби. Військовослужбовці Управління державної охорони України мають право на носіння військової форми одягу із знаками розрізнення, зразки яких затверджуються відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Військовослужбовцям Управління державної охорони України видається службове посвідчення, зразок якого затверджується Президентом України. Згідно частини першої статті 20 Закону України «Про державну охорону державної влади України та посадових осіб», що регулює питання гарантій особистої безпеки, соціального і правового захисту військовослужбовців Управління державної охорони України та громадян, які беруть участь у здійсненні державної охорони, на військовослужбовців Управління державної охорони України поширюються соціальні гарантії, передбачені законодавством України для військовослужбовців Збройних Сил України. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки судом встановлено, що позивач дійсно звертався до відповідача про перерахування платежів за кредитним договором, при цьому надав документи, які підтверджують його право на ненарахування відсотків та штрафних санкцій, пені за невиконання зобов`язань перед банком за укладеним договором, втім відповідачем не було здійснено повернення грошових коштів, які були стягнуті відповідачем в рахунок сплати відсотків за користування кредитом та порушено права позивача, в ході розгляду справи стороною відповідача доводи позивача не спростовано, не надано жодного доказу належного та вчасного виконання його вимог, як споживача наданих послуг, тому, враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що стороною позивача доведено обґрунтування позову, а відповідачем ці ж твердження не спростовані належними доказами, вважає позовні вимоги є доведеними та законними, а тому підлягають задоволенню. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 2) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до абзацу 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Доказів на підтвердження того, що відповідач спричинив моральну шкоду позивачу, суду не надано. Позивачем не надано доказів підтвердження факту заподіяння моральних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони завдані , ступінь вини заподіювача, яких моральних страждань зазнав, в якій грошовій сумі та з чого при цьому виходить. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн., задоволенню не підлягають. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути з відповідача судові витрати в дохід держави в розмірі 2 270 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial