Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-14 00:00:00

Позивач Державний науково-дослідний інститут технологій кібербезпеки та захисту інформації звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що штаб-сержант [PERSON] в період проходження служби в Державному науково-дослідному інституті технологій кібербезпеки та захисту інформації 05.08.2019 року, перебуваючи на вул.. Набережно-Рибальська, 19А у м. Києві, керуючи автомобілем Рено д/н [NUMBER] , що належить Департаменту забезпечення Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, скоїв зіткнення з автомобілем Тойота д/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] ДержНДІ технологій кібербезпеки та Департамент забезпечення Держспецзв`язку входять до загальної структури Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, підпорядковуються і підконтрольні Адміністрації Держспецзв`язку, яка є органом управління щодо них. Відносно водія [PERSON] був складений протокол про адміністративне правопорушення за результатами даної ДТП. У рамках розгляду вказаної адміністративної справи судом було призначено судову експертизи, за результатами якої був наданий висновок транспортно-трасологічної експертизи та авто технічної експертизи. У подальшому постановою судді Подільського районного суду м. Києва від 26.11.2020 року [PERSON] був визнаний винним у даній ДТП. Постановою судді Київського апеляційного суду від 28.01.2021 року постанову судді Подільського районного суду м. Києва скасовано і провадження у справі відносно [PERSON] закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Після набрання чинності даним судовим рішенням Департамент забезпечення Держспецзв`язку вжив заходів щодо проведення незалежної експертної оцінки з визначенням вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу. За результатами експертизи сума матеріальної шкоди становить 237331, 34 грн. Відповідно до наказу Адміністрації Держспецзв`язку від 22.07.2021 року було призначено службове розслідування з метою виявлення обставин, причин та умов, що сприяли виникненню дорожньо-транспортної пригоди, за результатами якої встановлено, що неправомірними діями [PERSON] під час виконання службових обов`язків завдано матеріальної шкоди службовому автомобілю Департаменту забезпечення Держспецзв`язку. Позивач, як роботодавець, повністю відшкодував Департаменту забезпечення Держспецзв`язку завдану шкоду, перерахувавши грошові кошти у розмірі 237331, 34 грн. Оскільки відповідач не бажає відшкодувати завдану шкоду, позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування шкоди суму у розмірі 237331, 34 грн. та судові витрати. 20.07.2022 року до суду надійшов Відзив відповідача на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач вказує про те, що вина відповідача у встановленому законом порядку не доведена і не встановлена судом рішенням, а тому підстав для відшкодування ним шкоди немає. Надані позивачем докази, як доказ вини відповідача, є неналежними, а тому не можуть братися судом до уваги. На підставі викладеного відповідач просить у задоволенні позову відмовити. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позов. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Державного науково-дослідного інституту технологій кібербезпеки та захисту інформації не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 05.08.2019 року на вул.. Набережно-Рибальська, 19А у м. Києві, сталося зіткнення між автомобілем Рено д/н [NUMBER] , що належить Департаменту забезпечення Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, під керуванням [PERSON] , та автомобілем Тойота д/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . Відповідач [PERSON] проходив службу у Державному науково-дослідному інституту технологій кібербезпеки та захисту інформації. ДержНДІ технологій кібербезпеки та Департамент забезпечення Держспецзв`язку входять до загальної структури Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, підпорядковуються і підконтрольні Адміністрації Держспецзв`язку, яка є органом управління щодо них. Відносно водія [PERSON] був складений протокол про адміністративне правопорушення за результатами даної ДТП. У рамках розгляду вказаної адміністративної справи судом було призначено судову експертизи, за результатами якої був наданий висновок транспортно-трасологічної експертизи та авто технічної експертизи. У подальшому постановою судді Подільського районного суду м. Києва від 26.11.2020 року [PERSON] був визнаний винним у даній ДТП. Постановою судді Київського апеляційного суду від 28.01.2021 року постанову судді Подільського районного суду м. Києва скасовано і провадження у справі відносно [PERSON] закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Після набрання чинності даним судовим рішенням Департамент забезпечення Держспецзв`язку вжив заходів щодо проведення незалежної експертної оцінки з визначенням вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу. За результатами експертизи сума матеріальної шкоди становить 237331, 34 грн. Відповідно до наказу Адміністрації Держспецзв`язку від 22.07.2021 року було призначено службове розслідування з метою виявлення обставин, причин та умов, що сприяли виникненню дорожньо-транспортної пригоди, за результатами якої встановлено, що неправомірними діями [PERSON] під час виконання службових обов`язків завдано матеріальної шкоди службовому автомобілю Департаменту забезпечення Держспецзв`язку. Позивач, як роботодавець, повністю відшкодував Департаменту забезпечення Держспецзв`язку завдану шкоду, перерахувавши грошові кошти у розмірі 237331, 34 грн., що підтверджується платіжним дорученням. Позивач звертався до відповідача з вимогою відшкодувати завдану шкоду, але до цього часу вимога залишена без реагування. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд виходить з наступного. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникання цивільних прав та обов`язків є завдання матеріальної та моральної шкоди іншій особі. Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 1,2 ст. 1187 цього Кодексу джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Статтею 1191 ЦК України визначено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. З наведеної норми вбачається, що позивач має право зворотної вимоги (регресу) лише до винної особи, тобто право регресної вимоги виникає виключно у разі наявності вини відповідача у завданні шкоди, відшкодування якої здійснив позивач. Але слід зазначити, що позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження вини відповідача у завданні ним шкоди. Вина відповідача у передбаченому законом порядку і не була встановлена судом рішення. Крім того, відносно відповідача не складалися будь-які матеріали щодо можливого вчинення ним правопорушення, внаслідок якого було завдано шкоду. Що стосується доказів, на які посилається позивач у своєму позові, то слід зазначити наступне. Під час розгляд Подільським районним судом м. Києва справи про адміністративне правопорушення № 758/11126/19 судом вирішувалося питання про наявність у діях водія [PERSON] порушень ПДР та підстави для притягнення його до адміністративної відповідальності. Висновок експерта від 21.02.2020 року, що був наданий у рамках вказаної справи про адміністративне правопорушення, не встановлює вину відповідача, оскільки таке питання судом перед експертом не ставилося. Крім того, експертом не було досліджено автомобіль Тойота, при цьому ним було зроблено детальний опис його пошкоджень, а тому такі висновки є виключно припущеннями експерта. Також слід зазначити, що внаслідок наявності значних протиріч у висновку експерта, його було допитано при розгляді справи Подільським районним судом м. Києва. Експертом було надано пояснення, що висновок робився на тих даних які йому були надані, при наявності інших даних його висновок міг би бути кардинально протилежним. Службове розслідування, надане позивачем, як доказ вини відповідача, не є підтвердженням його вини, оскільки таке розслідування проведено самим позивачем як заінтересованою стороною, внаслідок чого виникають обґрунтовані сумніви в його об`єктивності. Саме ж службове розслідування не має доказової бази, оскільки не ґрунтується на документальних та фактичних доказах, а лише фіксує міркування окремих посадових осіб позивача, які викладають своє бачення даної події. За таких обставин у власника транспортного засобу не було правових підстав вимагати від відповідача відшкодування понесених збитків, адже у законному порядку не було доведено факту завдання шкоди відповідачем як працівником позивача. Внаслідок чого платіж, який було здійснено позивачем, як відшкодування шкоди, фактично є добровільною оплатою позивачем ремонтних робіт, зробленою на користь власника транспортного засобу. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі суд відносить на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed