Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до про визначення місця проживання дитини, свою заяву мотивувала тим, що з 05.02.2011 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі. В шлюбі народилась дитина [PERSON] . Шлюб між сторонами було розірвано. В шлюбі у сторін народилась дитина, після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з позивачем та проживає по теперішній час. Позивач вважає, що дитина має проживати з нею, так як відповідач аліменти на утримання дитини не сплачує, дитина повністю перебуває на утриманні позивача. Відповідач не має постійного заробітку, має схильність до вживання спиртних напоїв, схильний до фізичних образ. На підставі викладеного позивач просила суд визнати місцем проживання дитини [PERSON] місцем проживання позивачки за адресою [ADDRESS] . Позивач [PERSON] у судове засідання не з?явилася, надіслала до суду заяву в якій просила розглянути справу без її участі, в заяві вказала, що позовні вимоги підтримує, проти винесення заочного рішення по справі не заперечує. Відповідач, який належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву в якій просив розглянути справу без його участі, в заяві вказав, що позовні вимоги визнає в повному обсязі. Представник третьої особи у судове засідання не з`явилась, про час та місце слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомила. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , прізвище дружини після укладення шлюбу -« [PERSON] », актовий запис №35. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції батьками [PERSON] , [INFO] вказані [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 19.12.2013 року шлюб [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно характеристики №13 від 02.06.2021 року виданої ТОВ «Аль-Терра», [PERSON] працює на посаді головного бухгалтера, за час роботи проявила себе як дисциплінований, ерудований, комунікабельний співробітник. Згідно довідки ТОВ «Аль-Терра» від 01.06.2012 за № 12 дохід [PERSON] за період з 01.12.2020 року по 31.05.2021 року склав 73 700 грн. Згідно довідки про місце проживання від 12.05.2021 року виданої ОСББ «НОВОКУЗНЕЦЬКА 5В» [PERSON] проживає зі своєю дитиною [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з 22.08.2017 року по теперішній час. Відповідач мешкає окремо, доказів про те, що він приймає участь у вихованні дітей матеріали справи не містять. Разом з тим, відповідач не заперечує щодо визначення місця проживання дітей разом з матір`ю, про що свідчить подана ним до суду заява про визнання позовних вимог від 31.07.2022 (вх. №3221). Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 ЗУ «Про охоронну дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 ЗУ «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1 ст. 157 СК України). Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 9 цієї Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини; держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов`язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім`ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім`ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Враховуючи встановлені обставини, а також те, що відповідач не заперечує щодо визначення місця проживання дітей з матір`ю, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки таке рішення відповідатиме найвищим інтересам дітей. При цьому суд звертає увагу, що в даному випадку йде не про розлучення дітей з батьком, а про визначення місця проживання дітей, при тому, що діти проживають постійно з матір`ю окремо від батька. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Зважаючи, що позовні вимоги задоволено, позивач просила залишити судові витрати за нею, а відповідачем до початку розгляду справи по суті визнано позовні вимоги, тому позивачеві слід повернути з державного бюджету 454,00 грн. судового збору сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved