Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-30 00:00:00

11.02.2019 АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого посилається на те, що 15.08.2013 між ним і [PERSON] укладено кредитний договір №б/н, на підставі якого Банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 8000,00 грн., з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Зі своєї сторони, Банк виконав всі умови підписаного договору, надав [PERSON] кредит у зазначеному вище розмірі, однак, відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань, своєчасно не сплачував кредит та відсотки за користування кредитом, в результаті чого станом на 20.01.2019 виникла заборгованість за кредитом у розмірі 31533,74 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 18777,50 грн., пені - 10778,44 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 1477,80 грн. У зв`язку з зазначеним, просить стягнути зазначену суму заборгованості, а також судові витрати в розмірі 1921,00 грн. У відзиві відповідач [PERSON] посилався на необґрунтованість, безпідставність та недоведеність позовних вимог Банку, просив в задоволенні позову відмовити, оскільки заяву б/н від 15.08.2013 не підписував. При ознайомлені з анкетою-заявою ним встановлено, що останню заповнено не його почерком та підпис у анкеті не його, отже анкета-заява є фіктивною. У відповіді на відзив представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» посилався на обставини, викладені в позові, вважає вимоги Банку обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Зазначив, що встановлення факту не справжності підпису на документі потребує спеціальних знань, для чого має бути призначена експертиза. Предметом позову, який підлягає доказуванню є розмір заборгованості за кредитним договором. ПАТ КБ «Приватбанк» надав суду докази щодо наявності заборгованості за Договором (розрахунок заборгованості). Відповідач, в свою чергу не спростував докази надані Банком щодо цього факту. Відповідачем не доведено та матеріалами справи не встановлено, що грошовими коштами заволоділа інша особа. На даний час [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, тому позовні вимоги Банку є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Також необхідно зауважити, що згідно виписки по рахунку, вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за Договором. Тож, заперечення відповідача викладені у відзиві на позов, не обґрунтовані та задоволенню не підлягають. 01.04.2019 відповідачем [PERSON] до суду подано зустрічний позов до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору, в якому останній просив суд: визнати недійсним кредитний договір № б/н від 15.08.2013; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь судові витрати в розмірі 768,40 грн. В обґрунтування зустрічних вимог [PERSON] посилався на те, кредитний договір б/н від 15.08.2013 є недійсним, оскільки він його не укладав і про його існування дізнався лише після отримання позову та додатків до нього. Анкета-заява «Про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанк» від 15.08.2013 на яку посилається позивач за первісним позовом як на підстав позовних вимог ним не підписувалась, в доданій до позову копії анкети-заяви стоїть не його підпис. Вищевказана анкета-заява не містить даних щодо виду картки та розміру встановленого на ній ліміту, а також відмітки в графі «Пам`ятка клієнта, яка мстить в тому числі Тарифи і основні умови обслуговування і кредитування отримав та ознайомився зі змістом під підпис». А тому твердження позивача його ознайомлення на погодження з Умовами та тарифами банку не відповідає дійсності. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження видачі йому кредитних коштів (квитанції, ордеру) щодо видачі або є зарахування коштів на його рахунок. Ухвалою суду від 08.05.2019 зустрічний позов [PERSON] до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору б/н від 15.08.2013 прийнято до провадження. Вимоги за зустрічною позовною заявою [PERSON] до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору б/н від 15.08.2013об`єднано в одне провадження з первісною позовною заявою Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 15.08.2013. Об`єднаній справі присвоєно номер провадження №2/389/109/19 (ЄУН №389/446/19). Справу за первісною позовною заявою Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 15.08.2013 та за зустрічною позовною заявою [PERSON] до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору б/н від 15.08.2013 вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. АТ КБ «ПриватБанк» подано до суду відзив на зустрічний позов. Зміст якого аналогідний змісту відповіді на відзив у первісному позові. Ухвалами суду від 27.06.2019, 19.12.2019 в порядку витребування доказів, за клопотанням [PERSON] витребувано уАкціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» оригінал анкети-заяви, підписаної від імені [PERSON] 15.08.2013 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Витребовувані докази суду не надано. Ухвалою суду від 03.02.2020, у справі призначено судову почеркознавчу експертизу. У зв`язку з чим провадження у справі зупинено. Ухвалою суду від 09.07.2020, у зв`язку з надходженням на адресу суду 02.06.2020 року з експертної установи повідомлення про неможливість надання висновку №979/980/20-27 від 26.05.2020, провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 25.03.2021, у справі призначено судову почеркознавчу експертизу. У зв`язку з чим провадження у справі зупинено. Ухвалою суду від 24.11.2021 провадження у справі поновлено, оскільки завідувачем Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України вказана ухвала суду від 25.03.2021 повернута до суду без виконання, оскільки експерту в 45 денний строк не надано відповідь на його клопотання, а саме не надано додаткові матеріали для проведення експертизи: оригінал анкети-заяви [PERSON] про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 15.08.2013. Ухвалою суду від 02.06.2022 року підготовче провадження закрите, справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання представник позивача за первісним позовом (представник відповідача за зустрічним позовом) Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», надав заяву про розгляд справи справу за його відсутності, в якій первісні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити з підстав, викладених в позові та відповіді на відзив. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] та його представник - адвокат Ковальова Г.К. в судове засідання не з`явилися, представник надала заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій позовні вимоги Банку не визнала в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у відзиві, просила у позові АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] відмовити, зустрічні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Суд, дослідивши надані сторонами письмові докази, дійшов наступного висновку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З урахуванням відсутності у матеріалах справи результатів двічі призначеної судом експертизи, яку не проведено у зв`язку з ненаданням сторонами у справі матеріалів необхідних для її проведення, судом встановлено, що 15.08.2013 року [PERSON] підписав заяву № б/н на отримання кредитної карти з встановленням кредитного ліміту в розмірі 5000 грн. Проте, в заяві відсутні відомості про вид отриманої кредитної картки, зокрема відсутній розмір базової процентної ставки по кредиту. Крім того, заява не містить розміру пені за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів та штрафу за порушення строків платежів. У заяві зазначено, що позичальник згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення. До кредитного договору Банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», 30, 55 днів пільгового періоду» «Універсальна CONTRACT» «Універсальна GOLD», які відповідачем не підписано. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 526 ч. 1, 527 ч. 1, 530 ч. 1 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 610 ч. 1, 612 ч. 1 ЦК України). Звертаючись до суду з позовом, Банк посилався на те, що у зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, станом 20.01.2019 виникла заборгованість за кредитом у розмірі 31533,74 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 18777,50 грн., пені - 10778,44 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 1477,80 грн., що підтверджується розрахунком Банку. Вирішуючи питання по суті заявлених первісних вимог, суд виходить з наступного. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк"). Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Як встановлено вище, 15.08.2013 [PERSON] підписав заяву № б/н на отримання кредитної карти. Проте, в заяві відсутні відомості про вид отриманої кредитної картки, а також розмір базової процентної ставки по кредиту. Заява не містить розміру пені за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів та штрафу за порушення строків платежів. Крім того, в позові зазначено, що згідно з умовами заяви від 15.03.2013 [PERSON] отримав кредит в розмірі 8000 грн., проте в анкеті-заяві зазначено розмір кредиту -5000 грн. При цьому доказів збільшення кредитного ліміту та в який момент таке збільшення відбулося, суду не надано. Доказів зміни умов кредитування та обслуговування кредитної картки, довідок про видані кредитні картки та їх перевипуск, а також виписки суду також не надано. Встановлені судом обставини свідчать про те, що Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н. від 15.08.2013 року, в той час як на підтвердження своїх позовних вимог доказів розміру отриманого кредиту та зміну розміру кредиту (збільшення), не надав. З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні первісних позовних вимог Банку про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 15.08.2013 року, оскільки вони необґрунтовані та належними доказами не підтверджені. Розглядаючи зустрічний позов в частині визнання кредитного договору № б/н від 15.08.2013 року недійсним, суд дійшов наступного. Судом встановлено що, 15.08.2013 року [PERSON] підписав заяву № б/н на отримання кредитної карти. Проте, в заяві відсутні відомості про вид отриманої кредитної картки, зокрема відсутні відомості про розмір базової процентної ставки по кредиту. Крім того, заява не містить розміру пені за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів та штрафу за порушення строків платежів. У заяві зазначено, що позичальник згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення. До кредитного договору Банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», 30, 55 днів пільгового періоду» «Універсальна CONTRACT» «Універсальна GOLD», які [PERSON] не підписані. У зустрічному позові [PERSON] посилався на те, що взагалі не укладав кредитного договору з ПриватБанком та заяву від 15.08.2013 не підписував, а кредитну картку не отримував, а також Умов та Правил надання банківських послуг, про наявність заборгованості та нібито підписання ним анкети-заяви від 18.08.2013 дізнався лише отримавши позов з додатками, у зв`язку з чим вважає кредитний договір № б/н від 15.08.2013 року нікчемним та таким, що підлягає визнанню судом недійсним. В той же час, суд звертає увагу, що будь-яких доказів на підтвердження факту того що його твердження з приводу підписання анкети-заяви від 15.08.2013 не ним самим, а іншою особою позивачем не надано. Слід зазначити, що є єдиним достовірним доказом зазначеного, могли б бути лише результати проведення почеркознавчої експертизи. Яку з незалежних від суду причин, не проведено. Тож такі докази, відсутні. У своїй постанові Велика Палата Верховного Суду у справі від 4 червня 2019 року № 916/3156/17, відступила від висновків у постановах Верховного Суду України від 21 листопада 2018 року у справі №577/5321/17, від 03 жовтня 2018 року у справі №369/2770/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі №357/3394/16-ц та від 02 березня 2016 року у справі №6-308цс16, у частині застосування таких способів захисту прав та інтересів, як визнання нікчемного правочину недійсним і встановлення нікчемності правочину та дійшла висновку, що коли недійсність правочину встановлена законом, то визнання його судом недійсним не вимагається. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. У цій постанові вказано, що вимога про визнання нікчемного правочину недійсним є неправомірним (не передбаченим законом) та неефективним способом захисту. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Так, згідно з приписами ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В ст. 203 ЦК України передбачені умови дійсності правочину, а саме. 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Приписами ст. 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином законодавством встановлено презумпцію правомірності правочину, тобто укладений правочин є дійсним, якщо він не визнаний недійсним судом, або його недійсність не встановлена законом. Правові наслідки недійсності правочину встановлені приписами ст. 216 ЦК України. Так, згідно з вимогами ч. п. ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Як зазначалося вище, приписами ч. 1,2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Пунктом 2 частини першої статті 208 ЦК України встановлено, що у письмовій формі належить вчиняти правочин між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як встановлено вище, укладений договір між сторонами відповідає формі, передбаченій ст.ст. 207, 208, 1047, ч.1 ст. 1055 ЦК України, оскільки вчинений у письмовій формі шляхом підписання сторонами анкети-заяви № б/н від 15.08.2013 року, а тому підстав для визнання оспорюваного кредитного договору з підстав його не підписання та укладення з порушенням встановленої законом письмової форми судом не вбачається. У постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15 викладена правова позиція, згідно якої за ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). В той же час, враховуючи, що судом у задоволенні первісних позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором № б/н від 15.08.2013 відмовлено з тих підстав, що Банк на підтвердження своїх позовних вимог не надав відповідних доказів щодо отримання дійсної суми кредитних коштів, зміну кредитного ліміту, випущення та перевипущення кредитних карток, суд позбавлений можливості встановити, що під час підписання анкети-заяви № б/н. від 15.08.2013 року сторони досягли згоди з усіх істотних умов спірного договору та дійти висновку про його укладення в належній формі. Однак, позивач [PERSON] наголошує на тому, що він не підписував кредитного договору від 15.08.2013, зокрема анкети-заяви на його отримання, а також Умов та Правил надання банківських послуг. З огляду на такі твердження, суд може припустити, що останній все ж таки підписував заяву № б/н від 15.08.2013 року, однак цього не пам`ятає, оскільки іншого не доведено. Так, у постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2019 року у справі № справа № 373/212/16-ц (провадження № 61-36435св18) ВСУ посилається на те, що суди, встановивши, що відповідач підписав анкету-заяву, отримував платіжні картки (персональний ідентифікаційний номер для авторизації), користувався кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту, зробили помилковий висновок про недійсність кредитного договору, посилаючись на приписи ст. 1055 ЦК України, оскільки при емісії вказаної картки не було дотримано письмової форми відповідного договору. Проте, Верховний Суд України не погодився з такими висновками суду першої та апеляційної інстанція та зазначив, що перевипуск платіжних карток у подальшому, в тому числі з оформленням платіжної картки іншого класу, не свідчить про укладення іншого кредитного договору, недодержання його письмової форми та не є підставою недійсності кредитного договору. Виходячи з правових позицій Верховного Суду України (постанови від 01.06.2016 року у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 року у справі № 910/31110/15) під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення ст. 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного права. За результатами розгляду такого спору вирішуються питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав для недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. За наведених обставин, суд дійшов висновку, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження порушення його права, не обґрунтовано в чому полягало порушення його прав, в той час як укладений між сторонами оскаржуваний кредитний договір відповідає формі, передбаченій ст. 207, 208, 1047, ч. 1 ст. 1055 ЦК України та волі позичальника, оскільки вчинений у письмовій формі шляхом підписання сторонами анкети-заяви № б/н від 15.08.2013 року про приєднання [PERSON] до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а тому підстав для визнання оспорюваного кредитного договору з підстав його не підписання та укладення з порушенням встановленої законом письмової форми судом не вбачається. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним. З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог. Згідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні первісних вимог, судові витрати в розмірі 1 921,00 грн. належить покласти на позивача за первісним позовом - АТ КБ «ПриватБанк», а у зв`язку з відмовою в задоволенні зустрічного позову, судові витрати в сумі 768,40 грн. слід покласти на позивача за зустрічним позовом - [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: dismissed