Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-29 00:00:00

1.Позиція сторони позивача. У березні 2020 року до провадження Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшла позовна заява, в якій позивач [PERSON] просить суд: - припинити право власності у спільному майні [PERSON] , [INFO] , на ј частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 58,5 кв.м., житловою площею 32,00 кв.м.; - визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на ј частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 58,5 кв.м., житловою площею 32,00 кв.м., яка належить відповідачу [PERSON] ; - виплатити [PERSON] , [INFO] , 11 961,69 грн. внесені позивачем на депозитний рахунок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська 158201720355229002000017442 в ГУДКСУ в м. Київ код ЄДРПОУ 26239738 код МФО 820172, одержувач платежу ТУ ДСА України в Дніпропетровській області згідно до квитанції № NONOLm від 03 березня 2020 року; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по справі, які складаються з витрат, пов`язаних з проведенням експертизи в сумі 500,00 грн. та 5 500,00 грн. сплати за юридичні послуги адвоката. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив наступне. Свідоцтво про право власності на житло від 13 липня 2001 року, яке видано згідно з розпорядженням фонду комунальної власності від 13 січня 2001 року за № 5п/699-р, посвідчує, що квартира [ADDRESS] , загальною площею 58,50 кв.м., належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та членам її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 24 липня 2015 року приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Оката Л.Г. по спадковій справі 47/2014, реєстровий № 352 видала свідоцтво про право на спадщину за законом серії НАН 472500, в якому зазначено, що на підставі ст.. 1261 ЦК України спадкоємцем зазначеного у свідоцтві майна [PERSON] , 1968 року народження, яка померла [INFO] , є її син [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , у тому числі з урахуванням: ј частки від якої відмовився син спадкодавця [PERSON] , ј частки від якої відмовився син спадкодавця [PERSON] , ј частки від якої відмовився чоловік спадкодавця [PERSON] , що також підтверджується Витягом з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності № 41172663 від 24 липня 2015 року. На підставі договору дарування ј частки квартирі у праві приватної спільної часткової власності серія НОЕ 91708, посвідченого 20 січня 2020 року приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Яловою О.М. позивач, а саме обдарований [PERSON] набув від дарувальника [PERSON] (брата) право власності на ј частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Реєстрація права власності підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 19688151 від 20 січня 2020 року. Тобто позивачу належить на праві спільної часткової власності ѕ частини квартири житловою площею 32,0 кв.м., загальною площею 58,5 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідачу [PERSON] належить на праві спільної часткової власності ј частини зазначеної вище квартири. Однак, останній за місцем реєстрації не проживає, що підтверджується відповідним актом. Відповідач постійно мешкає за адресою: [ADDRESS] , натомість у позивача іншого житла окрім спірної квартири не має, оскільки все своє життя проживав у зазначеній квартирі з матір`ю та родиною. Неодноразові звернення позивача до свого брата з вимогою приймати участь у здійсненні оплати комунальних послуг, в утриманні квартири, однак відповідач ігнорує будь-які прохання та тягар утримання спірної квартир повністю поклав на позивача. З 01 січня 2016 року по теперішній час сума з оплати комунальних платежів склала 19 346,31 грн. Крім того, спільне користування та володіння спірною квартирою є неможливим, оскільки у позивача з братом (відповідачем по справ) склалися неприязнені стосунки, що унеможливлює перебування разом на одній житловій площі. Неодноразові пропозиції позивача до брата продати свою ј частину квартири за ринковою вартістю останній ігнорує. Відповідно до Звіту про проведення незалежної оцінки від 23 січня 2020 року ринкова вартість спірної квартири становить - 125 232 грн., в тому числі вартість ј частини об`єкту оцінки складає 31 308,00 грн. На думку позивача припинення права власності відповідача на ј частину квартири не завдасть істотної шкоди його інтересам, оскільки відповідач постійно проживає в комфортних умовах їхньої тітки за адресою: [ADDRESS] . 2. Позиція відповідача. Відповідач, [PERSON] про дату, час та місце судових засідань повідомлений згідно до ст.. 130 ЦПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, які містяться у матеріалах справи. Станом на 30 серпня 2022 року відповідач [PERSON] не скористалася своїм правом та не подала в строк, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття позовного провадження, відзив на позов, який має відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, та докази в підтвердження обставин, на яких ґрунтується заперечення, а також не подав зустрічний позов. 3. Позиція третіх осіб. 3.1. Третя особа, Приватний нотаріус кам`янського міського нотаріального округу Оката Людмила Григорівна про дату, час та місце судових засідань повідомлена належним чином, в судові засідання не прибувала, заяв, клопотань не подавала, про причини неявки суду не повідомляла. 3.2. Третя особа, Кам`янська міська рада про дату, час та місце судових засідань повідомлена належним чином. 17 грудня 2020 року представником третьої особи Кам`янської міської ради - Черкашиною Д.М. подано клопотання про розгляд справи без участі їхнього представника (а.с. 63). 4. Процесуальні питання пов`язанні з розглядом справи. У березні 2020 року до провадження Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшла позовна заява, в якій позивач [PERSON] просить суд: - припинити право власності у спільному майні [PERSON] , [INFO] , на ј частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 58,5 кв.м., житловою площею 32,00 кв.м.; - визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на ј частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 58,5 кв.м., житловою площею 32,00 кв.м., яка належить відповідачу [PERSON] ; - виплатити [PERSON] , [INFO] , 11 961,69 грн. внесені позивачем на депозитний рахунок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська 158201720355229002000017442 в ГУДКСУ в м. Київ код ЄДРПОУ 26239738 код МФО 820172, одержувач платежу ТУ ДСА України в Дніпропетровській області згідно до квитанції № NONOLm від 03 березня 2020 року; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по справі, які складаються з витрат, пов`язаних з проведенням експертизи в сумі 500,00 грн. та 5 500,00 грн. сплати за юридичні послуги адвоката. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 березня 2020 року цивільну справу № 208/1387/20 передано до провадження судді Івченко Т.П. (а.с. 28). Ухвалою від 06 березня 2020 року відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження (а.с. 29). 28 квітня 2021 року представником позивача - адвокатом Чекуріним С.А. подано заяву про відкладення судового засідання (а.с. 36). 09 липня 2020 року представником позивача - адвокатом Чекуріним С.А. подано заяву про виклик свідків та допит в залі судового засідання (а.с. 39). 16 липня 2020 року стороною позивача подано уточнену позовну заяву, заявлено клопотання про залучення третіх осіб - Кам`янську міську раду, Приватного нотаріуса кам`янського міського нотаріального округу Окату Л.Г. (а.с. 43-45). Ухвалою суду від 09 вересня 2020 року залучено у якості третіх осіб: Кам`янську міську раду, Приватного нотаріуса кам`янського міського нотаріального округу Окату Л.Г. 02 грудня 2020 року представником позивача подано заяву про закінчення підготовчих дій (а.с. 60). 17 грудня 2020 року представником третьої особи Кам`янської міської ради - Черкашиною Д.М. подано клопотання про розгляд справи без участі їхнього представника (а.с. 63). 10 грудня 2021 року представником позивача - адвокатом Чекуріним С.А. подано заяву про розгляд справи без його та позивача участі (а.с. 65). 04 березня 2021 року позивачем [PERSON] подано заяву про розгляд справи без його участі (а.с. 68). 05 серпня 2021 року адвокатом Чекуріним С.А., який діє в інтересах позивача подано заяву про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті (а.с. 95). Ухвалою суду від 05 серпня 2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті (а.с. 97-98). 31 січня 2022 року [PERSON] , який зазначив, що є представником відповідача звернувся із заявою про надання матеріалів справи для ознайомлення. Жодного документу на підтвердження повноважень представника до зазначеної заяви особою не долучено (а.с. 107-108). 17 лютого 2022 року представником позивача подано заяву про розгляд справи без його та позивача участі (а.с. 110). 30 серпня 2022 року адвокатом Чекуріним С.А. подано клопотання про розгляд справи без його та позивача участі (а.с. 136). Відповідач, [PERSON] в судове засідання призначене на 30 серпня 2022 року не прибув, про дату час та місце судових засідань повідомлений належним чином. Станом на 30 серпня 2022 року відповідач не скористався своїм правом та не подав в строк, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття позовного провадження, відзив на позов, який має відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, та докази в підтвердження обставин, на яких ґрунтується заперечення, а також не подав зустрічний позов. Треті особи по справі не прибули, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Сторонами не заявлено клопотань про витребування інших доказів, виклик свідків чи призначення судових експертиз, а тому суд вирішив справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України. Статтею 223 Цивільного процесуального кодексу України визначені наслідки неявки учасника справі у судове засідання. Зокрема, згідно з частиною 3 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, суд розглядає справу за відсутності сторін. Судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»). Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі. Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що дозволило суду вважати за необхідне визнати його неявку з неповажних причин, провести заочний розгляд справи, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою суду від 30 серпня 2022 року постановлено провести заочний розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Кам`янська міська рада, Приватний нотаріус Оката Людмила Григорівна «про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на ј частки квартири», на підставі наявних у справі доказів. 5. Фактичні обставини встановлені судом. Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору є припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на ј частки квартири [ADDRESS] . Згідно до копії Свідоцтва про право власності на житло від 13 липня 2001 року, виданого згідно з розпорядженням фонду комунальної власності від 13 січня 2001 року за № 5п/699-р - квартира [ADDRESS] , загальною площею 58,50 кв.м., належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та членам її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 7, а.с. 7-зворотна сторона). 24 липня 2015 року приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Оката Л.Г. по спадковій справі 47/2014, реєстровий № 352 видала свідоцтво про право на спадщину за законом серії НАН 472500, в якому зазначено, що на підставі ст. 1261 ЦК України спадкоємцем зазначеного у свідоцтві майна [PERSON] , 1968 року народження, яка померла [INFO] , є її син [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , у тому числі з урахуванням: ј частки від якої відмовився син спадкодавця [PERSON] , ј частки від якої відмовився син спадкодавця [PERSON] , ј частки від якої відмовився чоловік спадкодавця [PERSON] , що також підтверджується Витягом з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності № 41172663 від 24 липня 2015 року (а.с. 9). На підставі договору дарування ј частки квартирі у праві приватної спільної часткової власності серія НОЕ 91708, посвідченого 20 січня 2020 року приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Яловою О.М. позивач, а саме обдарований [PERSON] набув від дарувальника [PERSON] (брата) право власності на ј частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12, а.с.12-зворотна сторона). Реєстрація права власності підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 19688151 від 20 січня 2020 року (а.с. 13). Позивачу належить на праві спільної часткової власності ѕ частини квартири житловою площею 32,0 кв.м., загальною площею 58,5 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідачу [PERSON] належить на праві спільної часткової власності ј частини зазначеної вище квартири. Як вбачається зі змісту копії довідки № 3/1113 від 20 січня 2020 року про реєстрацію та склад сім`ї, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] (а.с. 14). Згідно до копії акту не проживання від 21 січня 2020 року у квартирі [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] дійсно не проживає з січня 2016 року по теперішній час (21 січня 2020 року), про що свідчать сусіди (а.с. 14-зворотна сторона). Відповідно до копії довідки про технічний стан нерухомого майна від 20 лютого 2020 року виділ частки квартири [ADDRESS] у фінансовому сенсі - можливий (а.с. 15). Висновком про вартість нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] від 23 січня 2020 року визначено ринкову вартість об`єкта оцінки, яка складає - 125 232 грн., в тому числі вартість ј частини об`єкту оцінки складає 31 308 грн. (а.с. 17-зворотна сторона). Згідно із наведеного позивачем власного розрахунку витрат понесених за сплату житлово-комунальних послуг за ј частину спірної квартири належної відповідачу за період з січня 2017 року по грудень 2019 року загальна сума витрат складає 19 346,31 грн. (а.с. 22-24). 29 січня 2020 року між адвокатом Чекуріним С.А. та Лісковчуком П.І. укладений договір про надання правової допомоги № 29/01/20 (а.с. 25, а.с. 25-зворотна сторона). Згідно до акту від 03 березня 2020 року № 01 наданих юридичних послуг до договору про надання правової допомоги № 29/01/20 від 29 січня 2020 року вартість послуг становить 5 500 грн., яка складається з: підготовки позовних вимог - 3 500,00 грн.; участі адвоката у судових засіданнях - 2 000,00 грн. Відповідно до копії товарного чека № 03/03 від 03 березня 2020 року сплачено вартість юридичних послуг у сумі 5 500,00 грн. (а.с. 26-зворотна сторона). 6. Мотиви, з яких виходить суд при вирішенні спору та застосовані норми права. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Згідно з положеннями статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16, та неодноразово підтриманій Верховним Судом. У постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності. Аналогічні висновки щодо застосування норм статті 365 ЦК України викладено також у постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 343/2271/16-ц (провадження № 61-32св19), від 18 липня 2019 року у справі № 210/2236/15-ц (провадження № 61-33924св18), від 14 квітня 2021 року у справі № 344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19), від 17 травня 2021 року у справі № 183/4432/16-ц (провадження № 61-385св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 289/398/16, провадження № 61-16865св20) та інших. Як зазначено в постановах Верховного суду від 07.02.2019 року у справі №686/17974/17, від 18.07.2019 року у справі №210/2236/15-ц, при вирішенні справ про припинення права на частку у спільному майні в частині не завдання шкоди інтересам відповідача та членам його сім`ї суди насамперед зобов`язані дослідити наявність у відповідача іншого житла. У разі відсутності такого житла позбавлення особи права на частку у спільному майні, яке є єдиним зареєстрованим за ним житлом, буде розцінюватися як завдання шкоди його інтересам та інтересам членам його сім`ї. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що припинення права спільної часткової власності завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, оскільки [PERSON] не надав суду доказів неможливості спільного користування спірною квартирою, а також доказів того, що припинення права відповідача на його частку не завдасть істотної шкоди його інтересам як співвласника. При цьому доказів наявності у [PERSON] іншого належного йому на праві власності житла, крім ј частки спірної квартири, матеріали справи не містять, тоді як позбавлення його на цю частку буде суперечити статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, позивачем не доведено неможливості спільного проживання у спірній квартирі. Аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 428/7432/20; провадження № 61-14727 св 21. Згідно із наведеного позивачем власного розрахунку витрат понесених ним за сплату житлово-комунальних послуг за ј частину спірної квартири належної відповідачу за період з січня 2017 року по грудень 2019 року загальна сума витрат складає 19 346,31 грн. (а.с. 22-24). Посилання позивача на несплату відповідачем комунальних послуг не є підставою для припинення його частки у спільній частковій власності, оскільки належним способом захисту у цьому випадку буде відшкодування останнім відповідної частки оплати за послуги позивачу, якщо той їх фактично поніс, а не припинення права власності на частку у спільному майні. Крім того, суд звертає увагу, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 Цивільного кодексу України). Висновком про вартість нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] від 23 січня 2020 року визначено ринкову вартість об`єкта оцінки, яка складає - 125 232 грн., в тому числі вартість ј частини об`єкту оцінки складає 31 308 грн. (а.с. 17-зворотна сторона). Однак, всупереч зазначеному вище, позивачем внесені на депозитний рахунок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська 158201720355229002000017442 в ГУДКСУ в м. Київ код ЄДРПОУ 26239738 код МФО 820172, одержувач платежу ТУ ДСА України в Дніпропетровській області згідно до квитанції № NONOLm від 03 березня 2020 року грошові кошти у розмірі 11 961,69 грн. (а.с. 4). Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді "Верховенство права", схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року). Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін Такі правові регулювання містяться і в ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод». Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). При розгляді цих спірних правовідносин судом враховано висновки, викладені у постанові Верховного Суду у справі № 557/1209/16-ц від 10.10.2018. За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи встановлені обставини у сукупності з наданими доказами, виходячи з вимог розумності та справедливості суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. 7. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. Згідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача ; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір». Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог заявлених [PERSON] у повному обсязі, суд приходить до висновку, що сума понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 500,00 грн. слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed