Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-17 00:00:00

16 вересня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Комунального підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі - КП «Київтеплоенерго»), в якому просив зобов`язати КП «Київетеплонерго» здійснити позивачу перерахунок заборгованості за послуги з теплопостачання, що нарахована в липні 2021 року за опалювальний період 2020-2021, 2019-2020 рр. в сумі 984,44 грн. Зобов`язати КП «Київетеплонерго» здійснити позивачу перерахунок, списати заборгованість, що утворилась з інфляційної складової боргу та 3 % річних. В обґрунтування позову, позивач вказував на те, що він є власником квартири [ADDRESS] . Позивач користується житлово-комунальними послугами, відповідно до укладених з виконавцями послуг договорів або на підставі типового договору, в тому числі послугами централізованого опалення квартири. У квартирі позивача встановлений теплолічильник з 2014 року. Свої обов`язки за договором позивач виконував належним чином, вчасно сплачував за комунальні послуги, що підтверджується помісячними квитанціями про сплату спожитих житлово-комунальних послуг. Будь-яка заборгованість за централізоване опалення у [PERSON] була відсутня. У липні 2021 року він дізнався, що КП «Київтеплоенерго» після закінчення опалювального сезону 2020-2021 рр., 2019-2020 рр. по особовому рахунку № [NUMBER] донарахувало борг в сумі 984,44 грн за послуги з централізованого постачання теплової енергії. Крім того, відповідач неправомірно здійснює нарахування інфляційних втрат та 3% річних. На його звернення до КП «Київтеплоенерго» він отримав відповідь, що такі донарахування за послуги з централізованого постачання теплової енергії були здійснені на виконання рекомендацій Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (Відділення), що надійшли у червні 2021 року. Підприємство провело коригування нарахувань за послуги з централізованого опалення відповідно до вимог розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення, затвердженої наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року N 359 (далі - Методика №359) зокрема і за вказаною адресою. Отже у липні та серпні здійснено перерозподіл теплової енергії в межах обсягів по будинку за наведеною адресою і як наслідок проведено корегування в бік зменшення або збільшення за кожним особовим рахунком індивідуально, залежно від обсягів теплової енергії, розрахованих на опалення місць загального користування (МЗК) за опалювальний період 2020/2021 року та 2019/2020 року. Щодо нарахувань інфляційних втрат та 3 % річних він відповіді не отримав. В той же Методика №359 втратила чинність 25 січня 2019 року, тому вона не може бути застосована для проведення перерахунку з донарахуванням боргу позивачу, оскільки за загальним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. На підставі викладеного позивач просив задовольнити позов. Ухвалою судді від 23 вересня 2021 року відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 17 листопада 2021 року від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій позивач доповнив позовні вимог та просив стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 5 000 грн. 28 грудня 2021 року від КП «Київтеплоенерго» надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано про те, що відповідно до рекомендацій Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 24 червня 2021 року №60/17-рк/к, якими КП «Київтеплоенерго» рекомендовано: 1) утриматись від застосування Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 року № 315 під час розрахунків із споживачами, з якими не укладено договори відповідно до вимог Закону України від 09 листопада 2017 № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги»; 2) здійснити перерахунки споживачам, з якими були укладені до 01 травня 2019 року договори про надання комунальних послуг, розміру плати за послуги з централізованого опалення відповідно до Методики розрахунку кількості теплової, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плат за їх опалення, затвердженої наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 № 359. Отже, наразі залишаються чинними та продовжують діяти договори про надання комунальних послуг, які були укладені до введення в дію Закону України від 09 листопада 2017 № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» та до вказаних договорів не передбачено можливості застосування виконавцями послуг Методики №315. Таким чином, договори про надання комунальних послуг, що були укладені до 01 травня 2019 року передбачають застосування положень Правил №630 та Методики №359. Представник відповідача у відзиві зазначав, що відповідач договір з позивачем на постачання теплової енергії за спірний період не укладав, рахунки за таку послугу підприємство не виставляло. Наразі діють договори про надання послуг з централізованого опалення. Враховуючи наведене, підстави для задоволення позовних вимог про здійснення перерахунку за послуги з теплопостачання відсутні, оскільки така послуга позивачу не надавалась. У листопаді 2021 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказано про те, що відповідач мав право оскаржити рекомендації, які суперечать вимогам чинного законодавства, однак таких дій відповідач не здійснив. Позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Суд установив, що [PERSON] на підставі договору міни від 20 вересня 2012 року є власником квартири [ADDRESS] . Квартира позивача обладнана індивідуальним засобом обліку теплової енергії. Згідно з рахунком-повідомленням станом на 01 серпня 2021 року у [PERSON] рахується заборгованість за особовим рахунком № [NUMBER] в сумі 984,44 грн. 02 вересня 2021 року [PERSON] звернувся до КП «Київтеплоенерго» із заявою щодо неправомірного нарахування вказаної заборгованості та проведення перерахунку та скасування боргу, інфляційних втрат та трьох процентів річних. Цього ж дня на електронну адресу [PERSON] КП «Київтеплоенерго» надало відповідь про те, що такі донарахування за послуги з централізованого постачання теплової енергії були здійснені на виконання рекомендацій Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (Відділення), що надійшли в червні 2021 року. Підприємство провело коригування нарахувань за послуги з централізованого опалення відповідно до вимог Методики N 359 зокрема і за вказаною адресою. Отже у липні та серпні здійснено перерозподіл теплової енергії в межах обсягів по будинку за наведеною адресоюі як наслідок проведено коригування в бік зменшення або збільшення за кожним особовим рахунком індивідуально, залежно від обсягів теплової енергії, розрахованих на опалення місць загального користування (МЗК) за опалювальний період 2020/2021 року та 2019/2020 року. 21 вересня 2021 року від КП «Київтеплоенерго» [PERSON] надало інформацію про те, що у зв`язку з наявністю заборгованості за спожиту послугу з централізованого опалення за особовим рахунком № [NUMBER] станом на 01 червня 2021 року сумою 456,08 грн в рахунку-повідомленні за розрахунковий період «червень 2021» було відображено суму заборгованості 3% річних та інфляційна складова боргу. За умови 100% оплати заборгованості за спожиті послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання або укладення договору реструктуризації відповідної заборгованості КП «Київтеплоенерго» розгляне питання зняття нарахувань у вигляді 3%; річних та інфляційної складової боргу. Встановивши зазначені обставини, суд приходить до наступних висновків. Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27 грудня 2017 №1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м.Києва» від 27 вересня 2001 року, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», КП «Київтеплоенерго» визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ «Київенерго». За розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2018 року №591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам. Отже, з 01 травня 2018 надання послуги з центрального опалення та постачання гарячої води здійснює КП «Київтеплоенерго». З 01 травня 2019 року введено в дію Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189. Відповідно до ч. 1 ст. 12 цього Закону надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач) (частина 2 цієї статті). Відповідно до абз. 1 п.3 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону передбачено, що договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього закону (тобто до 01 травня 2019 року), зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. Згідно з абз. 3 цього пункту договори про надання комунальних послуг, у тому числі із співвласниками багатоквартирних будинків, які не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, мають бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України про затвердження типових публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг. В той же час, пунктом 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» цього закону передбачено для Кабінету Міністрів України у шестимісячний строк з дня набрання чинності цим Законом: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити введення в дію нормативно-правових актів, спрямованих на реалізацію цього Закону, з дня введення його в дію; внести зміни до нормативно-правових актів, що визначають порядок перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню, у частині забезпечення надання житлових субсидій стосовно вартості комунальних послуг, що споживаються за колективним договором про надання комунальних послуг та плати за абонентське обслуговування, яка сплачується виконавцю комунальної послуги відповідно до індивідуального договору про надання комунальних послуг; забезпечити в межах своїх повноважень перегляд та скасування нормативно-правових актів, що суперечать цьому Закону; забезпечити приведення міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом. 01 травня 2021 року набрав чинності Закон України від 03 грудня 2020 року № 1060 «Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання окремих питань у сфері надання житлово-комунальних послуг» (далі - Закон № 1060). Цим Законом внесені зміни до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зокрема, до статті 13, якими передбачено запровадження публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг, яким встановлено, що договори про надання комунальних послуг, у тому числі із співвласниками багатоквартирних будинків, які не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, мають бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності рішення Кабінету Міністрів України про затвердження типових публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг. При цьому, постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2021 року № 1022 внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830 «Про затвердження Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії», якою затверджені правила надання послуги з постачання теплової енергії та типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем. Постанова опублікована в офіційному виданні «Урядовий кур`єр» 2021, № 190 від 01 жовтня 2021 року. Згідно практики правозастосування положень цивільного законодавства перебіг строку починається з наступного дня від відповідної дати. Таким чином, станом на 05 листопада 2021 року типові договори з індивідуальними споживачами про надання послуги з постачання теплової енергії вважаються укладеними з відповідною категорією споживачів. Згідно пункту 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка євласником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майнаі отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Отже, з усіма фізичними або юридичними особами, які є власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та станом на 05 листопада 2021 року не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, вважатимуть укладені публічні договори приєднання за формою, встановленою Правилами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830, з урахуванням змін, внесених Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2021 року № 1022. В матеріалах справи відсутні дані про те, чи укладався між сторонами в письмовій формі договір про надання послуги з постачання теплової енергії. Однак, відповідно до п. 13 Правил надання послуги з постачання теплової енергіїНадання послуги здійснюється виключно на договірних засадах. Послуга надається споживачеві згідно з умовами договору, що укладається відповідно до типових договорів про надання послуги відповідно до статей 13 і 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». З пропозицією про укладення договору про надання комунальних послуг або про внесення змін до нього (крім індивідуальних договорів, укладених відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги») може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором. Індивідуальний договір вважається укладеним із споживачем, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем. Фактом приєднання споживача до умов індивідуального договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуги. Виходячи з аналізу зазначених правових норм слід дійти висновку про те, що позивач отримував та сплачував за надані послуги відповідачем, що свідчить про приєднання його до умов індивідуального договору про надання комунальних послуг, виконавцем яких є відповідач. Отже, посилання відповідача про те, що останній договір з позивачем на постачання теплової енергії за спірний період не укладав, рахунки за таку послугу підприємство не виставляло є безпідставними. В той же час, відповідно до статті 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», пункту 4 частини другої статті 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», пункту 8 Положення про Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 квітня 2014 року № 197, наказом від 22 листопада 2018 року № 315 затверджено Методику розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, що додається. Визнано таким, що втратив чинність, наказ Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359 «Про затвердження Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення». Наказ набрав чинності 25 січня 2019 року. Роз`яснення щодо застосування Методики № 315 розміщені на офіційному сайті Міністерства розвитку громад та територій України, у яких зазначено про те, що договори про надання комунальних послуг, що були укладені до 01 травня 2019 року передбачають застосування положень Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 та Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення №359. Разом з тим, КП «Київтеплоенерго» здійснювало розподіл між споживачами обсягу спожитих у будинку позивача комунальних послуг відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги №2189-VIII та Методики № 315. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору. Таким чином, недоліки в роботі надавача послуг, виконавця послуг, не можуть зменшувати обсяг прав споживача, збитки завдані внаслідок вказаних недоліків не можуть покладатись на споживача, оскільки це суперечить ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів». Отже, нарахування КП «Київтеплоенерго» [PERSON] заборгованості за послуги з постачання теплової енергії в сумі 984,44 грн, а як наслідок інфляційних втрат та трьох процентів річних на цей борг є неправомірними, що тягне за собою скасування перерахунку (коригування) послуг централізованого опалення в опалювальному сезоні 2019/2020 та 2020/2021 у квартирі [ADDRESS] . Що стосується вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, слід зазначити наступне. Так, за загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. Законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема статті 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів»). Як визначено у ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з п.п.4,5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах по відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 р. №4 у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до чч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, виходячи із встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини сторін, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що йому завдано моральну шкоду діями відповідача саме у визначеному ним розмірі, не зазначено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача, тому позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають. Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] . Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в сумі 908 грн.

Outcome: partial