Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-04 00:00:00

У січні 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Фонду соціального страхування України про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в якому з урахуванням уточненої позовної заяви, поданої 13.02.2018 просить: визнати звільнення з роботи незаконним та скасувати наказ від 22.12.2017 № 1003 «Про звільнення [PERSON] »; поновити [PERSON] на роботі на посаді головного спеціаліста відділу обліку, аналізу та планування доходів управління обліку страхувальників та доходів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 30.12.2017; стягнути з відповідача суму заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу з 30.12.2017 по фактичну дату винесення рішення судом, яка на дату подання позовної заяви становить 36 683,36 грн.; покласти на відповідача витрати пов`язані з розглядом позовної заяви та витрати на професійну правничу правову допомогу адвоката, орієнтовна сума якої становить 7 000,00 грн. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що з 1992 року працювала у Фонді соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, обіймаючи різні посади, зокрема з 2001 року працювала на керівних посадах. Зазначає, що 29.12.2017 її звільнили з роботи за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП, однак, вона вважає звільнення таким, що не відповідає вимогам чинного трудового законодавства, а відтак, незаконним. Позивач вказує, що відповідно до ч.4 розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІУ (із змінами та доповненнями) «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», утворено Фонд соціального страхування України, реорганізувавши шляхом злиття Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. У зв`язку з проведенням реорганізації шляхом злиття Фондів, всіх працівників з 01.08.2017 відповідно до п.6 ст.36 Кодексу законів про працю України переведено до Фонду соціального страхування України. Однак, правлінням Фонду соціального страхування України 12.09.2017 було прийнято постанову № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України». На виконання постанови Правління Фонду соціального страхування України від 12.09.2017 № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» був виданий наказ № 603 «Про зміни в організації виробництва та праці». Представником управління по роботі з персоналом відповідача [PERSON] одночасно всіх прапівників виконавчої дирекції Фонду в усній формі було ознайомлено зі змістом вказаного наказу. Пунктом 3.1 вказаного наказу передбачено до 01.11.2017 провести передбачені чинним законодавством заходи щодо попередження всіх працівників виконавчої дирекції Фонду про зміни в організації виробництва і праці, шляхом істотних умов праці та можливе майбутнє звільнення під особистий підпис. В обґрунтування поданого позову позивач посилається на те, що зазначених заходів проведено не було, її ніяким належним чином про звільнення не попереджено, ніяких письмових повідомлень про зміни в організації виробництва і праці вона не отримувала. Таким чином, вона була позбавлена інформації про втрату найближчим часом своєї роботи, яка була для неї єдиним джерелом доходу, та, відповідно не займалась пошуком нового місяця роботи, що призвело до вимушеного безробіття. Позивач зазначає, що нею сумлінно та професійно виконувались покладені на неї обов`язки трудовим договором та правила внутрішнього трудового розпорядку, а тому виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування України в наказі від 22.12.2017 № 1003 «Про звільнення [PERSON] », який вона отримала наручно 29.12.2017 разом з трудовою книжкою, неправомірно вказаний п.1 ст. 40 КЗпП, а саме, зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Позивач посилається, що персонально не отримувала письмове попередження про виключення із штатного розпису відповідача посади, яку вона займає, та про її звільнення на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП. Вказує, що з часу загального, а не персонального попередження усіх працівників про зміни в організації виробництва і праці, в порушення ч.3 ст.49 КЗпП України, при наявності вакансій в дирекції (станом на 26.10.2017 і пізніше) позивачу не запропонувано жодної пропозиції роботи, натомість навпаки, після 26.10.2017 здійснювався прийом на роботу інших фізичних осіб за наявними вакансіями,такі ж самі дії відповідач продовжує здійснювати після процедури скорочення чисельності та штату працівників, а саме: починаючи з 02.01.2018 відповідачем здійснюється прийом на роботу на вакантні посади сторонніх фізичних осіб, що на думку позивача є порушенням вимог чинного законодавства України. Разом з цим позивач зазначає, що має переваги на залишенні на роботі, а саме: повна вища освіта, більш висока кваліфікація, тривалий стаж роботи в органах Фонду соціального страхування, наявність заохочень за успіхи в роботі, відсутність дисциплінарних стягнень та прогулів, відсутність листів тимчасової непрацездатності. Позивач вказує, що її освітній рівень та перелік посад, які вона займала протягом 24 років (з 1992 року) роботи у Фонді соціального страхування, а також відсутність за цей період будь-яких зауважень до виконання нею посадових обов`язків, свідчать про те, що кваліфікація та продуктивність праці є більшими ніж кваліфікація та продуктивність праці працівників, що займають аналогічні посади у відповідача і під скорочення не потрапили. Позивач звертає увагу суду на те, що з 2001 року вона працювала на керівних посадах Київського міського відділення Фонду та Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (керівник бюджетного відділу, заступник директора, керівник відділу та заступник начальника контрольно-ревізійного управління), у той же час, позивач має тривалий (більше 24 років) безперервний стаж роботи в органах Фонду соціального страхування України, до якого зараховується час роботи в органах Фонду соціального страхування України (до 2001р.), Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (за період до створення Фонду соціального страхування України, який є правонаступником Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності), за 24 роки роботи в системі державного соціального страхування України у позивача не було дисциплінарних порушень, навпаки, за багаторічнта сумлінну працю позивач має подяки та грамоти від Голови правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та від Голови правління Київського міського відділення Фонду, грамоти від Київської міської ради профспілок, нагороджена головою Київської міської ради нагрудним знаком «Знак пошани». У зв`язку з наведеним, позивач вважає, що такий наказ про звільнення на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП є необґрунтованим, безпідставним та таким, що порушує її трудові права, а тому просить задовольнити позов. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 25.01.2018 зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Усатової І.А. Ухвалою судді від 16.02.2018 у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 29.10.2018, занесеною до журналу судового засідання, залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України Баженкова Є.В. 29.10.2018 представником відповідача Фонду соціального страхування України - А.Дубовик, було подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач не погоджується з доводами, викладеними в позовній заяві позивача, у зв`язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю. Відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. У поданому відзиві представник відповідача посилається на те, що відповідно до постанови правління Фонду соціального страхування України від 08.02.2017 № 13 затверджено граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду у кількості 267 осіб, та структуру виконавчої дирекції Фонду, яка передбачала, в тому числі, наявність департаменту юридичної роботи ВД Фонду, в якому з 01.08.2017 працював позивач на посаді головного спеціаліста відділу договірної роботи. Згідно з постановою правління Фонду соціального страхування України від 11.09.2017 № 47 затверджено граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду у кількості 188 осіб. Постановою правління Фонду соціального страхування України від 10.10.17 № 50 затверджено нову структуру виконавчої дирекції Фонду, відповідно до якої з 01.01.2018 наявність департаменту юридичної роботи ВД Фонду з усіма штатними посадами не передбачена. Також представник відповідача зазначив, що 20.07.2017 директором ВД Фонду було затверджено штатний розпис виконавчої дирекції Фонду з 20.07.2017 у кількості 267 штатних одиниць, а 31.10.2017 затверджено новий штатний розпис ВД Фонду з 01.01.2018 у кількості 188 штатних одиниць, за яким посада, яку обіймав позивач, не передбачена, Додактово представник відповідача, посилається на довідки управління по роботі з персоналом ВД Фонду: від 12.02.2018 №63-07, що станом на 31.10.2018 облікова чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду (з урахування працівників, які знаходяться у відпустці по догляду за дитиною) становила 260 осіб, при граничній чисельності 267 осіб; від 12.02.2018 №64-07, що станом на 01.01.2018 облікова чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду (з урахуванням працівників, які знаходяться у відпустці по догляду за дитиною) становила 198 осіб, при граничній чисельності 188 осіб. Зазначає, що штатним розписом ВД Фонду, затвердженим 31.10.2017 року все управління обліку страхувальників та доходів ВД Фонду зі штатними одиницями посад 13 осіб, в тому числі, посад відділу обліку, аналізу та планування доходів в кількості 6 осіб було ліквідовано. Представник відповідача наголосив, що з 01.01.2018 посаду головного спеціаліста відділу обліку, аналізу та планування доходів управління обліку страхувальників та доходів ВД Фонду, яку обіймала позивач скорочено, таким чином, у відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності та штату працівників. Вказує, що відповідачем було повністю додержано процедуру вивільнення позивача, в тому числі в частині персонального попередження за 2 місяці про наступне вивільнення у зв`язку із скороченням з 01.01.2018, як це передбачено ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України. Постановою правління Фонду від 10.10.2017 № 50 затверджено нову структуру виконавчої дирекції Фонду, відповідно до якої з 01.01.2018 наявність департаменту юридичної роботи ВД Фонду з усіма штатними посадами не передбачена. Зазначив, що відповідно до наказу виконавчої дирекції Фонду від 26.10.17 № 603 «Про зміни в організації виробництва і праці» позивача 27.10.2017 було персонально попереджено про зміни в організації виробництва і праці, в тому числі про скорочення чисельності та штату працівників, зокрема про скорочення її посади, у зв`язку з ліквідацією до 01.01.2018 департаменту юридичної роботи ВД Фонду та всіх штатних посад цього департаменту, про що свідчить персональний підпис [PERSON] за пунктом 5.1 у відомостях щодо попередження відповідно до п. 3.1 наказу виконавчої дирекції Фонду від 26.10.2017 № 603. Повідомив, що 26.10.2017 [PERSON] стало відомо про скорочення саме її посади, оскільки управління обліку страхувальників та доходів ВД Фонду з усіма посадами, відповідно до постанови правління Фонду від 10.10.2017 № 50 з 01.01.2018 не передбачено, про що вона була персонально повідомлена. Пояснив, що відповідач не мав можливості запропонувати з 01.01.2018 позивачу іншу роботу за відповідними професією та спеціальністю у зв`язку з її відсутністю, що підтверджуються відомостями з наданих копій штатних розписів та довідок управління по роботі з персоналом виконавчої дирекції Фонду від 12.02.2018 року №64-07 та від 19.02.2018 №79-07, як це допускається ч. 2 ст. 40 та ч. 3 ст. 49 КЗпП України. Посади, на які в період з 26.10.2017 по 29.12.2017 приймались та/або переміщувались інші працівники ВД Фонду, та які з 01.01.2018 залишались вакантними, не є однорідними посаді позивача, яка була скорочена, оскільки передбачали виконання роботи за іншими професіями та спеціальностями. Зазначив, що позивач не мала переважного права у залишенні на роботі з підстав визначених ст.42 КЗпП України, оскільки продуктивність праці та кваліфікація [PERSON] ,та інші умови не надавали їй переважного права на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці оскільки відповідно до ст. 42 Кодексу законів про працю України переважне право надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, в тому числі, працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації. Наголосив, що відповідачем при звільненні позивача також було дотримано вимоги ст. 43 КЗпП України щодо отримання попередньої згоди на її звільнення від виборного органу первинної профспілкової організації, що підтверджується згодою Ради Професійної спілки працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 22.12.2017 № 01-02 за переліком згідно з додатком до подання ВД Фонду від 19.12.2017 № 50-10-1.Посади у новоствореному відділі по роботі зі страхувальниками департаменту страхових виплат та матеріального забезпечення ВД Фонду зі штатною чисельністю 7 штатних одиниць було запропоновано працівникам з тривалим безперервним стажем роботи більшим ніж у позивача, про що посилається на детальну довідку управління по роботі з персоналом ВД Фонду від 24.10.2018 №306-07. Вказав, що позивач з 2014 року вийшла на пенсію та отримує відповідне пенсійне забезпечення, в тому числі ураховуючи її загальний трудовий стаж роботи. У день звільнення 29.12.2017 відповідачем видано позивачу копію наказу про звільнення від 22.12.2017 №1003, належно оформлену трудову книжку, що підтверджується власним підписом позивача в книзі обліку трудових книжок і вкладишів до неї та , проведено повний розрахунок, як це передбачено ст. 47 КЗпП України. Враховуючи зазначене, представник відповідача просив суд відмовити у задоволені позовних вимог позивача у повному обсязі. 05.07.2019 представником позивача [PERSON] - [PERSON] подано відповідь на відзив, в якому повністю підтримує заявлені позовні вимоги та просить позов задовольнити в повному обсязі. Ухвалою суду від 28.01.2021 у задоволенні клопотання представника позивача - [PERSON] про призначення у справі судової технічної експертизи - відмовлено, закрито підготовче провадження у справі та здійснено перехід до розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до Фонду соціального страхування України, третя особа: директор виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України Баженков Є.В. про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Вирішуючи питання про правомірність дій роботодавця при вивільнення працівника [PERSON] , суд виходить з такого. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Частиною 2 ст.5 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" передбачено, що безпосереднє управління Фондом соціального страхування України здійснюють його правління та виконавча дирекція. До повноважень правління Фонду соціального страхування України віднесено затвердження структури органів Фонду, граничної чисельності працівників, схем їх посадових окладів, видатків на адміністративно-господарські витрати Фонду (п. 8 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування"). Постановою правління Фонду соціального страхування України від 12 вересня 2017 року № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» затверджена з 01 січня 2018 року гранична чисельність працівників Фонду у кількості 5192 штатних одиниці, у тому числі граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду - 188 штатних одиниць. Директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України листом від 29 вересня 2017 року №2.4-37-671 було доведено до відома голови Професійної спілки працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, що 12 вересня 2017 року правлінням Фонду соціального страхування України видана постанова «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» №47, якою з 01 січня 2018 року затверджена гранична чисельність працівників Фонду у кількості 5192 штатних одиниць, а на сьогодні гранична чисельність працівників Фонду складає 7988 штатних одиниць. На виконання вимог статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», попереджено про майбутні можливі зміни у структурі Фонду з 01 січня 2018 року та заплановане скорочення працівників, про зміни в організації виробництва і праці, істотних умов праці. Постановою правління Фонду соціального страхування України №50 від 10 жовтня 2017 року «Про затвердження структури органів Фонду» затверджено структуру робочих органів виконавчої дирекції Фонду згідно з додатком 1 та структуру виконавчої дирекції Фонду згідно з додатком 2, яка вводиться в дію з 01 січня 2018 року. 31 жовтня 2017 року затверджений відповідний штатний розпис, в якому відсутнє управління обліку страхувальників та доходів ВД Фонду. Гранична чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду станом на 31 жовтня 2017 року становила 267 штатних одиниць (облікова чисельність становила - 260 осіб), станом на 01 січня 2018 року - 188 штатних одиниць (облікова - 198 осіб). Наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України №603 від 26 жовтня 2017 року «Про зміни в організації виробництва і праці» введено в дію з 01 січня 2018 року у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України зміни в організації виробництва і праці, що тягнуть за собою зміну істотних умов праці, вказаних у постановах правління Фонду соціального страхування України від 12 вересня 2017 року №47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», від 10 жовтня 2017 року №50 «Про затвердження структури органів Фонду», від 10 жовтня 2017 року №52 «Про затвердження схеми посадових окладів працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та її робочих органів», від 10 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Положення про умови оплати праці та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України». Управлінню по роботі з персоналом виконавчої дирекції Фонду доручено до 01 листопада 2017 року провести передбачені чинним законодавством заходи щодо персонального попередження всіх працівників виконавчої дирекції Фонду про зміни в організації виробництва і праці, відповідні зміни істотних умов праці, а також про наступне вивільнення у зв`язку із скороченням з 01 січня 2018 року чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду під особистий підпис (згідно з додатком). Згідно з наведеним наказом вирішено до 01 листопада 2017 року попередити працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України про зміни в організації виробництва і праці, про зміну істотних умов праці, скорочення чисельності та штату працівників.(а. с. 156). 20.07.2017 директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України було затверджено штатний розпис виконавчої дирекції Фонду з 20.07.2017 у кількості 267 штатних одиниць. 31.10.2017 затверджено штатний розпис виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 01.01.18 у кількості 188 штатних одиниць, за яким посади, яку обіймала позивач [PERSON] , а саме: посаду головного спеціаліста відділу обліку, аналізу та плануванню доходів, управління обліку страхувальників та доходів ВД , не перебачено. Штатним розписом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, затвердженим 31.10.17 все управління обліку страхувальників та доходів ВД Фонду зі штатними одиницями посад 13 осіб , в тому числі, посад відділу обліку, аналізу та планування доходів в кількості 6 осіб було ліквідовано. З 01.01.18 посаду головного спеціаліста відділу обліку, аналізу та планування доходів управління обліку страхувальників та доходів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, яку обіймала позивач, скорочено. Інформацію про скорочення чисельності штату працівників з 01.01.2018 у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці 19.12.2017 було подано управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України до професійної спілки працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України разом із переліком працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, які вивільняються. Серед переліку працівників було вказано [PERSON] (а.с.158) 22.12.2017 Радою Професійної спілки працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України подання виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 19.12.2017 № 50-10-1 про надання згоди на розірвання трудового договору з працівниками виконавчої дирекції Фонду, за поданим переліком, виходячи з відсутності вакантних посад, надано згоду на розірвання трудового договору з працівниками виконавчої дирекції Фонду та мосове вивільнення працівників. (а.с.160) У подальшому наказом від 22 грудня 2017 року №1003 [PERSON] була звільнена з роботи з посади головного спеціаліста відділу обліку, аналізу та планування доходів управління обліку страхувальників та доходів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, за п. 1 ст. 40 КЗпП України з 29.12.2017. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Під змінами в організації виробництва і праці слід розуміти раціоналізацію робочих місць, введення нових форм організації праці, впровадження передових методів, технологій, тощо. Зі змісту норми п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання трудового договору з працівником з ініціативи власника: ліквідація; реорганізація; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. Скорочення чисельності або штату працівників може бути зумовлене, зокрема, вдосконаленням виробництва, суміщенням професій, зменшенням обсягу виробництва продукції, перепрофілюванням підприємства, установи, організації тощо. Скорочення чисельності та скорочення штату - це різні поняття. Так, скорочення чисельності передбачає звільнення працівників, натомість скорочення штату - зменшення кількості або ліквідацію певних посад, спеціальностей, професій тощо. При цьому одночасно можуть вводитися інші посади, спеціальності, професії тощо, в результаті чого кількість працівників може і не зменшуватися, а в окремих випадках навіть збільшуватися. За приписами ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. У зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці, істотних умов праці відповідно до постанов правління Фонду соціального стархування України від 12.09.2017 № 47 «Про затвердженя граничної чисельності працівників Фонду соціального страування України», від 10.10.2017 № 50 «Про затвердження структури органів Фонду соціального страхування України», від 10.10.2017 року № 51 « Про затвердження схеми посадових окладів працвників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та її робочих органів» від 10.10.2017 року № 52 « Про внесення змін до положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України» які вводяться в дію та можливе майбутнє вивільнення [PERSON] була попереджена 26.10.2017, що засвідчено її особистим підписом у відомостях щодо попередження осіб про зміни в організації виробництва і праці, істотних умов праці у відповідності до постанов правління Фонду соціального страхування України від 12.09.17 № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», від 10.10.2017 № 50 «Про затвердження структури органів Фонду соціального страхування України», від 10.10.2017 № 52 «Про внесення змін до Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України», які вводяться в дію 01.01.2018 та про можливе майбутнє звільнення (а.с. 157) Отже, твердження позивача про те, що її не було повідомлено про зміни в організації виробництва і праці, істотних умов праці за два місяці до звільнення спростовується вищезазначеним доказом. Законодавством не встановлено форму й порядок попередження працівників про наступне звільнення. Його доцільно оформити письмово в довільній формі, а ознайомлення з таким попередженням працівник повинен засвідчити підписом із зазначенням дати. Попередження має бути зроблено в такий спосіб, щоб у разі виникнення конфліктної ситуації роботодавець міг документально підтвердити факт попередження конкретного працівника про звільнення й дату, коли це попередження було зроблено, - не пізніше ніж за два місяці до звільнення. Враховуючи викладене відповідачем виконано вимоги закону в частині повідомлення позивача про майбутнє вивільнення за два місяці перед звільненням, оскільки, звільнення [PERSON] відбулось 29.12.2017. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України). Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Верховний Суд України, розглянувши цивільну справу № 61-3430св19, сформулював правову позицію, згідно з якою власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явились на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Вжиття роботодавцем заходів щодо працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України не є обов`язком роботодавця. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Аналізуючи наведені законодавчі норми та правовий висновок Верховного Суду України, суд дійшов висновку, що роботодавець зобов`язаний вжити заходів з недопущення вивільнення працівника та запропонувати йому будь-які вакантні посади, які б відповідали його фаху та спеціалізації. Відповідно до статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Частини друга, третя статті 42 КЗпП України визначають обставини, які мають враховуватись в разі вирішенні питання про залишення на роботі працівника при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації. При вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України. За змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду. При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо. З наведеного можна зробити висновок, що спочатку підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці всіх працівників, які займають таку ж, як скорочувана посада, і виконують таку ж роботу на підприємстві, в установі, організації. При умові рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці таких працівників вирішується питання про те, хто із працівників має переважне право на залишення на роботі. Тобто порівняння продуктивності праці і кваліфікації працівників має проводитись на початку процедури скорочення та до попередження конкретного працівника про наступне вивільнення. Процедура визначення кваліфікації та продуктивність праці працівників, а також процедура визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі, законодавчо не визначена. Проте, враховуючи що потреба у визначені (оцінці) наявності такого права виникає при вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, скороченні чисельності штату працівників, яке ініціюється роботодавцем, тому створити умови та провести таку оцінку повинен роботодавець. Відповідно до штатного розпису, який вступив в дію 01 січня 2018 року, в управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України були вакантними три вакантні посади - заступник директора виконавчої дирекції Фонду (2 штатні одиниці) та директора департаменту фінансово-економічної діяльності, бухгалтерського обліку та консолідованої звітності. Ці посади позивачеві не пропонувалась, позаяк вона не відповідала освітнім і кваліфікаційним вимогам, встановленим для цих посад (т.1а.с. 146-151, 162-166), як і не відповідала освітнім і кваліфікаційним вимогам щодо вакатних посад, що існували у період з 26.10.2017 по 29.12.2017, а саме: у період з 26.10.2017 по 29.12.2017 до виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України було прийнято працівників на наступні вакантні посади: заступника директора виконавчої дирекції Фонду; директора департаменту юридичної роботи; заступника начальника відділу договірної роботи департаменту юридичної роботи (звільнений з посади 29.12.2017 за власним бажанням); головного спеціаліста нормативно-правового відділу департаменту юридичної роботи; головного спеціаліста відділу внутрішнього та зовнішнього аудиту департаменту аудиту; спеціаліста відділу правового представництва Фонду департаменту юридичної роботи; головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення управління організаційної роботи. Аналізуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що продуктивність праці, кваліфікація [PERSON] та інші умови не надавали їй переважного права на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці оскільки відповідно до ст.42 КЗпП України переважне право надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, в тому числі, працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації. Посилання позивача та його представника на те, що при звільненні з роботи, в порушення вимог ст. 42 КЗпП України, не було враховано вимог щодо переважного права залишення на роботі при вивільненні працівників, не знайшло свого підтвердження, оскільки ст.42 КЗпП України визначено, що переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці та лише при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації надається перевага в залишенні на роботі працівникам, які мають додаткові переваги визначенні частиною 2 даної статті. Таким чином з урахування сукупності наданих доказів судом не встановлено порушення роботодавцем положень ст.49-2 КЗпП України. Виходячи з вищевикладеного, звільнення позивача відбулося відповідно до вимог чинного законодавства, а тому правових підстав для задоволення позову про поновлення на роботі немає. Не підлягає задоволенню і позов в частині визнання незаконним наказу директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 29.12.17 № 1003, оскільки в позові не наведено підстав для визнавання наказу незаконним. Вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про поновлення на роботі, а тому задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed