Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-31 00:00:00

07.12.2021 позивачі звернулися до суду з позовною заявою до Баришівської селищної ради Броварського району Київської області про визнання права власності на житловий будинок (недобудований) з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 150,1 кв. м. розташованого за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування, та на земельну ділянку розташовану під житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , які залишилися після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . У позивачів відсутня можливість оформити право власності на спадкове майно в нотаріальній конторі. Разом з позовною заявою подано клопотання про витребування у Баришівській районній державній нотаріальній конторі копію спадкової справи №314/2013 заведеної до майна [PERSON] , померлої [INFO] . На виконання вимог п. п. 2, 3 ч.3 ст.265 Цивільного процесуального кодексу України суд зазначає заяви та клопотання, що подавались під час судового розгляду справи, інші процесуальні дії у справі. 01.07.2022 ухвалою суду залишено позовну заяву без руху. 06.07.2022 представником позивача подано до суду клопотання про долучення до матеріалів справи квитанції про доплату судового збору. 07.07.2022 ухвалою суду відкрито провадження у справі, задоволено клопотання представника позивача та витребувано у Баришівській районній державній нотаріальній конторі копію спадкової справи №314/2013 заведеної до майна [PERSON] , померлої [INFO] . 26.07.2022 до суду надійшла завірена копія спадкової справи заведеної після померлої [INFO] [PERSON] . Відповідач до суду не з`явився. Через канцелярію надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача, позовні вимоги визнають. 28.07.2022 року від представника відповідача надійшло клопотання про визнання позовних вимог та розгляд справи без участі представника відповідача. 31.08.2022 від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника. Дослідивши письмові докази, що містяться у матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. [INFO] померла, [PERSON] ( свекруха [PERSON] та баба [PERSON] , [PERSON] ), копія свідоцтва про смерть міститься в матеріалах справи. При житті [PERSON] 25 жовтня 2006 року склала заповіт згідно якого належний їй житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться в [ADDRESS] заповіла: [PERSON] та [PERSON] , в рівних частках кожному. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина до складу якої входить житловий будинок та земельна ділянка, що знаходяться в [ADDRESS] . На день смерті [PERSON] , спадкоємець за заповітом [PERSON] , помер [INFO] . Після смерті [PERSON] до Баришівської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулися: [PERSON] від свого імені особисто та за правом представлення після смерті [PERSON] його доньки [PERSON] та [PERSON] . Однак в нотаріальній конторі у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться в [ADDRESS] спадкоємцям було відмовлено. Відмову у видачі свідоцтва про право власності на житловий будинок , що знаходяться в [ADDRESS] нотаріус мотивувала тим, що за життя 02.07.2008 року [PERSON] зареєструвала право власності житловий будинок (недобудований) розташований по [ADDRESS] , підстава виникнення права власності була: акт про право власності на земельну ділянку/ 010632100045 / 22.02.2006/ Баришівська селищна рада. Зазначений державний акт був виданий на земельну ділянку площею 0,15 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, розташовану по [ADDRESS] , кадастровий номер: 3220255101:01:119:0028. Після реєстрації права власності на житловий будинок (недобудований) на підставі вищезазначеного державного акту про право власності на земельну ділянку в 2012 року [PERSON] здійснила на підставі технічної документації поділ земельної ділянки площею 0,1500 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В результаті зазначеного поділу земельних ділянок [PERSON] отримала два нових державних акта на земельні ділянки площами 0,0812 га та 0,0687 га, копія технічної документації міститься в матеріалах справи. В зв`язку з поділом земельної ділянки, заміною державного акту та з набранням чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо єдиної правової долі земельної ділянки та розміщеного на ній об`єкта нерухомості» нотаріусом позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на житловий будинок , що знаходяться в [ADDRESS] та на земельну ділянку розташовану в [ADDRESS] , площею 0,0813 га, кадастровий номер 3220255101:01:119:0121. У зв`язку з відмовою нотаріусом у оформленні права на спадщину після смерті [PERSON] , позивачі звернулись до суду. Відповідно до приписів ст.ст. 1270, 1223 Цивільного кодексу України, позивачі спадщину прийняли шляхом подання заяви до нотаріальної контори, однак свідоцтво про спадщину на вказане спадкове майно не змогли отримати. У відповідності до статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи зазначені у заповіті. Частиною 1 ст. 1270 Цивільного кодексу України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Цивільний кодекс України передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, прямо передбачених ст. ст. 335, 376, 392 цього Кодексу. Статтею 392 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову І практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі №6-164цс12 у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 Цивільного кодексу України. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Таким чином, на думку суду, право на отримання правовстановлюючого документу на нерухоме майно, має особа, яка є власником цього майна, дане право нерозривно пов`язане з особою спадкодавця, а тому після його смерті спадкоємець не має можливості отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно в позасудовому порядку. Враховуючи, що визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, який має застосовуватися якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, суд вважає, що вимоги позивача про визнання права власності на спадкове майно, підлягають задоволенню.

Outcome: approved