Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-22 00:00:00

У січні 2022 року [PERSON] звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , в якому просить: 1) зменшити розмір аліментів, що підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] , на підставі судового наказу Подільського районного суду м. Києва, про стягнення з нього на користь відповідача аліментів на утримання дитини [PERSON] , з 1/4 до 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття; 2) зменшити розмір аліментів, що підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] , на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва, про стягнення з нього на користь відповідача аліментів на її утримання з 1/4 до 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно починаючи з 31.08.2020 і до досягнення дитиною трьох років. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що між [PERSON] та [PERSON] 05 червня 2016 року укладено шлюб, від якого мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . 07 вересня 2020 року Подільським районним судом м. Києва видано судовий наказ про стягнення з нього аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 31.08.2020 і до досягнення дитиною повноліття. З того часу, позивач сплачує аліменти в середньому близько 4000,00 грн щомісячно. Оскільки він офіційно не працевлаштований, здійснює свою діяльність як фізична особа-підприємець, розрахунок частки заробітку (доходу) платника аліментів здійснюється від середньої заробітної плати штатних працівників за видами економічної діяльності за місяць, визначеної Головним управлінням статистика у м. Києві. 23 червня 2021 року рішенням Подільського районного суду м. Києва стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на її утримання аліменти у розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу), починаючи з 31.08.2020 і до досягнення дитиною трьох років. Крім того, позивач сплачує аліменти, також надсилає поштовим зв`язком дитині предмети особистої гігієни, одяг, продукти харчування, іграшки відповідно до віку дитини, оскільки мати [PERSON] , здійснює перешкоди у участі батька в вихованні дитини. Проте, дохід [PERSON] як фізичної особи-підприємця не досягає рівня, визначеного Головним управлінням статистики у м. Києві. Середній заробіток позивача складає 10000,00 грн, на підтвердження чого надав квитанцію. Відповідно до встановленої середньої заробітної плати Головним управлінням статистики у м. Києві дохід позивача повинен складати 20481,00 грн. Сума стягнень на утримання доньки від середньої заробітної плати у м. Києві складає 5120,25 грн станом на жовтень 2021 року. Сума стягнень на утримання дружини відповідно до розрахунку складає 3413,50 грн. Сумарно сума виплат в якості аліментів складає 8533,75 грн, що є непомірним для позивача, оскільки з запровадженням всесвітньої пандемії його дохід значно зменшився, що підтверджується платіжним дорученням в період з жовтня 2020 року по січень 2022 року. Крім того, на утриманні у позивача перебувають батьки та він вимушений сплачувати за комунальні послуги за квартиру, що є наразі об`єктом поділу майна подружжя. Ухвалою суду від 03 лютого 2022 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження. 21 лютого 2022 року на адресу суду надійшов відзив, в якому відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів його низького доходу та утримання батьків. У судовому засіданні позивач та його представник наполягали на задоволенні позовних вимог з підстав викладених в позовній заяві та відповіді на відзив. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вказувала на те, що жодних доказів про зміну матеріального стану позивачем не надано. Підтримала поданий до суду Відзив. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України). У відповідності до вимог ч. 1 ст .6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29). Судом встановлено, що 07 вересня 2020 року Подільським районним судом м. Києва видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 31.08.2020 і до досягнення дитиною повноліття. 23 червня 2021 року рішенням Подільського районного суду м. Києва стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на її утримання аліменти у розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу), починаючи з 31.08.2020 і до досягнення дитиною трьох років. Статтею 192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннямист.192СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). З аналізу даних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. За правилами ст. 191 СК України, лише для стягнення аліментів встановлено час, з якого вони присуджуються, а зменшення розміру аліментів відбувається за загальними правилами, а саме з моменту набрання рішенням суду законної сили. У відповідності до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних утриманців та інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу (ч. 2 ст. 182 СК України). Відповідно до ч.2 ст.84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Згідно з ч. 4 ст. 84 СК України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Згідно ст. ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, на підтвердження своїх вимог щодо зменшення розміру аліментів позивач та його представник в позові та в своїх поясненнях під час судового розгляду посилалися на те, що у позивача зменшилися доходи у зв`язку з запровадженням пандемії, на підтвердження чого надані платіжні доручення про нарахування йому доходу. Також надано довідку про стан здоров`я [PERSON] та його батька. Інших доводів та доказів на підтвердження своїх вимог, які б слугували підставою для зменшення розміру аліментів, суду надано не було. Враховуючи те, що позивач працездатний, працює, отримує щомісячний дохід, будь-яких інших належних та допустимих доказів, про погіршення його матеріального стану з моменту стягнення аліментів на утримання дитини не надав, а також обставини, що наводить позивач в обґрунтування та на підтвердження заявлених вимог, в розумінні вищезазначених норм матеріального закону (ст. 192 СК України) та позиції Верховного Суду України, на думку суду, не є істотними та достатніми для зменшення визначеного за рішенням суду розміру аліментів, а розмір стягуваних аліментів за судовим наказом та рішенням суду не є завищеним та відповідає розміру, передбаченому нормами діючого Сімейного кодексу України, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed