Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-17 00:00:00

У липні 2021 року позивач звернулася до суду із позовом до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») про визнання кредитного договору недійсним. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у що сторони уклали договір за кредитною лінією, згідно з яким [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Разом з тим, позивач не отримував від банку примірник Умов та Правил надання банківських послуг, а підписував лише тільки анкету-заяву, тому які саме Умови та Правил надання банківських послуг мав на увазі відповідач під час підписання позивачем анкети-заяви не відомо. Крім того, відповідач нараховує позивачу неустойку та штрафи за порушення виконання договору, в той час як одночасне нарахування штрафу та пені за невиконання умов договору суперечить вимогам чинного законодавства. В той же час, Банк самостійно змінював та встановлював кредитний ліміт та умови кредитування, які позивач не підписував. На підставі викладеного, позивач просила про задоволення позову. До позовної заяви позивач додав клопотання про витребування оригіналу кредитного договору та розрахунок заборгованості за кредитним договором на момент звернення. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 липня 2022 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви. 05 листопада 2021 року від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою судді від 08 листопада 2021 року відкрито провадження у вказаній справі. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження зповідомленням сторін. Витребувано у АТ КБ «Приватбанк» засвідчену належним чином копію кредитного договору, укладеного з [PERSON] 30 грудня 2021 року відповідач надав пояснення на позовну заяву, згідно з яким він вважає, що підстави для визнання кредитного договору недійсним, що визначені ст. 215, 216 ЦК України відсутні. Спірний договір є укладеним та відповідав волі позивача, відповідач надав позивачу кошти, тобто виконав своє зобов`язання за договором. Своїм підписом на даному договорі позивач підтвердив ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг. Крім того, позивач неодноразово підписувала анкети-заяви щодо уточнення інформації та про приєднання до Умов та правила, а тому у задоволені позовних вимог просив відмовити. Разом з тим, спірний договір було укладено у 2007 році, тому ще у 2010 році сплив строк звернення до суду із указаним позовом. 17 травня 2022 року від відповідача надійшли додаткові пояснення, в яких указано про те, що АТ КБ «Приватбанк» звернулося до Павлоградського районного міськрайонного суду Дніпропетровської області із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Тому, при розгляді даної справи мають бути вирішенні питання щодо правомірності стягнення окремих складових заборгованості [PERSON] . В судове засіданні сторони не з`явились. Позивач просила слухати справу без її участі. Відповідач повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини та приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони уклали договір від 26 вересня 2007 року за кредитною лінією, згідно з яким [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідно до положень ст. 61 Основного Закону України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Статтею 55 проголошено право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями статей 626, 628 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Умови кредитного договору, на яких укладають двосторонні правочини з відповідачем, є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст. ст.641,644 Цивільного кодексу Українина укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Звертаючись до суду із позовом, позивач зазначала, що не була ознайомлена з Умовами та Правила надання банківських послуг і Тарифів кредиту, однак з дати подання анкети-заяви протягом дії вказаного кредитного договору не зверталася до банку з пропозицією щодо внесення будь-яких змін до запропонованої до підписання редакції кредитного договору, за роз`ясненням положень, які були йому не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору. Крім того, на підтвердження викладених обставин, на яких ґрунтуються вимоги позову, позивач не надала жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про те, що АТ КБ «Приватбанк» нараховує одночасно неустойку та штрафи за порушення виконання договору та самостійно встановлює та змінює розмір відсотків та кредитного ліміту, взагалі не зазначено який саме кредитний договір позивачка просить визнати недійсним. Ураховуючи викладене, відсутні підстави визнання недійсним кредитного договору із застосуванням наслідків недійсності правочину. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи предмет та підстави позову, заявлені вимоги, а також те, що в даному випадку позивач не довів обставин та підстав, за яких суд може визнати кредитний договір частково недійсним слід дійти висновку про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк». Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed