Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-29 00:00:00

У травні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі- АТ КБ «ПриватБанк»), в якому просила визнати дї відповідача щодо нарахування позивачу заборгованості за кредитним договором в розмірі 375 931,26 незаконними та стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 10 591,08 грн. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір про надання банківських послуг (картковий рахунок № [NUMBER] , що діяв до 07/16), кредитний ліміт на картці складав 6500 грн. В зв`язку з проведенням антитерористичної операції на території м. Донецьк позивач зі своєю сім`єю була вимушена переїхати до Кіровограду, а в подальшому до міста Києва, де взята на облік як внутрішньо переміщена особа. [PERSON] звернулася до відповідача з проханням надати розрахунок заборгованості за кредитним договором. Згідно довідки - рахунку наданого останній банком від 2 грудня 2019 року баланс на початок періоду складає: - 5 800,59 грн. на кінець періоду - 375 931,26 грн. Крім того, відповідач безпідставно списує кошти з дебетової картки позивача. Так у період з 13 листопада 2019 року по 30 січня 2020 року відповідачем було самостійно знято особисті кошти [PERSON] у розмірі 16 391,67 грн, що підтверджується випискою по рахунку, наданою банком. Позивач вважає нарахування заборгованості незаконним та таким, шо порушує вимоги Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Місто Донецьк входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, у відповідності до Додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. № 1275-р. Тобто мораторій на нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості за кредитними зобов`язаннями накладається відповідно до вимог вказаного Закону з 14 квітня 2014 року і застосовується до боргових сум заборгованості за кредитним договором, які виникли після 14 квітня 2014 року. Позивач погоджується на списання з дебетової картки суми в розмірі 5 800,59 грн, як тіла кредиту, решту коштів вважає стягнутими безпідставно. Враховуючи, вищевикладені обставини позивач була змушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.05.2020 року цивільну справу прийнято до провадження, розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. 17.02.2022 року на адресу суду надійшла заява позивача про зміну підстав позову в якій остання обґрунтовувала позовні вимоги тим, що банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції (ст. 2 ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведения антитерористичної операції»). Також позивач наголошувала, що умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. [PERSON] звертала увагу суду, що в Анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил набрання банківських послуг в ПриватБанку процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Вищезазначене, вказує на безпідставність нарахування процентної ставки за користування тілом кредиту, неустойки у вигляді пені та штрафу та враховуючи, відсутність документального підтвердження ознайомлення Позивача з Умовами та Правилами надання банківських послуг, визначає їх як неузгоджені між сторонами способи забезпечення виконання зобов`язань та істотні умови в частині нарахування процентів. З огляду на викладене заявляю з Умовами та Правилами надання банківських послуг не я не була ознайомлена, а самі Умови та Правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частішою укладеного між сторонами договору. Позивач у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутність. Від відповідача відзив на позов не надходив до суду, копія належним чином завіреної ухвали про відкриття провадження, разом з копією позовної заяви з додатками, судом направлялися за юридичною адресою. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 4 вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подав. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» укладений Договір про надання банківських послуг № б/н від 27.05.2005 року. Відповідно до умов договору позивачу у користування видана картка «Універсальна», що не заперечується самим відповідачем. Згідно з умовами Договору [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. У листопаді 2019 року почалось списання коштів з дебетової картки позивача відповідачем. Так у період з 13 листопада 2019 року по 30 січня 2020 року відповідачем було знято кошти [PERSON] у розмірі 16 391,67 грн, що підтверджується випискою по рахунку, наданою банком. З листа уповноваженої особи АТ КБ «ПриватБанк» від 05.05.2018 року № 20.1.0.0.0/7-20180405/7425 вбачається що позивач заповзання за Договором належним чином не виконувала, внаслідок чого виникла прострочена заборгованість. Останнє погашення за карткою «Універсальна» [PERSON] здійснила 18.07.2014 року в сумі 310 грн. Після цього залишилась заборгованість у розмірі 5947,24 грн., тому коштів, внесених останньою, було недостатньо для повного погашення та закриття кредитної заборгованості. У зв`язку з вищевикладеним нарахування відсотків, штрафних санкцій продовжувалося згідно з умовами Договору. Доказів протилежного, зокрема, погашення заборгованості частково або в повному обсязі позивачем не надано. Відповідно до ст. 526 ЦК України за загальним правилом зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 2 ст. 1071 ЦК України, грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених договором між банком і клієнтом. Договірне списання - це списання грошових коштів з будь-якого рахунку клієнта у рахунок погашення зобов`язань перед банком, згідно з договором умовами якого передбачено подібне списання. Відповідно до п. 1.1.3.1.6, 1.1.3.2.12 Умов та Правил надання банківських послуг, які містяться на сайті АТ КБ «ПриватБанк» в публічному доступі, Банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в Банку рахунків клієнта в погашення кредитної заборгованості клієнта і третіх осіб за кредитами, в яких клієнт є поручителем, а також будь-якої іншої заборгованості, яка виникла у клієнта (у тому числі який є працівником Банку, який заподіяв йому шкоду) через невиконані зобов`язання перед Банком. Також, відповідно до п. 2.1.1.3.5 Умов та Правил надання банківських послуг, клієнт доручає Банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків Клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, у межах сум, що підлягають сплаті Банку за цим Договором, при настанні термінів платежів, списання грошових коштів з рахунків Клієнта, у разі настання термінів платежів по інших договорах Клієнта в розмірах, визначених цими договорами, а також списання грошових коштів Клієнта, у межах сум, що підлягають сплаті банку за зобов`язаннями третіх осіб, де Клієнт є заставодавцем, якщо грошові кошти клієнта, майнові права на які знаходилися в заставі за зобов`язаннями третіх осіб, були зараховані на рахунок клієнта (договірне списання). Згідно з п. 2.1.1.12.2.1 Умов та Правил у разі виникнення прострочених зобов`язань за Кредитом, Клієнт сплачує Банку відсотки в подвійному розмірі від зазначених в Тарифах, що діють на дату нарахування. Таким чином, AT КБ «Приватбанк» правомірно, у відповідності до вимог закону та умов договору банківського обслуговування, може здійснювати договірне списання грошових коштів з будь-якого рахунку належного позивачу на погашення існуючої кредитної заборгованості. Суд не бере до уваги посилання позивача на необхідність скасування останній, як особі, яка переселилася з 14 квітня 2014 року з м. Донецьк, де проводилася антитерористична операція, пені та/або штрафів, нарахованих на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами позики у період проведення антитерористичної операції, оскільки відповідно до листа уповноваженої особи АТ КБ «ПриватБанк» від 05.05.2018 року № 20.1.0.0.0/7-20180405/7425 банк нараховує лише відсотки за користування кредитним лімітом та пеню за прострочку по кредиту, а не пеню на основну суму заборгованості, яка існує у [PERSON] перед банком. Разом з тим, доказів зворотного позивачем не надано та відповідна вимога відсутня у прохальній частині позовної заяви. Більше того, суд відкидає аргументи позивача, якими остання вказує на безпідставність нарахування процентної ставки за користування тілом кредиту, неустойки у вигляді пені та штрафу та враховуючи, відсутність документального підтвердження ознайомлення Позивача з Умовами та Правилами надання банківських послуг, визначає їх як неузгоджені між сторонами способи забезпечення виконання зобов`язань та істотні умови в частині нарахування процентів, оскільки вказані аргументи за їх доведеності є підставою для визнання правочину недійсним, однак така вимога позивачем не заявлена. Правові висновки, що містяться в Постановах КГС ВС від 06 березня 2019 р. у справі № 910/1531/18 та від 28 січня 2020 р. у справі № 910/16664/18 щодо повернення безпідставно набутих коштів: « Предметом спору у справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача грошових коштів на підставі ст.1212 ЦК України. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення 83 глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Враховуючи відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів того, що відповідачем неправомірно були списані грошові кошти з рахунку позивачки, відсутні підстави для задоволення позовних вимог останньої. Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Питання щодо стягнення судових витрат суд вирішує на підставі ст.141 ЦПК України і вважає за необхідне покласти їх на позивача у зв`язку з відмовою в позові. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed