Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-02 00:00:00

позивачка звернувся до суду із позовом до відповідачів про стягнення моральної школи у розмірі 10 000 грн. Позовні вимоги\~мотивує тим,\~що29.05.2019 року близько 4:00 год рухаючись біля під`їзду багатоквартирного будинку, що розташований за адресою [ADDRESS] позивач помітив двох незнайомих для себе осіб, які оглядали автомобіль марки Dacia Duster д.н.з. [NUMBER] та автомобіль марки Оpel Omega д.н.з. [NUMBER] , що перекрив проїзд вулицею. Позивач підійшов до цих осіб та хотів з`ясувати, що вони тут роблять, оскільки біля свого будинку бачив їх вперше. З їх слів він зрозумів, що вони є водій та пасажир з автомобіля марки Оpel Omega д.н.з. [NUMBER] і відбулася ДТП у якій автомобіль марки Оpel Omega д.н.з. [NUMBER] здійснив наїзд на автомобіль марки Dacia Duster д.н.з. [NUMBER] . Позивачем прийнято рішення зателефонувати за номером «102» та повідомити про ДТП, автомобіль, що перекрив рух та невідомих осіб, що перебували біля під`їзду його будинку. Через кілька хвилин після виклику поліції на місце ДТП, а саме: м. Львів, вул.Скрипника,27А приїхав екіпаж поліції. Позивач пояснив усю хронологію подій та причини виклику поліції на що працівники поліції не реагували і відмовилися фіксувати ДТП з невідомих для нього причин. Так працівники поліції встановили особу позивача і залишили місце ДТП. 29.05.2019 року жодних постанов працівники поліції, у присутності Позивача, не складали. 10.06.2019 року позивач отримав рекомендоване відправлення №7905309556737 від управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції із постановами про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії АПО 18 №706754 та АПО 18 №203708 від 29.05.2019 року із яких йому стало відомо що: 29.05.2019 року інспектором Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції старшим лейтенантом поліції Хмеляр Романом Григоровичем було винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення серії АПО 18 №706754 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.183 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 119 гривень. Крім того, 29.05.2019 року інспектором Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції молодшим лейтенантом поліції Семашко Олександром Генадійовичем було винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення серії АПО 18 №203708 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.178 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 51 гривню. Не погоджуючись із постановами про притягнення його до адміністративної відповідальності позивач їх оскаржив до Франківського районного суду м. Львова. 23 липня 2020 року рішенням Франківського районного суду м. Львова у справі 464/3234/19 постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії АПО 18 № 203708 від 29.05.2019 року щодо притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.178 КУпАП - скасовано. В решті позовних вимог відмовлено. 19 жовтня 2020 року Восьмий апеляційний адміністративний суд рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 липня 2020 року у справі 464/3234/19 в частині відмовлених позовних вимог скасував та прийняв нову постанову, якою постанову по справі про адміністративне правопорушення від 29 травня 2019 року серії АПО 18№706754 скасував і закрив справу про адміністративне правопорушення. Отже, рішення судів підтверджують незаконність дій працівників патрульної поліції та безпідставність і протиправність притягнення позивача до адміністративної відповідальності. З 29 травня 2019 року по 19 жовтня 2020 року [PERSON] був змушений витрачати свій час для підготовки позовної заяви, брати участь у судових засіданнях у суді першої та апеляційної інстанції, здійснював написання апеляційної скарги, щоб довести незаконність дій працівників поліції. У цей період позивач втратив звичний для себе образ життя, планування у життєвих відносинах, і в нього був пригнічений настрій, неспокій. Отже, патрульна поліція своїми незаконними діями завдала [PERSON] моральну шкоду. Моральну шкоду, яка завдана протиправною поведінкою з боку працівників патрульної поліції щодо [PERSON] , незаконним притягненням його до адміністративної відповідальності та необхідності змінювати свій звичний спосіб життя під час періоду оскарження дій працівників поліції він оцінює у розмірі 10 тисяч гривень. Ухвалою суду від 13.12.2021 року по справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 30.12.2021 року від Головного управління Державної казначейської служби у місті Києві надійшов відзив на позов, в якому зазначили, що таке не є належним відповідачем у справі, що є підставою для відмови у позові. У даному випадку Казначейство виступає органом, який здійснює виконання судових рішень по даній категорії справ. 04.01.2022 року від Управління патрульної\~поліції у\~Львівській області\~Департаменту патрульної\~поліції надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача зазначив, що заперечують проти позову та просять у його задоволенні відмовити, так як мотиви позивача зводяться до загальних фраз та не підкріплюються жодними доказами. Позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння моральної шкоди. Також, звертають увагу суду на те, що незаконність чи неправомірність дій працівників поліції відносно позивача судом не встановлено. 18.02.2022 року представником позивача подано відповідь на відзив. Звертає у вагу суду на те, що доводи відповідачів щодо того, що факт закриття адміністративного правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди, є безпідставними. 06.07.2022 року представником позивача було подано клопотання про залучення співвідповідачів у справі, та протокольною ухвалою суду від 07.07.2022 таке задоволено, залучено в якості співвідповідачів - Головне управління національної поліції у Львівській області, Департамент патрульної поліції в м. Києві. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених в позовній заяві, та просив суд їх задоволити в повному обсязі. Представники відповідачів у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності належним чином повідомлених сторін. Суд, заслухавши пояснення позивача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що 29.05.2019 року інспектором Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції старшим лейтенантом поліції Хмеляр Романом Григоровичем було винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення серії АПО 18 №706754 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.183 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 119 гривень. Крім того, 29.05.2019 року інспектором Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції молодшим лейтенантом поліції Семашко Олександром Генадійовичем було винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення серії АПО 18 №203708 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.178 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 51 гривню. Не погоджуючись із постановами про притягнення його до адміністративної відповідальності позивач їх оскаржив до Франківського районного суду м. Львова. 23 липня 2020 року рішенням Франківського районного суду м. Львова у справі 464/3234/19 постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії АПО 18 № 203708 від 29.05.2019 року щодо притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1ст.178 КУпАП- скасовано. В решті позовних вимог відмовлено. 19 жовтня 2020 року Восьмий апеляційний адміністративний суд рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 липня 2020 року у справі 464/3234/19 в частині відмовлених позовних вимог скасував та прийняв нову постанову якою постанову по справі про адміністративне правопорушення від 29 травня 2019 року серії АПО 18№706754 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.183 КУпАП скасував і закрив справу про адміністративне правопорушення. Суд встановив, як вбачається з рішення Франківського районного суду м. Львова від 23.07.2020, в матеріалах справи відсутні докази, на підставі яких позивача було притягнуто до відповідальності за ч.1 ст.178 КУпАП, а також постанова не розкриває об`єктивну сторону даного правопорушення. Крім того у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.10.2022, вказано, що на підтвердження своєї позиції щодо правомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст.183 КУпАП відповідачем не надано жодних доказів, що підтверджують факт умисного завідомо неправдивого виклику поліції. Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними свої повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. При вирішенні даного спору судом також враховуються висновки Верховного суду, зокрема зроблені в постанові від 10.01.2019, № 532/1243/16-ц., в яких зазначено наступне. Тлумачення статті 1176 ЦК свідчить, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто на основі загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК). Здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). До правовідносин з відшкодування особі моральної шкоди, яка завдана такими незаконними діями, підлягають застосуванню положення статті 1174 ЦК України. Згідно вимог ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно із частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частина 2 цієї статті визначає, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Статтею 1173 ЦК України, визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Отже, основними елементами для відшкодування моральної шкоди за ст.1167 ЦК України є: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а за ст. 1173 ЦК України - наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 3, 4 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995р. № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. При цьому відповідно до положень ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень ЦК України, та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким органом у цій справі є Департамент патрульної поліції, як особа, діями якої було завдано шкоду позивачу у справі, та Державна казначейська служба України, яка здійснює списання коштів з державного бюджету на підставі рішення суду. Зазначене також узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постанові від 12 березня 2019р. у справі № 920/715/17, при цьому судом враховано правові позиції Верховного Суду наведені в постановах по справі № 640/3837/17 від 10 жовтня 2018р.; № 638/14260/16 від 04 липня 2018р.; в рішенні по справі № 641/2328/17 від 04 липня 2018р. У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, провадження № 12-208 гс18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. The UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням. В той же час, у справі про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (Постанова Верховного суду від 02.06.2021, у справі №591/6892/18). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що судом встановлено, що внаслідок дій/бездіяльності саме посадових осіб Департаменту патрульної поліції в м. Києві, було спричинено позивачу моральні страждання, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, слід відшкодувати з Державного бюджету України на користь позивача у рахунок відшкодування моральної шкоди 3000,00 грн, оскільки саме такий розмір, враховуючи пояснення позивача, характеру та обсягу страждань такого, суд вважає достатнім та необхідним. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, на користь позивача також підлягають стягнення судові витрати. Стаття 137 ЦПК України передбачає, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. До матеріалів справи долучено копію договору про надання правової допомоги №07/12-1 від 07.12.2021 укладеного між адвокатом Яциником В.В. та [PERSON] , у якому у третьому розділі зазначено, що гонорар адвоката у справі становить 4000 грн. Однак жодних додаткових документів, а саме детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, до матеріалів справи не долучено. З урахуванням вище наведеного, беручи до уваги обсягом наданих адвокатом послуг, ціну позову та значенням справи для сторони, суд вважає, що розмір заявлених позивачем витрат на правову (правничу) допомогу у сумі 4\~000 грн, не відповідає критерію розумності, такі витрати не мають характеру необхідних і не співрозмірні із виконаною роботою у суді, отже їх розмір є необґрунтованими у зазначеній вище частині, в зв`язку з чим заяву слід задоволити частково, стягнути на користь позивача витрати на\~правничу допомогу\~в розмірі\~1000 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved