Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-31 00:00:00

11.10.2019 року представник позивача звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якому просив стягнути із [PERSON] суму інфляційних втрат за весь час прострочення виконання зобов`язань в розмірі 31837,44 грн., три відсотки річних від суми простроченого виконання зобов`язання в розмірі 1785,86 грн., неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної ставки НБУ від суми простроченого виконання зобов`язання в розмірі 7023,27 грн. та судовий збір. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.03.2013 року Малиновським районним судом м. Одеси винесено заочне рішення, яким зобов`язано стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також понесених судових витрат, що в загальному розмірі складає 19829,27 грн. 18.03.2016 року відкрито виконавче провадження державним виконавцем Заводського відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції. Однак з моменту прийняття судом рішення та станом на 08.10.2019 року зобов`язання боржником не виконано та складає 19829,27 грн., що дає право позивачу на звернення до суду з позовом про стягнення сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Відзиву на позовну заяву не надходило. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 05.11.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Дослідивши матеріали справи оцінивши наявні у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12.03.2013 року у справі №1519/9157/121 позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, заподіяних в результаті ДТП задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] відшкодування матеріальної шкоди 10977,07 грн.; стягнуто моральну шкоду у розмірі 1000 грн.; стягнуто відшкодування понесених судових витрат у розмірі 7852,20 грн. Зазначене рішення суду набрало законної сили 22.03.2013 року. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто\~Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. На виконання заочного рішення від 12.03.2013 року у справі №1519/9157/121 Малиновським районним судом м. Одеси 10.11.2015 року видано виконавчий лист. 18.03.2016 року постановою про відкриття провадження виконавчого провадження відкриття виконавчого провадження державним виконавцем Заводського відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції Годун Г.М. відкрито виконавче провадження ВП №50538110. При зверненні до суду за захистом своїх порушених прав, обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказала, що оскільки рішення суду не виконано до цього часу, вона має право на стягнення індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми. На підтвердження стягуваних сум нею надано розрахунок заборгованості. Таким чином, у даній справі між сторонами виник спір щодо стягнення на підставі ст. 625 ЦК України інфляційних втрат та трьох відсотків річних, у зв`язку з неналежним виконання грошового зобов`язання за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує виникнення зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондується із обов`язком боржника щодо такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. Тобто, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України. При цьому, відповідно до наданого розрахунку з [PERSON] підлягає стягненню 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язання за період з 08.10.2016 року по 08.10.2019 року, що складає 1785,86 грн. Сукупний індекс інфляції за період з 01.04.2013 по 31.08.2019 року 260.56%, сума відшкодування складає 19829,27 грн., відтак інфляційні втрати в абсолютному значені по відношенню до суми відшкодування складає 31837,44 грн. Пеня за період з 08.10.2018 по 08.10.2019 року з розрахунку 2-х ставок НБУ складає 7023,27 грн. Таким чином, в судовому засіданні достеменно було встановлено, що боржник ухиляється від виконання рішення суду про повернення боргу та не повертає кошти позивачу, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved