Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-18 00:00:00

30 серпня 2021 року АТ «Державний ощадний банк України» звернулося до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалося на те, що 12 вересня 2008 року між Банком та третьою особою [PERSON] було укладено кредитний договір № 131, відповідно до умов якого Банк надав [PERSON] у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 358 000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 21,5% річних, з кінцевим терміном погашення заборгованості до 09 вересня 2018 року. Цільове використання коштів - на споживчі потреби під заставу нерухомого майна. Для забезпечення виконання основного зобов`язання, 12 вересня 2008 року між Банком та відповідачем [PERSON] був укладений Іпотечний договір № б/н., посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бакою О.В. за р.№ 3463. Відповідно до п. 1.2 Іпотечного договору, в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: житловий будинок літера А, загальна площа 88,80 кв.м., з них житлова площа 27,70 кв.м., надвірні будівлі і споруди: літня кухня літера Б; погріб літера В; вбиральня літера Г; літній душ літера Д; сарай літера Е; зливна яма літера я; покриття № І, ворота з хвірткою № 4, хвіртка № 5, огорожа № 6, огорожа № 7, хвіртка № 8, огорожа № 9, огорожа № 10 та земельна ділянка, надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,0697 га, кадастровий номер 1211900000:01:005:0019, на якій розташований зазначений вище житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Об`єкт нерухомого майна, що переданий в іпотеку належить на праві приватної власності відповідачу [PERSON] . Крім того, 12 вересня 2008 року між Банком і відповідачем [PERSON] був укладений Договір поруки № 131/1, відповідно до якого остання зобов`язалася перед Банком відповідати солідарно за своєчасне та повне виконання позичальником [PERSON] зобов`язання за кредитним договором № 131 від 12 вересня 2008 року. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надав третій особі [PERSON] кредит в зазначеному розмірі, одна відповідач [PERSON] і третя особа [PERSON] порушували умови кредитного договору, у зв`язку з чим виникла заборгованості. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2011 року у справі № 2-1983/11 позовні вимоги АТ «Ощадбанк» задоволені, з [PERSON] і [PERSON] солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором № 131 від 12 вересня 2008 року в сумі 596 735,84 грн. та судові витрати у розмірі 1 820 грн. Рішення набрало законної сили 10 лютого 2011 року. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2015 року у справі № 183/7309/14 позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволені частково, з [PERSON] стягнуто заборгованість за кредитним договором № 131 від 12 вересня 2008 року, що утворилась станом на 14 жовтня 2014 рокув сумі 108 280,92 грн., яка складається з: простроченої заборгованості по відсоткам за період з 01.10.2011 року по 31.12.2011 року - 76 969,72 грн.; пені за прострочення платежів за період з 01.01.2011 року по 29.12.2011 року - 2 000,00 грн.; 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу за період з 04.07.2012 року по 14.10.2014 року - 21 391,72 грн.; 3% річних за несвоєчасну сплату платежів за відсотками за період з 29.11.2012 року по 14.10.2014 року - 6 181,32 грн.; витрат від інфляції за рахунок несвоєчасного погашення основного боргу за період з 04.07.2012 року по 14.10.2014 року - 1 253,00 грн.; витрат від інфляції за рахунок несвоєчасного погашення процентів за період з 29.11.2012 року по 14.10.2014 року - 485,00 грн., та судові витрати в сумі 1 082,80 грн. В решті позову відмовлено. Рішення набрало законної сили 12 жовтня 2015 року. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2020 року у справі № 183/7915/15 у задоволенні позову АТ «Державний ощадний банк України» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в її інтересах та інтересах [PERSON] , 2011 р.н., третя особа - Виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про звернення стягнення на предмет іпотеки, визначення способу реалізації нерухомого майна, виселення з житлового приміщення, - відмовлено. Зустрічні вимоги [PERSON] до АТ «Державний ощадний банк України», третя особа - [PERSON] про визнання договору іпотеки припиненим, - задоволено. Рішення суду залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 липня 2021 року. Позивачу від третьої особи [PERSON] з усного повідомлення стало відомо, що на підставі ухвалених рішень судом першої та другої інстанції у справі № 183/7914/15, відповідач [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Баки О.В. для вчинення дій щодо внесення до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про припинення іпотеки та обтяжень, внесених і накладених згідно іпотечного договору від 12 вересня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3463. АТ «Державний ощадний банк України» вважає, що вказаними діями відповідач [PERSON] порушує його права як іпотекодержателя нерухомого майна за іпотечним договором, оскільки право Банка, як іпотекодержателя, в частині можливості застосувати способи звернення стягнення на предмет іпотеки є та має діяти до повного виконання основного зобов`язання, тобто повного погашення кредиту. У зв`язку з наведеним, Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» просило суд: визнати право АТ «Державний ощадний банк України», як іпотекодержателя, за іпотечним договором від 12 вересня 2008 року, укладеного між ПАТ «Державний ощадний банк України» і [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бакою О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 3463, на звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме:житловий будинок літера А, загальна площа 88,80 кв.м., з них житлова площа 27,70 кв.м., надвірні будівлі і споруди: літня кухня літера Б; погріб літера В; вбиральня літера Г; літній душ літера Д; сарай літера Е; зливна яма літера я; покриття № І, ворота з хвірткою № 4, хвіртка № 5, огорожа № 6, огорожа № 7, хвіртка № 8, огорожа № 9, огорожа № 10 та земельна ділянка, надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,0697 га, кадастровий номер 1211900000:01:005:0019, на якій розташований зазначений вище житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , та належать [PERSON] для погашення заборгованості за кредитним договором № 131 від 12 вересня 2008 року, укладеного між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] ,а також вирішити питання щодо судових витрат. Ухвалою суду від 08 вересня 2021 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 05квітня 2022 року підготовче провадження закрите, справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання представник позивача Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив позов задовольнити, у разі повторної неявки відповідача не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явилися, в той же час від представника до суду надійшов відзив та заява про розгляд справи у його відсутність. В обґрунтування відзиву представник відповідача [PERSON] вимоги АТ «Державний ощадний банк України» не визнав в повному обсязі, просив в позові відмовити з огляду на те, що відповідач [PERSON] права Банку не порушувала, посилання позивача на те, що відповідач намагалася вчинити дії щодо внесення до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про припинення іпотеки та обтяжень надумані та нічим не підтверджені. Зокрема зауважив, що рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2020 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 07 липня 2021 року у справі № 183/7914/15 в частині зустрічних вимог [PERSON] до АТ «Державний ощадний банк України», третя особа - [PERSON] про визнання договору іпотеки припиненим, - скасовані постановою Верховного Суду України від 01 грудня 2021 року та в цій частині ухвалене нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. А тому, сторона відповідача вважає, що підстави, якими позивач обґрунтовував свої вимоги перестали існувати з прийняттям Верховним Судом України постанови від 01 грудня 2021 року у справі № 183/7914/15. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані сторонами письмові докази, дійшов такого висновку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 12 вересня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» (правонаступником якого є позивач - АТ «Державний ощадний банк України») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 131, відповідно до умов якого Банк (кредитор) надав [PERSON] (позичальнику) у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 358000,00 грн., зі сплатою 21,5 % річних з кінцевим терміном погашення заборгованості до 09 вересня 2018 року. Встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між Банком та відповідачем [PERSON] було укладено іпотечний Договір № б/н від 12 вересня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бакою О.В. за р.№ 3463, відповідно до умов якого [PERSON] передала кредитору в іпотеку нерухоме майно,а саме: житловий будинок літера А, загальна площа 88,80 кв.м., з них житлова площа 27,70 кв.м., надвірні будівлі і споруди: літня кухня літера Б; погріб літера В; вбиральня літера Г; літній душ літера Д; сарай літера Е; зливна яма літера я; покриття № І, ворота з хвірткою № 4, хвіртка № 5, огорожа № 6, огорожа № 7, хвіртка № 8, огорожа № 9, огорожа № 10 та земельна ділянка, надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,0697 га, кадастровий номер 1211900000:01:005:0019, на якій розташований зазначений вище житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності відповідачу [PERSON] . Відповідно до п. 3.1.3. Іпотечного договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку передбаченому іпотечним договором у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язання за договором про іпотечний кредит та/або іпотечним договором, в тому числі: невиконання або неналежного виконання боржником зобов`язання за кредитним договором в цілому або будь-якій його частині, якщо прострочення строку будь-якого з платежів або його частини становить більше 2 (двох) місяців. А згідно п. 4.2. у випадку невиконання чи неналежного виконання боржником зобов`язання в цілому чи тієї або іншої частини, а також у випадках, передбачених цим договором. Іпотекодержатель реалізує своє право шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Абз. 1 п. 6.1 Договору іпотеки передбачає, що іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку платежу зобов`язання (або відповідна його частина) не буде виконано, а також у будь-який час незалежно від настання строку платежу у випадку невиконання іпотекодавцем будь-якого з своїх обов`язків, передбачених цим договором та/або у випадку невиконання іпотекодавцем своїх обов`язків, передбачених кредитним договором, а рівно у випадках, якщо будь-яка з гарантій або завірень, наданих іпотекодавцем у відповідності з цим договором, виявиться (стане) недійсною. Згідно з п. 6.2 Договору іпотеки, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки будь-яким способом не забороненим законодавством, в тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса або рішення суду у встановленому чинним законодавством України та цим Договором порядку, в тому числі у відповідності до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в п. 6.6 цього Договору. У відповідності до абз.1 та 2 п. 6.6 Договору іпотеки, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється в порядку позасудового врегулювання. За цим Договором іпотекодержатель має право від свого імені здійснювати продаж предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, та/або набути право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань на підставі цього Договору або укладеного Договору про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку, встановленому чинним законодавством. П. 9.1 Договору іпотеки сторони погодили, що цей Договір набуває чинності з моменту його підписання ними та нотаріального посвідчення і діє до виконання зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі. Судом встановлено, що в порушення умов договору, [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку із чим Банк 06 січня 2011 року звернувся до суду з позовом про дострокове повернення кредиту - про стягнення із [PERSON] , як позичальника, та [PERSON] , як поручителя, за договором поруки від 12 вересня 2008 року № 131/1 заборгованості за кредитним договором від 12 вересня 2008 року № 131. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2011 року у справі № 2-1983/11 позовні вимоги АТ «Ощадбанк» задоволені, з [PERSON] і [PERSON] солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором № 131 від 12 вересня 2008 року в сумі 596 735,84 грн. та судові витрати у розмірі 1 820 грн. Рішення набрало законної сили 10 лютого 2011 року. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2015 року у справі № 183/7309/14 позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволені частково, з [PERSON] стягнуто заборгованість за кредитним договором № 131 від 12 вересня 2008 року, що утворилась станом на 14 жовтня 2014 рокув сумі 108 280,92 грн., яка складається з: простроченої заборгованості по відсоткам за період з 01.10.2011 року по 31.12.2011 року - 76 969,72 грн.; пені за прострочення платежів за період з 01.01.2011 року по 29.12.2011 року - 2 000,00 грн.; 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу за період з 04.07.2012 року по 14.10.2014 року - 21 391,72 грн.; 3% річних за несвоєчасну сплату платежів за відсотками за період з 29.11.2012 року по 14.10.2014 року - 6 181,32 грн.; витрат від інфляції за рахунок несвоєчасного погашення основного боргу за період з 04.07.2012 року по 14.10.2014 року - 1 253,00 грн.; витрат від інфляції за рахунок несвоєчасного погашення процентів за період з 29.11.2012 року по 14.10.2014 року - 485,00 грн., та судові витрати в сумі 1 082,80 грн. В решті позову відмовлено. Рішення набрало законної сили 12 жовтня 2015 року. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2020 року у справі № 183/7915/15, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 липня 2021 року, у задоволенні позову АТ «Державний ощадний банк України» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в її інтересах та інтересах [PERSON] , 2011 р.н., третя особа - Виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про звернення стягнення на предмет іпотеки, визначення способу реалізації нерухомого майна, виселення з житлового приміщення, - відмовлено. Зустрічні вимоги [PERSON] до АТ «Державний ощадний банк України», третя особа - [PERSON] про визнання договору іпотеки припиненим, - задоволено. В той же час,постановою Верховного Суду України від 01 грудня 2021 року вказані рішення першої та апеляційної інстанції у справі № 183/7914/15 в частині зустрічних вимог [PERSON] до АТ «Державний ощадний банк України», третя особа - [PERSON] про визнання договору іпотеки припиненим, - скасовані та в цій частині ухвалене нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Звертаючись до суду з позовом, Банком обрано спосіб захисту свого права - визнання права на звернення стягнення на предмет іпотеки, який, на його думку, є ефективним та не суперечить вимогам закону. Вирішуючи питання по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. У відповідності до ст. 509 ЦК України, 1. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 2. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 3. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності справедливості. Згідно до ст. 11 ЦК України, підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків є договори. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком На підставі ст. 572 ЦК України, 1. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) Статтею 574 ЦК України визначено, що 1. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. 2. До застави, яка виникає на підставі закону, застосовуються положення цього Кодексу щодо застави, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. На підставі статті 575 ЦК України, 1. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. 2. Закладом є застава рухомого майна, що передається у володіння заставодержателя або за його наказом - у володіння третій особі. 3. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом. У відповідності до приписів ст. 589 ЦК України, 1. У разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. 2. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно приписів ст. 590 ЦК України, 1. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. 2. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки (стаття 11 Закону України «Про іпотеку»). Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно із частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку`за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону України «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 цього Закону). За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). За змістом статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Як зазначалося вище, постановою Верховного Суду України від 01 грудня 2021 року, рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2020 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 07 липня 2021 року у справі № 183/7914/15 в частині зустрічних вимог [PERSON] до АТ «Державний ощадний банк України», третя особа - [PERSON] про визнання договору іпотеки припиненим, - скасовані та в цій частині ухвалене нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Верховний Суд,скасовуючи зазначені рішення першої та апеляційної інстанції, виходив з наступного. Нормами ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання або закінчення договору не передбачено. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України "Про іпотеку"). Згідно із частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом. Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням. Верховний Суд зазначив, що вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій не врахували, що сплив позовної давності сам по собі не припиняє зобов`язання ні за кредитним договором, ні за договором іпотеки і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки. Сплив строку позовної давності не припиняє невиконане зобов`язання та договір іпотеки, яким таке зобов`язання забезпечене, не припиняє суб`єктивне право кредитора на одержання від боржника виконання зобов`язання без використання судового примусу, зокрема у позасудовому порядку, визначеному сторонами в іпотечному договорі. Сплив строку позовної давності - це тільки неможливість захистити свої права через суд, проте не підстава для припинення таких прав та обов`язків іншої особи…» Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, на теперішній час зобов`язання за кредитним договором не виконане, про що не заперечується сторонами, а тому Договір іпотеки продовжує свою дію до повного виконання зобов`язання за кредитним договором, при цьому суд зауважує, що кожна із сторін не обмежена у своїх правах та обов`язках, визначених у Договорі іпотеки та кредитному договорі. Суд приходить до висновку, що між сторонами не виникло спору про право, оскільки іпотечний договір не є припиненим, а право Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», як іпотекодержателя, на звернення стягнення на предмет іпотеки визначаються законодавством України, а саме - нормами Цивільного кодексу України, Законом України «Про іпотеку», а також договором, укладеним між сторонами зазначеного іпотечного договору. Порядок визначення способу захисту, який суд може застосувати, здійснюючи правосуддя, встановлено в статті 5 ЦПК України. При визначенні способу захисту у відповідності до вказаної норми слід враховувати положення частини першої статті13, пункту 4 частини третьої статті175 ЦПК України, відповідно до яких спосіб захисту, який може застосувати суд при вирішенні справи, обирає позивач, а отже, - суд позбавлений можливості на власний розсуд обирати і захищати права позивач у спосіб, який останній не просить застосувати. За загальним правилом (частина перша статті 5 ЦПК України) суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Зазначене слід розуміти так, що суд захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачений нормою матеріального права або договором. При цьому, позивач, обираючи спосіб захисту, якій він просить суд застосувати для захисту його прав, свобод чи інтересів, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту (передбаченими законом або договором), якщо це не заборонено законом. Якщо ж законом або договором не передбачено ефективного способу захисту, який би ефективно захищав права, свободи чи інтереси позивача, суд може захистити їх у спосіб, що не суперечить закону (частина друга статті 5 ЦПК України). Вказане з урахуванням положень частини першої статті 2 ЦПК України означає, що спосіб захисту, який позивач може обрати, а суд застосувати при здійсненні судочинства у будь-якому випадку має бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, дозволяє забезпечити реальне поновлення в порушених правах. Тому, обираючи спосіб захисту позивач повинен (в першу чергу) перевірити, чи не передбачає закон або договір ефективного способу захист. Якщо такий спосіб захисту законом або договором передбачено, - позивач повинен обрати саме такий спосіб. Якщо у такому випадку позивач обрав інший спосіб захисту - суд має відмовити в задоволенні позову, крім випадку, коли з врахуванням положень частини другої статті 5 ЦПК України, дійде висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту спроможний більш ефективно захистити порушені права, свободи чи інтереси особи, але за умови, що такий спосіб захисту є адекватним обставинам справи. Суд не має визначати ефективний спосіб захисту права замість позивача, тобто виходити за межі позовних вимог у випадку, якщо обраний позивачем спосіб захисту права не є ефективним. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття «спосіб захисту права та/або інтересу» не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу. Так матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. В свою чергу, процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому, вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права. Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів. Отже, виходячи з аксіоми цивільного судочинства juranovitcuria - «суд знає закон», при розгляді справи, суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі). Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2019року по справі № 917/1739/17. Згідно приписів ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що права позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачем не порушені, оскільки договір іпотеки не є припиненим та діє до повного виконання зобов`язання за кредитним договором, при цьому нормами закону не передбачений такий спосіб захисту права як визнання права на звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому суд вважає, що Банком обрано невірний спосіб захисту свого права, оскільки п. 6 Договору іпотеки та ст.ст. 12, 33 ЗУ «Про іпотеку» чітко визначені способи захисту прав та інтересів іпотекодержателя для задоволення своїх вимог, а саме: судовий та позасудовий, у зв`язку з чим вимоги Банку не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню. При цьому, згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Банку, оскільки останнім невірно обрано спосіб захисту свого права. Згідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, судові витрати в розмірі 2 270,00 грн. покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed